29 1 4MB
ILIE MIHAI
MANAGEMENT FINANCIAR-BANCAR
Universitatea SPIRU HARET
Descrierea CIP a Bibliotecii Naţionale a României MIHAI, ILIE Management financiar-bancar / Ilie Mihai. – Bucureşti: Editura Fundaţiei România de Mâine, 2007 288 p.; 23,5 cm. Bibliogr. ISBN 978-973-725-645-4 65.012.4:336.71
© Editura Fundaţiei România de Mâine, 2007
Universitatea SPIRU HARET
UNIVERSITATEA SPIRU HARET
ILIE MIHAI
MANAGEMENT FINANCIAR-BANCAR
EDITURA FUNDAŢIEI ROMÂNIA DE MÂINE BUCUREŞTI, 2007 Universitatea SPIRU HARET
În memoria bunei mele mame MARIA
Universitatea SPIRU HARET
CUPRINS Cuvânt-înainte ………………………………….…………………………………..…13 Capitolul 1. Conceptul de management ...................................................................... 15 1.1. Managementul ştiinţific şi cel intuitiv .............................................................. … 15 1.2. Niveluri, arii de cuprindere şi funcţiile managementului ...................................... 20 1.3. Managementul financiar – componentă a sistemului managerial al organizaţiei ....................................................................................................... 24 1.4. Necesitatea şi funcţiile managementului bancar ................................................... 26 Noţiuni şi concepte-cheie....................................................................................... 30 Capitolul 2. Rolul şi funcţiile firmei în dezvoltarea economică ................................ 31 2.1. Producţia de bunuri materiale şi de servicii .......................................................... 31 2.2. Rolul (obiectivul) companiei ............................................................................... 33 2.3. Mutaţii în activitatea şi structura companiilor ...................................................... 35 Noţiuni şi concepte-cheie ...................................................................................... 39 Capitolul 3. Banii şi sistemul bancar .......................................................................... 40 3.1. Banii şi evoluţia lor ............................................................................................... 40 3.2. Rolul băncilor ....................................................................................................... 42 3.3. Funcţiile băncilor................................................................................................... 47 3.4. Sistemul bancar naţional şi cel internaţional ......................................................... 53 Noţiuni şi concepte-cheie...................................................................................... 70 Capitolul 4. Intermedierea bancară............................................................................. 71 4.1. Comerţul cu bani .................................................................................................. 71 4.2. Operaţiuni bancare privind atragerea de depozite ................................................. 71 4.3. Operaţiuni bancare privind acordarea de credite ................................................... 74 4.4. Operaţiuni de trezorerie şi operaţiuni interbancare................................................ 93 Noţiuni şi concepte-cheie ................................................................................... 100 Probleme rezolvate ........................................................................................... 101 Probleme propuse spre rezolvare ...................................................................... 103 Capitolul 5. Operaţiuni (non)cash şi operaţiuni cu instrumente financiare derivate .................................................................................................. 5.1. Operaţiuni bancare cu numerar .......................................................................... 5.2. Operaţiuni bancare fără numerar ........................................................................ 5.3. Operaţiuni cu instrumente financiare derivate ................................................... Noţiuni şi concepte-cheie .................................................................................. Probleme rezolvate ............................................................................................ Probleme propuse spre rezolvare ...................................................................... Universitatea SPIRU HARET
104 104 107 117 123 124 125
5
Capitolul 6. Operaţiuni bancare proprii ................................................................... 127 6.1. Capitalul şi fondurile proprii .............................................................................. 127 6.2. Acordurile de la Basel privind capitalul .............................................................. 129 6.3. Rezervele minime obligatorii ............................................................................. 136 Noţiuni şi concepte-cheie..................................................................................... 139 Probleme rezolvate ............................................................................................. 139 Probleme propuse spre rezolvare ........................................................................ 143 Capitolul 7. Previziune şi planificare financiară într-o companie ......................... 7.1. Strategia financiară a companiei ........................................................................ 7.2. Planul de afaceri al companiei ........................................................................... 7.3. Bugetul de venituri şi cheltuieli al companiei..................................................... Noţiuni şi concepte-cheie.................................................................................... Probleme rezolvate ............................................................................................. Probleme propuse spre rezolvare .......................................................................
146 147 149 152 155 156 158
Capitolul 8. Previziune şi planificare bancară ........................................................ 8.1. Strategia bancară ................................................................................................ 8.2. Planul de afaceri al băncii................................................................................... 8.3. Planificarea creditelor şi a resurselor de acoperire ale acestora.......................... 8.4. Bugetul de venituri şi cheltuieli al băncii ........................................................... Noţiuni şi concepte-cheie.................................................................................... Probleme rezolvate ............................................................................................. Probleme propuse spre rezolvare .......................................................................
159 159 165 169 171 174 175 177
Capitolul 9. Organizarea activităţii companiei ........................................................ 9.1. Forme de organizare a companiilor româneşti ................................................... 9.2. Dizolvarea, fuziunea şi divizarea companiilor .................................................. 9.3. Lichidarea companiilor ...................................................................................... 9.4. Organizarea activităţii financiare a companiilor ................................................ Noţiuni şi concepte-cheie....................................................................................
178 178 186 189 191 194
Capitolul 10. Organizarea activităţii băncii ............................................................ 10.1. Funcţia de organizare ....................................................................................... 10.2. Structura organizatorică. Organigrama ............................................................ 10.3. Organizarea internă a băncii ............................................................................ 10.4. Organizarea băncilor ca grupuri financiare ...................................................... Noţiuni şi concepte-cheie..................................................................................
195 195 196 200 204 205
Capitolul 11. Managementul activelor şi pasivelor bancare, al lichidităţii şi al riscurilor ............................................................... 11.1. Managementul activelor şi pasivelor bancare .................................................. 11.2. Managementul lichidităţii bancare.................................................................... 11.3. Managementul riscurilor şi protejarea băncii împotriva acestora ..................... Noţiuni şi concepte-cheie.................................................................................. Probleme rezolvate ........................................................................................... Probleme propuse spre rezolvare .....................................................................
206 206 209 216 231 232 239
6
Universitatea SPIRU HARET
Capitolul 12. Analiza economico-financiară a companiei ...................................... 12.1. Structura şi analiza bilanţului .......................................................................... 12.2. Analiza performanţei financiare ...................................................................... 12.3. Analiza bonităţii companiei.............................................................................. Noţiuni şi concepte-cheie.................................................................................. Probleme rezolvate ........................................................................................... Probleme propuse spre rezolvare .....................................................................
241 242 244 248 253 254 257
Capitolul 13. Analiza indicatorilor de performanţă financiară a băncii ................ 13.1. Profitul, principalul indicator de performanţă financiară.................................. 13.2. Indicatori care exprimă profitabilitatea băncii.................................................. 13.3. Corelaţii între indicatorii de profitabilitate şi stabilirea pragului de rentabilitate ................................................................................... Noţiuni şi concepte-cheie ................................................................................. Probleme rezolvate .......................................................................................... Probleme propuse spre rezolvare ....................................................................
259 260 262 267 269 269 271
Capitolul 14. Audit şi control financiar .................................................................... 273 14.1. Principii, obiective, proceduri şi documente de lucru privind auditul intern..................................................................................................... 273 14.2. Auditul situaţiilor financiare.............................................................................. 276 14.3. Evaluarea rezultatelor şi comunicarea concluziilor. Raportul de audit ............. 279 Noţiuni şi concepte-cheie.................................................................................. 283 Bibliografie selectivă ................................................................................................ 285
Universitatea SPIRU HARET
7
8
Universitatea SPIRU HARET
CONTENT
Foreword ..................................................................................................................... 13 Chapter 1. Management concept ................................................................................ 15 1.1. Intuitive and scientific management ...................................................................... 15 1.2. Levels, coverage areas and management functions ............................................... 20 1.3. Financial management – part of organization managerial system ........................ 24 1.4. The necessity and functions of the banking management...................................... 26 Notions and key words........................................................................................... 30 Chapter 2. The role and the company’s functions in the economic development.......31 2.1. The Production of material goods and services .................................................... 31 2.2. The role and the company’s object ........................................................................ 33 2.3. Removals in the company structure and activity .................................................. 35 Notions and key words.......................................................................................... 39 Chapter 3. The money and the banking system...........................................................40 3.1. The money and their evolution .............................................................................. 40 3.2. The credit institutions role ..................................................................................... 42 3.3. The credit institutions functions ............................................................................ 47 3.4. The national and international banking system ..................................................... 53 Notions and key words.......................................................................................... 70 Chapter 4. Banking intermediary ................................................................................ 71 4.1. Money trading.........................................................................................................71 4.2. Banking operations related to deposits from customers .........................................71 4.3. Banking operations related to loans granting .........................................................74 4.4. Treasury and interbank operations.........................................................................93 Notions and key words ........................................................................................100 Solved problems ................................................................................................101 Solved issues / open issues ..................................................................................103 Chapter 5. (Non)cash operations and derivatives with derivation transactions....... 104 5.1. Cash transactions ..................................................................................................104 5.2. Non cash transactions ...........................................................................................107 5.3. Derivatives transactions........................................................................................117 Notions and key words .........................................................................................123 Solved problems ...................................................................................................124 Solved issues / open issues ..................................................................................125
Universitatea SPIRU HARET
9
Chapter 6. Banking operations ................................................................................. 127 6.1. The shareholder equity and the own funds ....................................................... . 127 6.2. Basel accords related to the shareholder equity.................................................. 129 6.3. Minimum mandatory reserves ........................................................................... 136 Notions and key words....................................................................................... 139 Solved problems ................................................................................................ 139 Solved issues / open issues................................................................................. 143 Chapter 7. Company financial forecast and planning ............................................ 7.1. Company financial strategy ............................................................................... 7.2. Company business plan ...................................................................................... 7.3. Company budget................................................................................................ Notions and key words....................................................................................... Solved problems................................................................................................. Solved issues / open issues.................................................................................
146 147 149 152 155 156 158
Chapter 8. Banking forecast and planning .............................................................. 8.1. Banking strategy ................................................................................................. 8.2. Credit institution business plan........................................................................... 8.3. Loans planning and coverage resources ............................................................. 8.4. Credit institution budget ..................................................................................... Notions and key words........................................................................................ Solved problems.................................................................................................. Solved issues / open issues..................................................................................
159 159 165 169 171 174 175 177
Chapter 9. Company organization activity ............................................................... 9.1. Romanian company organization structure ....................................................... 9.2. Dissolving, merging and companies division ................................................... 9.3. Companies liquidation ........................................................................................ 9.4. Companies financial activity organization ......................................................... Notions and key words........................................................................................
178 178 186 189 191 194
Chapter 10. Credit institution organization activity ................................................. 10.1. Organizational function .................................................................................... 10.2. Organizational chart. Company chart ............................................................... 10.3. Credit institution internal organization ............................................................. 10.4. Credit institutions organization as financial groups ......................................... Notions and key words.....................................................................................
195 195 196 200 204 205
Chapter 11. Banking assets and liabilities management, liquidity and risks management ......................................................................... 11.1. Banking assets and liabilities management ..................................................... 11.2. Liquidity management ..................................................................................... 11.3. Risk management and credit institution protection against risks..................... Notions and key words..................................................................................... Solved problems............................................................................................... Solved issues / open issues............................................................................... Universitatea SPIRU HARET 10
206 206 209 216 231 232 239
Chapter 12. Company economical and financial activity ....................................... 12.1. Balance-sheet analysis and structure ............................................................... 12.2. Financial performance analysis ........................................................................ 12.3. Company solvency analysis.............................................................................. Notions and key words...................................................................................... Solved problems................................................................................................ Solved issues / open issues................................................................................
241 242 244 248 253 254 257
Chapter 13. Credit institution financial performance analysis ............................... 13.1. The profit, the most relevant financial performance indicator.......................... 13.2. The indicators related to credit institution profitability .................................... 13.3. Links between performance indicators and rentability level ............................ Notions and key words ..................................................................................... Solved problems ............................................................................................... Solved issues / open issues ...............................................................................
259 260 262 267 269 269 271
Chapter 14. Audit and financial control.....................................................................273 14.1. Principles, objectives, procedures and working documents related to internal audit .................................................................................................273 14.2. Financial statements audit..................................................................................276 14.3. Results assessment and conclusions. Audit report.............................................279 Notions and key words.......................................................................................283 Selective Bibliography .............................................................................................. 285
Universitatea SPIRU HARET
11
12
Universitatea SPIRU HARET
CUVÂNT-ÎNAINTE Prezenta lucrare, intitulată Management financiar-bancar, este un instrument ştiinţific şi practic destinat dezvăluirii aspectelor cunoscute şi mai puţin cunoscute din activitatea băncilor şi a companiilor, menit să-i ajute pe cei în formare la însuşirea unor cunoştinţe solide despre ştiinţa şi harul conducerii, dar, în egală măsură, pe practicieni, pe cei care lucrează deja în companii mai mari sau mai mici, ori în „turnurile de fildeş” ale diferitelor societăţi bancare, să-şi aprofundeze cunoştinţele de specialitate. Construcţia lucrării are la bază o dezvoltare logică a problematicii abordate, pornind de la înţelegerea conceptului de management ca un amestec de ştiinţă şi intuiţie, aplicat în toate funcţiile sale, printr-o tratare bipolară: companie-bancă. Lucrarea este centrată pe tratarea „în oglindă” a aspectelor de management financiar într-o companie şi într-o societate bancară, aspecte care se întrepătrund de altfel şi în activitatea practică. După ce prezintă într-o formă sintetică, dar plină de conţinut, aspecte privind rolul şi funcţiile companiei în economie, inclusiv în cea bazată pe cunoştinţe, banii şi sistemul bancar, intermedierea bancară şi principalele operaţiuni ale băncilor, lucrarea pune la dispoziţia celor interesaţi o multitudine de instrumente şi proceduri de management pe toate funcţiile sale (previziune şi planificare, organizare, antrenare, evaluare şi control). Experienţa internă şi internaţională de aproape 30 ani a autorului în domeniul managementului bancar la toate nivelurile, îmbinată cu cunoaşterea solidă a realităţilor şi evoluţiilor din economia românească şi cea mondială, conferă lucrării un profund caracter aplicativ, menit să ajute studenţii şi pe cei interesaţi să deprindă şi să-şi perfecţioneze „meseria”. Lucrarea este structurată în 14 capitole, fiecare capitol permiţând studenţilor să înţeleagă noţiunile teoretice de bază în arta managementului. Fiecare parte a lucrării se încheie cu „noţiuni şi concepte-cheie”, în care sunt cuprinse principalele elemente de reţinut din capitolul respectiv. Având un pronunţat caracter practic-aplicativ, fiecare capitol cuprinde un set de probleme rezolvate, precum şi probleme propuse spre rezolvare, inspirate din activitatea concretă, nu construite în laborator. Stilul dinamic al scrierii, modul concret de aşezare în pagină, prin menţionarea aspectelor esenţiale pe „manşetă”, fac din lucrarea Management financiar-bancar un obiect de studiu accesibil. Doresc să-i asigur pe tinerii absolvenţi care vor reuşi să se familiarizeze cu conţinutul lucrării că au toate şansele să fie admişi la orice interviu pentru a lucra ca finanţişti sau bancheri în diferite companii ori societăţi bancare. Mulţumesc pe această cale viitorilor cititori, studenţi, cadre didactice, specialişti care vor găsi timp pentru a lectura şi utiliza această carte în activitatea lor, şi nu în cele din urmă acelora care m-au ajutat, într-un fel sau altul, în elaborarea lucrării. Autorul Universitatea SPIRU HARET
13
14
Universitatea SPIRU HARET
Capitolul 1. CONCEPTUL DE MANAGEMENT
Ce este managementul? Iată o întrebare pe cât de simplă, pe atât de complicată, al cărei răspuns pare a fi pe buzele tuturor, dar care pune în încurcătură chiar şi pe cei specializaţi. Trebuie să fie managerul într-o fabrică de pâine cel mai bun brutar? Într-una de confecţii, cel mai bun croitor? Într-un spital, cel mai bun medic? Într-o universitate, cel mai bun profesor?
Conceptul de management
1.1. Managementul ştiinţific şi cel intuitiv În sens larg, prin management înţelegem îndeobşte, ştiinţa de a conduce o afacere, o firmă, un sistem. Dar, oare, în realitate managementul este numai ştiinţa de a conduce? În opinia mea, a considera managementul o sursă de principii, trăiri, proceduri şi reguli bazate exclusiv, cum se întâmplă din ce în ce mai mult în anii din urmă, pe metode statistico-matematice împrumutate din ştiinţele fizice exacte, cred că este o eroare, întrucât afacerea, firma, societatea funcţionează în condiţiile pieţei, supusă influenţei unei multitudini de factori, unii cuantificabili, alţii – cei mai mulţi – necuantificabili. Incapacitatea economiştilor de a îndruma cu mai bune rezultate economia ,,este strâns legată de înclinaţia lor de a imita”, cât mai fidel, procedeele utilizate cu atâta succes de ştiinţele fizice, ceea ce, în domeniul nostru, nu poate duce decât la concluzii eronate. ,,Spre deosebire de situaţia existentă în ştiinţele fizice, în economia politică şi în alte ştiinţe care tratează fenomene deosebit de complexe, aspectele proceselor de explicat, despre care putem obţine date cantitative, sunt limitate şi, printre acestea s-ar putea să nu figureze aspecte importante.” 1)
Managementul ştiinţific şi cel intuitiv
1)
Von Hayek Fr. August, Economia, vol. IX, reprodus în Laureaţii Nobel în economie, vol. I, Editura Expert, Bucureşti, iunie 2001, p. 245-246. Universitatea SPIRU HARET
15
De dragul caracterului înalt ,,ştiinţific” al unei trăiri sau alteia se ajunge, în mod absurd, la fundamentarea ei exclusiv prin procedee şi titluri econometrice, prin factori care pot fi măsuraţi, ignorând factorii pe care nu-i putem exprima cantitativ, dar care pot fi importanţi pentru evoluţia afacerii, firmei, sistemului. Aşa se explică faptul că în viaţa reală întâlnim atâţia manageri cu studii la cele mai înalte universităţi, dar cu mai puţin ori deloc succes în conducerea unor afaceri, alături de alţii, care, bazându-se şi pe fler, pe intuiţie, reuşesc să aibă succes. În cursa omenirii spre sofisticare am neglijat ceea ce este caracteristic omului, intuiţia, ca cel mai natural mod de a cunoaşte, ca primul mod de a cunoaşte, cu mult înaintea raţionalismului, care nu a apărut decât târziu în istoria gândirii. ,,Să lăsăm din nou ca intuiţia noastră să vorbească şi să ne regăsim unitatea primară pentru a redescoperi capacitatea de a crea lumea pe măsura omului şi de a ne lărgi astfel câmpul lucrurilor posibile.” 2) Întoarcerea la intuiţie, la simplitate, în procesul de conducere a oricărei activităţi este inevitabilă, contrarul ultrasofisticării nu poate fi altul decât simplitatea. Iată de ce, fără a nega importanţa teoriilor econometrice, statistico-matematice în procesul de management, militez pentru împletirea acestora cu metode intuitive, care au în vedere rolul factorilor necomensurabili, dar pe care îi simţim, îi percepem şi care pot avea mare importanţă în luarea deciziilor de management. Nu sunt pentru un management exclusiv ştiinţific, dar nici pentru unul intuitiv, ci pentru împletirea lor, care, fără a se exclude, sunt complementare. Ca urmare, cred că managementul este ştiinţa şi arta de a conduce, pe care într-un spital, de exemplu, nu o poate avea neapărat cel mai bun chirurg care, desigur ştie cel mai bine cum să efectueze o intervenţie chirurgicală, dar e greu de presupus că eminentul chirurg ştie să optimizeze procesele de aprovizionare ale instituţiei cu cele mai bune 2)
Le Saget Meryem, Managementul intuitiv – o nouă forţă, Editura Economică, Bucureşti, 1999, p. 11.
16
Universitatea SPIRU HARET
şi performante materiale la cele mai bune preţuri, să aleagă cei mai buni salariaţi, să motiveze personalul pentru a reda sănătatea celor în suferinţă în condiţiile încadrării în resursele alocate. Ca un omagiu pentru contribuţia lor fundamentală la crearea şi dezvoltarea practicii şi ştiinţei managementului vom trece în revistă câţiva oameni care, prin intermediul curajului, iniţiativei şi amploarea afacerilor pe care le-au condus, au reuşit să schimbe viaţa omenirii. 3) Henry Ford (1863-1947). Acesta a fost desemnat Contribuţii unanim cel mai influent om de afaceri al tuturor timpula practica şi ştiinţa rilor. După cum bine se ştie, Ford a fost cel care a revoluţionat industria automobilelor, inventând celebrul managementului (mai vechi) model T, o maşină lejeră, practică, accesibilă americanului de rând. De asemenea, cu ajutorul liniei moderne de asamblare, inventată tot de el, producţia a cunoscut o dezvoltare neaşteptată, profiturile crescând odată cu explozia vânzărilor, stimulată de reducerea preţurilor. El este şi autorul revoluţiei în domeniul salarizării, fiind primul patron care a mărit câştigurile muncitorilor pentru a-i urca la un alt nivel de existenţă şi de educaţie. John D. Rockefeller (1839-1937). Rockefeller este cel care a făcut ordine în haosul industriei petroliere, reuşind să pună bazele unei adevărate „maşinării internaţionale”. El a fondat conceptul de „trust internaţional”, înfiinţând concernul Standard Oil, care a dus la reducerea drastică a costurilor de producţie. Rafinăriile au fost mutate în locaţii mai mari şi mai eficiente. Prin dezvoltarea sa spectaculoasă, Standard Oil a devenit ţinta nr. 1 a politicii anti-monopol şi, printr-o hotărâre istorică a Curţii Supreme din 1911, a fost „spartă” în 34 de mici companii. Thomas J. Watson Jr. (1914-1993). Poate unul dintre cei mai „luminaţi” oameni de afaceri ai secolului trecut, Watson Jr. a moştenit de la tatăl său o prosperă companie, International Business Machine (IBM), dar a 3)
După „Forbes” – prestigioasa revistă americană, celebră prin clasamentele pe care le publică periodic. Universitatea SPIRU HARET
17
riscat toţi banii de care dispunea pentru a investi într-un concept – pe atunci – revoluţionar: computerele. El a cheltuit 5 miliarde de dolari, pentru a produce, la începutul anilor ’60, aşa-numitele „computere ştiinţifice”, capabile să realizeze calcule matematice superioare. În 1969, IBM începuse deja să vândă servicii hardware şi software, în funcţie de comenzile clienţilor, dând astfel naştere colosului ce urma să devină industria de servicii software. Chiar dacă IBM-ul a ratat revoluţia PC-urilor, de la începutul anilor ’80, specialiştii consideră că Watson Jr. este cel căruia se datorează conceptul modern de computer. Walt Disney (1901-1966). Disney a fost un pionier al industriei de „entertainment” pentru copii. El şi-a asumat riscuri foarte costisitoare, dar încununate de succes, fiind primul care a folosit sunetul şi culoarea în filmele de animaţie şi care a creat personaje memorabile de desene animate (Mickey Mouse, Donald Duck sau Bambi). De asemenea, în 1955, el a lansat Disney-land-ul, primul parc de distracţii din lume, urmat de Walt Disney World, în 1971, care au adus profituri uriaşe deja prosperei companii. Ray Kroc (1902-1984). Nu se ştie exact dacă americanii ar trebui astăzi să-l divinizeze sau să-l deteste pe Kroc, nimeni altul decât inventatorul McDonald’s-ului. După cum arată studiile, un sfert din americani mănâncă astăzi „fast-food”, acest gen de alimentaţie făcându-se vinovat (cel puţin parţial) pentru distrugerea multor siluete. Oricum, fără îndoială Ray Kroc a stârnit o revoluţie în industria alimentară, cu conceptul său unic (pe atunci) de lanţ de magazine fast-food. Unii istorici îl compară cu Ford, spunând că el a reuşit să aducă secretul marelui industriaş în bucătărie: gustări simple, la fel în orice restaurant, un soi de produse alimentare „în serie”, necostisitoare şi rapide. Alfred Nobel (1833-1896). Nu numai că Nobel a inventat dinamita, dar el şi-a fructificat ulterior invenţia, deschizând 16 fabrici de explozibili, în 14 ţări diferite. Când între acestea a intervenit competiţia, el s-a unificat şi au luat astfel naştere două companii tip holding – primele de acest fel din lume. Dinamita, cea mai faimoasă invenţie a lui Nobel, a schimbat definitiv lumea, din păcate nu doar în bine. 18
Universitatea SPIRU HARET
Dar, fără îndoială, cea mai remarcabilă contribuţie a lui Nobel este înfiinţarea premiului cu acelaşi nume, care stimulează cercetarea şi se acordă, în fiecare an, celei mai notabile personalităţi din domeniul fizicii, literaturii, chimiei, economiei, medicinei şi celor angrenaţi în lupta pentru pace. Dintre personalităţile contemporane care au revoluţionat conceptul de management ne vom opri la Peter F. Drucker şi Tom Peters, consideraţi adevăraţi „guru” ai ştiinţei managementului. Supranumit „Mr. Management”, Peter F. Drucker s-a născut la Viena în anul 1909, luându-şi doctoratul în drept public şi internaţional la Frankfurt în Germania, muncind ca jurnalist şi ca lucrător de bancă la Londra. Din 1971-2003 a lucrat ca profesor de ştiinţe sociale şi management la Universitatea din Claremont – SUA, unde se stabilise din 1937. Peter F. Drucker a inspirat şi influenţat concepţiile managerilor şi mediului de afaceri, identificând şi examinând cele mai actuale probleme cu care se confruntă managerii, începând de la strategia de corporaţie, stilul managerial, până la schimbările sociale. Iată câteva dintre concepţiile-axiomă, rămase de la celebrul P. Drucker: • Managementul înseamnă sarcini, management înseamnă, în primul rând, oameni. Orice succes legat de management este de fapt succesul unui manager, aşa cum orice eşec legat de management este eşecul unui manager. • Treaba managerului nu e să îi placă pe oameni. Nu e să îi schimbe pe oameni. Este să le pună în valoare calităţile. • Oamenii trebuie trataţi ca resurse, trebuie să întrebi nu cât costă, ci care e randamentul lor, cât de multe pot face ei. • Oriunde vezi o afacere de succes, cineva odată a luat o decizie curajoasă. • Creşterea care adaugă volum fără a mări productivitatea este grăsime. Creşterea care scade productivitatea este cancer. Universitatea SPIRU HARET
Contribuţii la practica şi ştiinţa managementului (mai noi)
19
• Profitabilitatea este criteriul suveran al companiei. • Managementul prin obiective funcţionează doar dacă oamenii ştiu obiectivele. În 90% din cazuri, nu le ştiu. • Timpul este cea mai rară resursă şi dacă nu este gestionat, nimic altceva nu poate fi gestionat. • Niciun manager nu a suferit vreodată pentru ca subordonaţii săi sunt puternici şi eficienţi. Tom Peters este un alt personaj care a adus multă noutate mai ales în domeniul corporaţiilor, fiind denumit chiar „părintele corporaţiilor post-moderne”. Potrivit lui T. Peters, într-o lume în care competiţia este cuvântul de ordine, diferenţierea între companii sau între produse este elementul esenţial pentru a supravieţui pe piaţă. Modalitatea de a ieşi în evidenţă, valabilă atât pentru companiile mari, cât şi pentru cele mici, este aceea de a oferi servicii profesionale. „Pentru un manager, două cuvinte trebuie să fie cele mai importante: NU ŞTIU. Orice lider învechit greşeşte atunci când se bazează pe ideea că managerul ştie tot şi dă cele mai bune ordine. Secretul este de a transforma expresia „NU ŞTIU” într-un semn al puterii, mai degrabă decât al slăbiciunii”. Cei mai buni angajaţi sunt cei care nu încetează să adreseze întrebări, manifestându-şi astfel curiozitatea. Tom Peters a contribuit mai mult decât oricine altcineva la reorientarea înţelegerii managementului dinspre sectorul limitat căruia i se adresa, reprezentat de cei din conducerea companiilor, spre o audienţă globală. 1.2. Niveluri, arii de cuprindere şi funcţiile managementului Niveluri şi arii de cuprindere
Înţelegând managementul ca fiind „acel proces prin care se coordonează, se conduc, se planifică şi se controlează activităţile desfăşurate într-o organizaţie, astfel încât să se asigure atingerea scopurilor acesteia cu maxim de eficienţă”4), putem accepta caracterul universal al managementului, în sensul că acesta poate fi aplicat la orice entitate, fie economică (companie, firmă de stat ori privată), publică, socială, militară etc.
4)
Ceauşu I., Dicţionar enciclopedic managerial, Editura Academică de Management, Bucureşti, 2000.
20
Universitatea SPIRU HARET
Din punct de vedere al nivelurilor de management, managementul firmei este cel mai important şi dezvoltat nivel al managementului, fiind considerat nivelul de bază fundamental al managementului. De altfel, în prezenta lucrare vom aborda diferitele aspecte ale managementului la nivelul unei entităţi (firme) cu accent pe entităţile financiar-bancare. Considerând managementul firmei ca fiind nivelul de bază al managementului există: a. Niveluri de management care exced pe cel al firmei: • managementul grupurilor de firme, care, la rândul lor, pot fi grupuri: – eterogene – de acelaşi fel (din industria confecţiilor, de exemplu, din industria metalurgică, din sfera bancară etc.); – heterogene – fără legături economice între ele (firme din turism şi media deţinute de acelaşi acţionar); – integrate – cu legături economice între ele (exploataţii agricole şi fabrici de prelucrare a produselor agricole, grupuri bancare de tip bank-insurance etc.); • managementul unor sectoare, subramuri economice (industria de petrol şi gaze, industria mineritului, managementul resurselor minerale etc.); • managementul unor ramuri economice (industriei, transportului, agriculturii etc.) • managementul economiei naţionale. Menţionăm că managementul la niveluri superioare (ramuri, subramuri economice, managementul economiei) se realizează de structurile guvernamentale: ministere, departamente, agenţii guvernamentale, respectiv de către Guvern, în ansamblul său dacă ne referim la economia naţională, iar în cazul ţărilor membre ale Uniunii Europene, de către structurile guvernamentale naţionale împreună cu structurile de conducere unionale (Comisia Europeană, Parlamentul European etc.). b. Managementul unor procese, activităţi din cadrul firmei sunt: • managementul activităţii de aprovizionare; • managementul producţiei; Universitatea SPIRU HARET
Niveluri de management
21
• • • •
Funcţiile managementului
22
managementul costurilor; managementul desfacerilor (clienţilor); managementul financiar; managementul resurselor umane etc.
Desigur că managementul diferitelor activităţi din cadrul firmei au un grad relativ de independenţă, dar ele se întrepătrund în cadrul procesului general de management al firmei. Esenţa managementului o reprezintă funcţiile şi atributele sale. Cunoaşterea şi înţelegerea funcţiilor managementului, în mod aprofundat, constituie un factor important pentru utilizarea eficientă în practică a sistemelor, metodelor, tehnicilor, procedurilor şi modalităţilor de exercitare a acestei „meserii”. Dacă pentru activităţile concrete, cum ar fi: decalarea, aterizarea unei aeronave, efectuarea operaţiunii de plată a unor facturi, elaborarea unui anumit tip de oţel etc., există proceduri precise de urmat, pentru obţinerea succesului unei companii, concretizat în realizarea unui anumit volum de vânzări şi a unui anumit profit, nu există niciun fel de procedură – reţetă prestabilită. Aceasta este „meseria” managerului, care, bizuindu-se pe informaţii şi pe oameni, pe metode şi tehnici ştiinţifice, combinată însă şi cu o anumită intuiţie, abilitate, fler, poate realiza obiectivele cerute de acţionari. În privinţa funcţiilor managementului, specialiştii, începând cu Henry Fayol şi Charles Pringle, converg spre cinci funcţii de bază: – previziune; – organizare; – coordonare; – antrenare; – control/evaluare. Funcţia de previziune reprezintă multitudinea proceselor de muncă prin care se stabilesc obiectivele principale ale firmei, precum şi resursele şi principalele mijloace necesare realizării lor. Funcţia de organizare cuprinde ansamblul activităţilor prin intermediul cărora se stabilesc şi delimitează procesele Universitatea SPIRU HARET
de muncă fizică şi intelectuală, precum şi repartizarea acestora pe posturi, formaţii de lucru, compartimente, secţii şi atribuirea lor personalului corespunzător anumitor criterii tehnice, economice etc., în vederea realizării în cât mai bune condiţii a obiectivelor previzionate. Funcţia de coordonare constă în ansamblul proceselor de muncă prin care se armonizează deciziile şi acţiunile personalului firmei şi ale sistemelor sale, pe baza previziunilor şi în cadrul organizatoric anterior stabilite. Pentru asigurarea unei coordonări eficace, un rol major revine comunicării la toate nivelurile managementului firmei. Funcţia de antrenare cuprinde activităţile propriu-zise de muncă prin care personalul firmei contribuie la realizarea efectivă a obiectivelor previzionate, în cadrul Funcţiile structurii organizatorice şi atribuţiilor stabilite printr-o managementului comunicare şi coordonare adecvată la toate nivelurile managementului firmei. Gradul, modul, dorinţa, intensitatea muncii fiecărui salariat al companiei pentru realizarea obiectivelor stabilite depinde fireşte de motivarea acestora prin salarii adecvate, necesitatea şi siguranţa postului, accesul la pregătirea continuă, recunoaşterea şi statutul social la care poate accede. Funcţia de control/evaluare cuprinde ansamblul proceselor şi metodelor prin care performanţele firmei sunt măsurate şi comparate cu obiectivele prestabilite iniţial, determinarea cauzelor care au generat abateri în vederea eliminării deficienţelor, prin efectuarea corecţiilor care se impun şi capitalizării aspectelor pozitive. De menţionat că, între funcţiile managementului există o interdependenţă puternică în cadrul procesului general de management al firmei. „Tratarea sistemică a funcţiilor managementului, implică, pe lângă luarea în consideraţie a evoluţiilor lor separate, în calitate de entităţi, şi analiza relaţiilor dintre ele (...). O atare necesitate decurge, în primul rând, din caracterul lor complementar, din multiplele conexiuni dintre ele”. 5)
5)
Nicolescu Ovidiu, Verboncu Ion, Management, ediţia a III-a revizuită, Editura Economică, Bucureşti, 1999, p. 43-49. Universitatea SPIRU HARET
23
Interdependenţele şi complementaritatea funcţiilor managementului pot fi exprimate grafic astfel: Figura 1 Interdependenţele dintre funcţiile managementului
1.3. Managementul financiar – componentă a sistemului managerial al organizaţiei Am arătat mai devreme că managementul firmei reprezintă nivelul de bază, fundamental al managementului. Dar, ce se înţelege prin firmă (companie) al cărei management reprezintă obiectul principal de studiu al lucrării de faţă? Despre firmă au existat mai multe concepţii (teorii): ¾ Teoria economiei costurilor tranzacţionate6), care are în centru analiza firmei din punct de vedere al costurilor, diminuarea continuă a acestora, îmbunătăţirea calităţii în raport cu preţurile cele mai profitabile pentru produsele firmei. ¾ Teoria agenţilor abordează firma ca o uniune de persoane, care au un scop comun de natură economică,
6)
Elaborată în 1937 de Ronald Coase.
24
Universitatea SPIRU HARET
accentul fiind pus pe latura juridică, ca un portofoliu de contracte dintre partenerii luaţi în considerare. ¾ Teoria firmei bazată pe resurse productive, tangibile şi intangibile, priveşte firma, succesul ei ca pe abilitatea de a pune în valoare aceste resurse, mai bine decât concurenţii. ¾ Teoria firmei bazată pe cunoştinţe este de concepţie mai nouă şi, dezvoltând teoriile existente despre firmă, în special teoria bazată pe resurse, consideră cunoştinţele, factorul principal în dezvoltarea şi succesul firmei. ,,Această teorie, aflată în plin proces de cristalizare, porneşte de la următoarele premise: – cunoştinţele se dobândesc de componenţii firmei, care, în cazul cunoştinţelor implicite, se depozitează; – componenţii organizaţiei, din cauza posibilităţilor cognitive limitate şi a restricţiilor temporare, este necesar să se specializeze în dobândirea şi utilizarea anumitor cunoştinţe; – producţia se obţine, de regulă, prin utilizarea a numeroase tipuri diferite de cunoştinţe; – resursa cunoştinţei tinde să aibă rolul primordial în cadrul organizaţiei.” 7) Sistemul de management al firmei este format din îmbinarea interactivă a managementului diferitelor procese/activităţi din cadrul acesteia (aprovizionare, producţie, costuri, clienţi, resurse umane, financiare, concurenţa, imagine etc.). Desigur, oricare din sistemele de management al firmei are importanţa sa, dar, în prezenta lucrare, ne vom ocupa de managementul financiar al firmei, care reprezintă ansamblul proceselor şi activităţilor menite să asigure resursele financiare necesare realizării obiectivelor firmei (investiţii productive, neproductive, plata aprovizionărilor cu materii prime şi materiale, energie, manoperă, impozitele şi taxele, reconstituirea şi multiplicarea resurselor prin vânzarea producţiei şi obţinerea unui profit pentru acţionari.
Managementul financiar
7)
Niculescu Ovidiu, Niculescu Luminiţa, Economia, firma şi managementul bazate pe cunoştinţe, Editura Economică, Bucureşti, 2006, p. 103. Universitatea SPIRU HARET
25
Ca urmare, managementul financiar al firmei cuprinde câteva componente principale: – asigurarea resurselor financiare; – utilizarea resurselor financiare; – reconstituirea resurselor financiare; – multiplicarea acestora prin obţinerea de profit. Toate componentele managementului financiar trebuie desfăşurate în condiţii de eficienţă maximă sub un strict control şi cu repetarea deplină a reglementărilor legale în domeniu. Cele patru componente ale managementului financiar au la rândul lor subcomponente, care se interacţionează reciproc (vezi figura 2). În condiţiile globalizării informaţiei prin accesul facil şi neîngrădit la Internet şi la celelalte surse de informare, cunoştinţele tehnice, reţetele de fabricaţie a diferitelor produse, sursele de aprovizionare etc., nu mai constituie o problemă pentru nicio firmă, în schimb managementul financiar şi cel al asigurării desfacerii producţiei reprezintă în opinia noastră, cea mai importantă componentă a managementului firmei Managementul financiar reprezintă, într-o firmă, ceea ce sistemul bancar reprezintă într-o economie. 1.4. Necesitatea şi funcţiile managementului bancar Banca, firmă de un fel special
Prin natura lor, băncile comerciale8) sunt societăţi comerciale de un fel anume, speciale, a căror activitate reprezintă intermedierea bancară sau comerţul cu bani, cum se mai spune, care constă, în principal, în atragerea de depozite şi acordarea de credite, acceptarea de depuneri de la alte bănci sau firme, operaţiuni valutare pentru persoane fizice sau juridice, finanţarea comerţului exterior etc. Prin natura lor specială, băncile lucrează cu foarte multe persoane fizice şi juridice care constituie clientela băncii, din ţara de reşedinţa (clienţi interni) sau de oriunde (clienţi internaţionali), iar performanţele, stabilitatea şi încrederea băncii afectează profund interesele sutelor de mii şi milioanelor de clienţi ai săi.
8)
Denumire generică dată celorlalte bănci, altele decât banca centrală, în Ceauşu, I., Dicţionar enciclopedic managerial, vol. I, Editura Academică de Management, Bucureşti, 2000, p.130.
26
Universitatea SPIRU HARET
Figura 2 Componentele managementului financiar
Universitatea SPIRU HARET
27
Supravegherea bancară
Managementul activelor şi pasivelor
Un faliment bancar pune pe drumuri milioane de deponenţi, care îşi văd năruite eforturile de economisire făcute o viaţă pentru achiziţionarea unei locuinţe, a unui automobil, ori pentru ,,zile negre”. De aceea, este necesar ca managementul unei bănci să fie asigurat de persoane cu cea mai înaltă calificare profesională, morală şi onestă, mai mult decât la oricare altă firmă, întrucât de performanţele sale nu depinde numai soarta angajaţilor băncii, care, în caz de faliment, îşi pot pierde locurile de muncă, cât şi soarta milioanelor de clienţi care îşi pierd economiile şi, poate ceea ce este cel mai grav, încrederea. Din această cauză, înfiinţarea şi desfăşurarea activităţii băncilor este supusă în orice ţara unor reguli severe de autorizare, reglementare şi supraveghere, fie de către autoritatea băncii centrale, fie de către autorităţile distincte de banca centrală9). Ca urmare, pe lângă funcţiile şi atributele specifice managementului oricărei firme, managementul bancar cunoaşte anumite funcţii specifice, dintre care, ne vom opri la trei, considerate a fi cele mai importante: ¾ Managementul activelor şi pasivelor băncii se realizează, de regulă, în cadrul Comitetului de administrare a activelor şi pasivelor10) băncii, care este un organism colectiv specializat, format din profesionişti în domeniul activelor şi pasivelor bancare, care urmăreşte o corelare corespunzătoare între active (plasamente) şi pasive (resurse), din punct de vedere al: – maturităţii (scadenţei reziduale), cunoscând că, în orice bancă, regula de aur este aceea că se nu pot da împrumuturi pe termen lung pe seama resurselor pe termen scurt; – structurii pe valute (moneda naţională, valute convertibile: EUR, USD, YEN, CHF etc.);
9)
În România, activitatea de autorizare, reglementare, supraveghere, prudenţială a instituţiilor de credit este asigurată de BNR (art. 2, alin. 2 lit. b din Legea privind statutul BNR nr. 312/2004, publicată în „Monitorul Oficial al României”, nr. 582/30 iunie 2004). Un sistem asemănător se întâlneşte în Italia, Olanda, Luxemburg, Portugalia, Spania etc. În unele ţări există un organism specializat de supraveghere bancară (Comisia bancară în Franţa, BAFIN în Germania etc.). În alte state funcţionează un mecanism de reglementare şi supraveghere mixt, care vizează piaţa bancară, piaţa de asigurări şi piaţa de capital (Anglia, Norvegia, Suedia etc.). 10) Cunoscut mai degrabă sub forma prescurtată ALCO (Assets and Liabilities Commitee).
28
Universitatea SPIRU HARET
– activelor purtătoare de dobânzi faţă de pasivele purtătoare de dobânzi; – activelor cu dobânzi variabile faţă de resursele cu dobânzi variabile; – activelor cu dobânzi fixe faţă de resursele cu dobânzi fixe; – raportului surselor proprii (capital) faţă de sursele împrumutate; – ponderii activelor fixe (clădiri etc.) în total active etc. ¾ Managementul riscului este, poate, funcţia cea mai importantă în cadrul managementului bancar, întrucât, în cazul băncilor se poate afirma cu deplin temei că ,,riscul este meseria mea”.11) Activitatea de management al riscurilor se realizează în cadrul Comitetului de Administrare a Riscurilor, ca organism colectiv, constituit la nivelul fiecărei societăţi bancare din specialiştii cu cea mai înaltă calificare în domeniu, cu experienţă în diferite sectoare şi nivele de lucru ale băncii, precum şi prin direcţii, servicii specializate în managementul principalelor categorii de riscuri: – riscul de credit; – riscul de piaţă; – riscul operaţional; – riscul de contrapartidă (de ţară, de bancă etc.). ¾ Managementul lichidităţii bancare Lichiditatea este capitală pentru o bancă, lipsa de lichiditate, chiar incipientă şi temporară, înseamnă începutul sfârşitului pentru banca respectivă. O lichiditate totală de 100% ar însemna păstrarea în totalitate în seifuri a depunerilor şi resurselor atrase de la clientelă. Dar aşa ceva nu este posibil în cazul unei bănci, nici de formă, pentru că banca, nu este un simplu depozitar, ci o instituţie specializată în intermedierea bancară, în comerţul cu bani, şi nici de fond, pentru că banii păstraţi în seifuri nu produc nimic; pentru a produce venituri ei trebuie plasaţi în economie sub forma creditelor şi a celorlalte categorii de plasamente.
Managementul riscului
Managementul lichidităţii bancare
11)
Mihai Ilie, Tehnica şi managementul operaţiunilor bancare, Editura Expert, Bucureşti, 2003, p. 390. Universitatea SPIRU HARET
29
Dar cât de mult din resursele atrase putem plasa? În ce forme de plasamente? Pe ce termene? Acestea sunt întrebările la care este chemat să răspundă managementul lichidităţii unei bănci. NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE • Managementul – o ştiinţă în sine care îmbină • •
• • •
•
30
cunoştinţele şi metodele ştiinţifice cu abilităţile intuitive Omagiul celor mai de seamă reprezentanţi ai ştiinţei şi practicii managementului, mai vechi şi mai noi Managementul firmei – zona fundamentală de aplicare a ştiinţei managementului. Nivelurile management – exced managementul firmei sau se înglobează, fiind părţi componente ale acesteia din urmă Funcţiile managementului: previziune, organizare, coordonare, antrenare, control/evaluare Interdependenţa funcţiilor managementului Managementul financiar – componentă a sistemului managerial al organizaţiei şi obiect de studiu al prezentei lucrări Teorii despre firmă: teoria economiei conturilor tranzacţionate, teoria agenţilor, teoria firmei bazate pe resurse productive, teoria firmei bazate pe cunoştinţe
Universitatea SPIRU HARET
Capitolul 2. ROLUL ŞI FUNCŢIILE FIRMEI ÎN DEZVOLTAREA ECONOMICĂ
Potrivit legislaţiei româneşti în vigoare1), în vederea Companie efectuării actelor de comerţ, persoanele fizice şi persoanele juridice se pot asocia şi pot constitui societăţi comerciale. Înainte de decembrie 1989, în timpul economiei centralizate, societăţile comerciale erau cunoscute sub denumirea de întreprinderi; desigur că între cele două Societăţi comerciale entităţi nu există deosebiri, doar de semantică. În economia de piaţă, capitalistă, este folosită mai larg expresia de companie sau de firmă. Compania reprezintă, de regulă, o entitate economică Firmă de mari dimensiuni, constituită sub forma de trust cu caracter industrial, comercial, de transport, turistic, media etc., care poate deţine controlul unei ramuri/subramuri economice. Noţiunea de firmă parcurge o perioadă de tranziţie de la conceptul de element de identificare a unei societăţi comerciale, sub care un comerciant este înregistrat la Registrul Comerţului2), la cel de înlocuire al noţiunii de societate comercială de orice fel (trust, companie mare, I.M.M. etc.). 2.1. Producţia de bunuri materiale şi de servicii Producţia, fie că este vorba de producţia de bunuri materiale sau de servicii, este scopul esenţial al oricărei firme. Dar, firmele nu produc de dragul de a produce, ci cu scopul de a vinde rezultatul muncii şi a obţine un profit în cadrul tipului de economie care funcţionează: – economie de subzistenţă; – economie predominant agricolă; – economie industrială şi post-industrială; – economie bazată pe cunoştinţe etc.
Economia industrială
1)
Legea nr. 31/16.11.1990 privind societăţile comerciale, republicată în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 1066/2004, art. 1. 2) Ceauşu I., Dicţionar enciclopedic managerial, Editura Academică de Management, Bucureşti, 2000, p. 199 şi 350. Universitatea SPIRU HARET
31
Referindu-ne la economia de piaţa contemporană, distingem două tipuri de economie: – economia post-industrială, predominantă şi – economia bazată pe cunoştinţe, care este încă la început de drum, dar care reprezintă viitorul. Configuraţia structurală a economiei industriale, predominantă şi în România, cu toate că agricultura continuă să deţină o pondere mare în cadrul populaţiei ocupată şi mai puţin în contribuţia la formarea produsului intern brut, cuprinde ramurile prezentate în tabelul 1: Tabelul 1 Ramurile economiei industriale RAMURA DE ACTIVITATE agricultură, vânătoare, piscicultură şi servicii anexe silvicultură, exploatare forestieră şi servicii anexe industrie, din care: Industrie extractivă extracţia şi prepararea cărbunelui extracţia hidrocarburilor şi servicii anexe extracţia şi prepararea minereurilor radioactive extracţia şi prepararea minereurilor metalifere alte activităţi extractive Industrie prelucrătoare industria alimentară şi a băuturilor fabricarea produselor din tutun fabricarea produselor textile fabricarea articolelor de îmbrăcăminte, aranjarea şi vopsirea blănurilor tăbăcirea şi finisarea pieilor; fabricarea articolelor de voiaj şi marochinărie, a harnaşamentelor şi inc. fabricarea lemnului şi a produselor din lemn şi plută (exclusiv mobilă) fabricarea celulozei, hârtiei şi produselor din hârtie edituri poligrafie şi reproduselor pe suporţi a înregistrărilor industria prelucrare a ţiţeiului, cocsificarea cărbunelui şi tratarea combustibililor nucleari fabricarea substanţelor şi a produselor chimice fabricarea produselor din cauciuc şi mase plastice fabricarea altor produse din minerale nemetalice industria metalurgică industria construcţiilor metalice şi a produselor din metal (exclusiv maşini, utilaje şi instalaţii) industria maşini şi echipamente
32
Universitatea SPIRU HARET
COD CAEN*) 01+05 02
10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29
Tabelul 1 (continuare) RAMURA DE ACTIVITATE
COD CAEN*)
industria de mijloace ale tehnicii de calcul şi de birou industria maşini şi aparate electrice industria de echipamente pentru radio, tv. şi comunicaţii industria de aparate şi instrumente medicale, de precizie, optice şi foto, ceasornicărie industria mijloace de transport rutier industria altor mijloace de transport produse de mobilier şi alte activităţi industriale neclasificate recuperarea deşeurilor şi materialelor reciclabile Energie electrică şi termică, gaze şi apă producerea şi furnizarea de energie electrică şi termică, gaze şi apă captarea, tratarea şi distribuţia apei construcţii comerţul cu ridicata şi cu amănuntul hoteluri şi restaurante transporturi terestre, prin conducte, pe apă, aeriene, activităţi anexe poştă şi telecomunicaţii intermedieri financiare, bancare şi de asigurări tranzacţii imobiliare, închirieri şi activităţi de servicii prestate intr. administrare publică şi apărare; asigurări sociale din sistemul public învăţământ sănătate şi asistenţă socială alte ramuri ale economiei (inclusiv persoane fizice)
30 31 32 33 34 35 36 37 40 41 45 50-52 55 60-63 64 65-67 70-74 75 80 85 90-99
*) Ordinul nr.601/2002 privind actualizarea Clasificării activităţilor din economia naţională, publicat în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 908/decembrie 2002.
2.2. Rolul (obiectivul) companiei Compania, ca organizaţie economică, înzestrată la constituirea şi în timpul funcţionării cu factori de producţie, pentru fabricarea şi vânzarea de bunuri şi servicii, se caracterizează prin trei elemente:3) • asocierea factorilor de producţie necesari (capitalul, munca, natura); • asumarea riscului întregii afaceri (de profit sau de pierdere) de către întreprinzător;
Obiectivul major al companiei
3)
Stancu Ion, Finanţe, pieţe financiare şi gestionarea portofoliului, investiţii reale şi finanţarea lor, analiza şi gestiunea financiară a întreprinderii, ediţia a III-a, Editura Economică, Bucureşti, 2002, p. 34, 35, 39. Universitatea SPIRU HARET
33
• organizarea întregii activităţi economice şi lucrative pentru atingerea unui scop lucrativ coerent şi motivaţional pentru toţi participanţii la afacere. Rolul (obiectivul) major al companiei poate fi definit diferit, în funcţie de poziţia participanţilor la afacerea respectivă astfel: a) maximizarea profitului ca sursă principală pentru creşterea valorii întreprinderii, exprimată în cazul, companiilor cotate la bursă, prin maximizarea capitalizării bursiere; b) maximizarea funcţiei de utilitate din punct de vedere al conducerii companiei, exprimată prin creşterea cifrei de afaceri sau a activului bilanţier total. Mărimea bilanţului (totalul activelor) este, spre exemplu, un criteriu fundamental de clasificare a societăţilor bancare de către prestigioasa publicaţie vest-europeană „The Banker”; c) atingerea unui prag minim de rentabilitate, de cota de piaţă, de productivitate etc. Obiectivul firmei, în cadrul acestei teorii, este rezultatul negocierilor dintre indiviziuni şi grupurile care îl formează, fiecare dintre ei având obiective specifice. Negocierile vizează: producţia, stocajul, vânzările, cota de piaţă, profitul; d) armonizarea intereselor dintre diferitele categorii de participanţi la activitatea companiei: acţionari, manageri, salariaţi, creditori, care sunt uneori destul de divergente. Pentru armonizarea acestor interese au apărut modalităţi noi de stimulare şi motivare a participanţilor la viaţa companiei, spre exemplu: pachete de acţiuni deţinute de salariaţi şi de management; obligaţiuni convertibile în acţiuni, instrument de natură să ţină aproape creditorii de performanţele companiei etc.; e) maximizarea valorii de piaţă a investitorilor de capital (acţionari, bănci, cumpărători de obligaţiuni). Spuneam, mai devreme, că obiectivul fundamental al companiei poate fi unul sau altul din cele enumerate, în funcţie de poziţia de pe care priviţi, oscilând între maximizarea profitului şi maximizarea valorii de piaţă a investitorilor de capital. 34
Universitatea SPIRU HARET
În opinia noastră, apreciem că nu trebuie absolutizat niciunul dintre obiectivele firmei, întrucât firmele acţionează practic în toate sectoarele de activitate, cu profitabilităţi mai mari sau mai mici, iar, pe de altă parte, nu toate firmele sunt cotate la bursă pentru a stabili valoarea de piaţă a capitalurilor investite şi chiar dacă ar fi, bursele sunt „barometre” foarte sensibile, care reacţionează deseori nu numai pe baza unor informaţii fundamentate, dar şi unor simple „zvonuri”, care pot fi uneori „manipulate”, existând deci posibilitatea ca valoarea capitalurilor investite să crească sau să scadă semnificativ de la o zi la alta, de la o oră la alta, fără ca, în fond, să se schimbe ceva semnificativ în viaţa reală a companiei cotată la bursă. Credem că, în formularea obiectivului fundamental al companiei, interesele de creştere a profitului şi a valorii capitalurilor investite trebuie îmbinate cu asigurarea unei creşteri durabile concretizate în motivarea adecvată a personalului, creşterea gradului de pregătire, educaţie şi cultură al acestuia, a duratei medii de viaţă, cu luarea tot mai mult în calcul a asigurării unor condiţii de mediu corespunzătoare.
Creştere durabilă
Obiectivul companiei
Condiţii de mediu
2.3. Mutaţii în activitatea şi structura companiilor Viaţa economică şi socială este supusă permanent schimbării, transformării, ceea ce face ca şi activitatea şi structura companiilor să fie supusă unui proces de transformare. Pe plan global este luată în considerare Agenda Lisabona4), care determină mutaţii în economia europeană şi, evident, în cea a României, ca viitoare membră a Uniunii Europene.
Agenda Lisabona
4) În contextul globalizării tot mai puternice a vieţii economico-sociale, a decalajelor între economia Statelor Unite ale Americii şi cea europeană, al ascensiunii crescânde a Asiei, reprezentanţii autorităţilor din ţările vest-europene s-au întâlnit la Lisabona – Portugalia şi au adoptat aşa-numita Agenda Lisabona – un ghid de program politic, menit să asigure ţărilor europene o dezvoltare susţinută şi durabilă pentru a putea balansa influenţa Statelor Unite ale Americii şi expansiunea ţărilor asiatice.
Universitatea SPIRU HARET
35
Contextul economic5) actual în România arată că cca 70% din produsul intern brut este obţinut în sectorul privat, cca 2/3 din comerţul exterior al României se realizează cu Uniunea Europeană. Economia este deschisă capitalului străin, care a pătruns masiv în sectorul bancar şi telecomunicaţii. Sistemul bancar este consolidat după asanările făcute în anii ’90 prin falimentul sau preluarea unor bănci cu probleme. O schimbare majoră în politica fiscală a fost introducerea, din anul 2005, a cotei unice de impozitare (16%). Banca Centrală a continuat politica de liberalizare a conturilor de capital. Deficitul de cont curent a crescut la 6,9% în 2004, faţă de 5,6% în 2003 şi 3,6% în 2002. Puncte slabe
Deficitul de cont curent
Punctele slabe ale economiei: • pierderile din activitatea unor companii vor presa în continuare deficitul cvasifiscal; • costurile înalte de producţie de energie; • climatul instituţional este încă afectat de unele bariere (birocraţie, corupţie); • sistemul de pensii, reducerea numărului de salariaţi şi creşterea numărului pensionarilor; • problema agricolă (35% din populaţie trăieşte în mediul rural, în timp ce agricultura contribuie doar cu 12-13% la formarea produsului intern brut); • piaţa forţei de muncă este rigidă, rata şomajului este relativ scăzută, pentru că mulţi români lucrează în străinătate (cca 1 milion de oameni). Deficitul de cont curent a continuat să crească, în anul 2005 ajungând la cca 8,5% din produsul intern brut, de aproape 3 ori mai mare decât în Bulgaria şi de 2 ori decât în Polonia.
5)
Dăianu D. şi colaboratorii, Romania and Lisabona Agenda (3 rd Report) GEA, Bucharest, October 2005, p. 17-20.
36
Universitatea SPIRU HARET
Situaţia contului curent, în anii 2004 şi 2005, în România, comparativ cu Bulgaria şi Polonia, se prezintă astfel: Tabelul 2 Deficitul de cont curent (în %) Contul curent (sold) (a+b+c) a) bunuri si servicii (sold) b) venituri (sold) c) transferuri curente (sold)
ROMÂNIA 2004 2005 -5.099,0 -6.891,0
BULGARIA 2004 2005 -1131,3 -2.530,6
POLONIA 2004 2005 -8.403,0 -3.788,0
-5.536,0
-8.240,0
-2.261,0
-3.702,3
-3.759,0
-562,0
-2.535,0
-2.309,0
+238,3
+247,2
-9.165,0
-8.712,0
+2.972,0
+3.658,0
+891,3
+924,5
+4.521,0
+5.486,0
Sursa: Date ale băncilor centrale din ţările respective
Deşi a înregistrat un trend descendent, inflaţia în România continuă să fie ridicată, comparativ cu unele ţări din centrul şi sud-estul Europei. Evoluţia ratei inflaţiei în perioada 2000-2005 în România, comparativ cu situaţia din Bulgaria, Ungaria şi Polonia, este prezentată în tabelul următor:
Inflaţia
Tabelul 3 Evoluţia ratei inflaţiei – creşteri anuale (dec/dec) – % –
România Bulgaria Ungaria Polonia
2000
2001
2002
2003
2004
2005
40,7 11,3 10,1 8,5
30,3 4,8 6,8 3,6
17,8 3,8 5,0 0,8
14,1 5,6 5,8 1,7
9,3 4,0 5,6 4,4
8,6 6,5 3,3 0,7
Sursa: Date ale băncilor centrale din ţările respective
Pregătirea firmelor româneşti pentru aderare la Uniunea Europeană6) este o altă provocare majoră, ţinând seama de faptul că aderarea la Uniunea Europeană 6)
Zaman Gh., Pregătirea firmelor româneşti pentru aderarea la U.E., Societatea Română de Economie, Institutul Român pentru Libera Întreprindere, în „Economica” nr. 3/2004, p. 5-7 şi p. 15. Universitatea SPIRU HARET
37
Pregătirea firmelor pentru aderare
Gradul de informare
nu înseamnă numai beneficii, dar şi costuri şi mai ales creşterea capacităţii concurenţiale a agenţilor economici din România care, până în prezent, se situează pe poziţii inferioare, comparativ cu competitivitatea firmelor din Europa de Vest. Gradul de informare a firmelor româneşti în legătură cu legislaţia Uniunii Europene şi prevederile acquis-ului comunitar, dobândit pe parcursul celor patru ani de negocieri, se dovedeşte destul de scăzut în comparaţie cu alte ţări care au aderat recent sau se află în perioada de preaderare la Uniunea Europeană astfel: Tabelul 4 Ponderea nivelului de informare (în %)
România Bulgaria Ungaria
Total
Parţial
Neinformat
4 9 16
52 69 46
32 13 17
Nu interesează 5 7 18
Nu ştiu 7 2 3
Sursa: Corporate Readiness for Enlargement in Central Europe, fourth edition, 2004.
Evaluarea perspectivei afacerilor
În schimb, din studiul efectuat, rezultă că în România evaluarea perspectivelor de afaceri ale companiilor în condiţiile aderării la Uniunea Europeană este foarte optimistă, astfel: Tabelul 5 Evaluarea perspectivelor de afaceri (în %)
România Bulgaria Ungaria
Foarte optimist 78 74 57
Nu are importanţă 7 14 13
Foarte pesimist 12 10 24
Nu ştiu 3 2 6
Sursa: Corporate Readiness for Enlargement in Central Europe, fourth edition, 2004.
Pe măsură ce teoria firmei bazate pe cunoştinţe va prinde contur şi amploare şi în economia românească, caracteristicile firmei se vor schimba radical în raport cu cele care predomină în etapa actuală. 38
Universitatea SPIRU HARET
Ca urmare, în activitatea şi structura firmelor sunt de aşteptat tendinţe care privesc7): • principalele funcţiuni ale firmei devin conceperea, protecţia şi înţelegerea cunoştinţelor; • activităţile şi procesele care implică niveluri ridicate de specializare şi cunoştinţe implicite (proprii) se menţin în cadrul firmei; • activităţile care implică cunoştinţe specializate explicite (comune) se externalizează; • proprietatea (acţionarii) şi conducerea (managementul) firmei devin convergente; • legăturile dintre învăţământ, activitatea economică şi pregătirea proprie a personalului se redefinesc; • creşterea simplităţii, flexibilităţii şi reducerea nivelurilor ierarhice. NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE
• Noţiunea de întreprindere, companie, firmă • Tipuri de economie: de subzistenţă, predominant agricolă, industrială, post-industrială, economie bazată pe cunoştinţe • Configuraţia structurală a economiei: ramuri, subramuri, sectoare economice • Rolul (obiectivul) fundamental al firmei: maximizarea profitului; maximizarea capitalizării bursiere; maximizarea funcţiei de utilitate; atingerea pragului minim; armonizarea intereselor diferitelor categorii de participanţi la viaţa firmei; maximizarea valorii de piaţă a investitorilor de capital; luarea în considerare a creşterii durabile şi a condiţiilor de mediu • Mutaţii în activitatea şi structura companiei pe plan global, european, naţional • Agenda Lisabona • Contextul actual al economiei româneşti: puncte slabe, provocări, deficitul de cont curent, inflaţia • Pregătirea firmelor româneşti pentru aderare la Uniunea Europeană, aquis-ul comunitar 7)
Niculescu Ovidiu, Niculescu Luminiţa, Economia, firma şi managementul bazate pe cunoştinţe, Editura Economică, Bucureşti, 2006, p. 105-106. Universitatea SPIRU HARET
39
Capitolul 3. BANII ŞI SISTEMUL BANCAR
3.1. Banii şi evoluţia lor
Scurt istoric despre apariţia banilor
Din cele mai vechi timpuri, oamenii, triburile şi mai apoi naţiunile au simţit nevoia de a schimba între ele bunuri şi servicii care, datorită condiţiilor naturale, culturale, religioase diferite, existau din abundenţă în unele zone şi lipseau total sau parţial în altele. Aceste schimburi s-au efectuat la început între bunuri ca atare, pe baza unui raport de schimb stabilit ad-hoc. Pe parcursul evoluţiei istorice, unele bunuri – pieile de animale, vitele sau unele metale, precum arama – au devenit, mai mult sau mai puţin, produse etalon care serveau la mijlocirea schimbului altor bunuri. Desigur că pieile de animale sau oricare alte bunuri nu puteau fi un mijloc universal de schimb, fiind greu de manipulat, transportat, depozitat etc. Ca o consecinţă a anumitor relaţii de producţie, istoriceşte determinate, pe o anumită treaptă a dezvoltării societăţii au apărut banii, ca un produs necesar al procesului de schimb1). Banii, sub forma monedelor metalice, au apărut cu mult înainte de Hristos (secolul X înainte de Hristos în China şi secolele VII – VI înainte de Hristos în Europa), existenţa lor fiind confirmată de izvoare istorice credibile (Lexicograful Pollux, Cronica din Parox etc.). Încă din acele timpuri străvechi au circulat şi pe teritoriul României de astăzi monede greco-macedonene (drahmele de argint). Geto-dacii au emis primele monede autohtone în jurul anului 300 înainte de Hristos, mai întâi imitând drahmele greceşti, apoi cu simboluri locale originale. Ca atare, de aproape 3000 de ani, omenirea are la dispoziţie banii sub diferitele lor forme, la început de metal (aramă, argint, aur), mai apoi de hârtie, de cont, „de plastic” (cărţile de credit) şi moneda electronică, în prezent.
1)
Kiriţescu C. Costin, Dobrescu M. Emilian, Băncile – mică enciclopedie, Editura Expert, Bucureşti, 1998, p. 35.
40
Universitatea SPIRU HARET
Moneda2), ca formă superioară a banilor de metal (înainte, banii de metal, aveau forma obiectelor: inele, vârfuri de săgeţi, chiar lingouri), a fost bătută la început de căpeteniile importante, de preoţi, de oraşe, apoi de regi. Prin formarea şi consolidarea statelor unitare, acest drept de a bate, de a emite monedă, a revenit puterii centrale. Apariţia banilor a adus după sine şi necesitatea creării unor instituţii specializate care să se îndeletnicească cu gestionarea lor, consacrate sub numele de bănci. După unele păreri, apariţia băncilor ar coincide cu apariţia monedelor metalice de multiple provenienţe şi valori care trebuiau schimbate între ele de către persoane „specializate”, cunoscătoare. Aceste persoane reprezintă embrionul viitorilor bancheri. Alte opinii converg către a plasa apariţia băncilor în legătură cu preocuparea de a facilita acumularea de disponibilităţi şi depozite băneşti temporar disponibile de către persoane şi plasarea lor sub forma creditelor, a împrumuturilor acordate altor persoane, care au nevoie suplimentară de fonduri pe perioade mai mici sau mai mari de timp. În acest context, existenţa băncilor ar putea fi legată de apariţia activităţii de intermediere între cei care au resurse băneşti temporar disponibile (deponenţi) şi cei care au nevoie temporară de resurse băneşti suplimentare (împrumutaţi). De altfel, Legea bancară românească actuală3)3) defineşte banca drept persoană autorizată să desfăşoare, în principal, activităţi de atragere de depozite şi acordare de credite în nume şi cont propriu. În sfârşit, o a treia opinie priveşte apariţia băncilor ca instituţii care fac posibilă mijlocirea plăţilor între titularul unui cont (plătitor) şi titularul altui cont (beneficiar). Astfel de bănci de viramente au apărut mai întâi în oraşele-republică italiene Veneţia (1171), Genova (1407) şi apoi în Amsterdam (1609), Hamburg (1619), Rotterdam (1635) etc.
Apariţia băncilor
Băncile şi intermedierea bancară
2) Numele de monedă a fost împrumutat de la locul unde era amplasat atelierul de batere a banilor din metal în timpul Imperiului Roman, respectiv lângă templul Junona Moneta, din Roma. 3) Legea nr. 58/1998, art.3, lit.b, republicată în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 78/24 ianuarie 2005.
Universitatea SPIRU HARET
41
Banca centrală
În România, prima bancă de acest tip a apărut în 1857 – Banca Naţională a Moldovei. Apariţia băncilor centrale s-a produs relativ târziu. Din punct de vedere istoric, băncile centrale au apărut fie prin transformarea unei bănci comerciale şi prin modificarea obiectivelor acesteia, fie ca instituţii nou-create, având un mandat clar şi obiective specifice.4) În ceea ce priveşte existenţa primei bănci centrale, opiniile cercetătorilor sunt împărţite. Unii consideră Banca Regală Suedeză (1656) ca fiind prima bancă centrală din lume cu drept de a emite monedă. Ea a dat însă faliment în scurt timp din cauza emisiunii fără acoperire. 3.2. Rolul băncilor
Banca centrală
Bănci comerciale
Pe măsura evoluţiei societăţii, băncile au evoluat şi ele de la banca de emisiune la cea de viramente, de depozite, de afaceri, bancă comercială, de instituţie de reglementare etc. până la banca electronică. În multe state, evoluţia băncilor, a sistemului bancar, în general, a premers dezvoltarea economică, băncile acţionând ca adevărate locomotive care trag după ele economia. Fiecare ţară dispune de un sistem bancar naţional constituit, în general, pe două paliere: • banca centrală (naţională) a ţării respective cu rol de emisiune, de control al stabilităţii preţurilor, de menţinere a puterii de cumpărare a monedei naţionale, de reglementare şi autorizare a celorlalte bănci din sistem etc.; • băncile comerciale care sunt răspunzătoare de îndeplinirea funcţiei de intermediere pe care o are sistemul bancar. În sens larg, ansamblul sistemelor bancare naţionale formează sistemul bancar internaţional (mondial). Având în vedere creşterea interdependenţei economice dintre ţări, care a cunoscut o adevărată explozie în secolul XX, a apărut necesitatea reglementării la nivel internaţional a raporturilor de plăţi, împrumuturi şi alte angajamente existente între diverse ţări, ca urmare a schimburilor comerciale, de capitaluri şi finanţare a diverselor proiecte menite să contribuie la dezvoltarea economică generală.
4)
Isărescu C. Mugur, Reflecţii economice. Pieţe, bani, bănci, Editura Expert, Bucureşti, 2001, p. 170-171.
42
Universitatea SPIRU HARET
Pe lângă necesităţile izvorâte din economia reală, apariţia unor reglementări internaţionale în domeniul monetar-bancar a fost impusă şi de rezolvarea contradicţiei dintre caracterul internaţional al schimburilor economice şi caracterul naţional al mijloacelor de plată (banilor). În lipsa unor reglementări internaţionale adecvate, o ţară sau alta şi-ar fi putut impune punctul de vedere în scopul apărării propriilor interese naţionale. Primele încercări de reglementare în domeniul relaţiilor monetare internaţionale s-au limitat la o anumită zonă geografică şi au apărut sub forma uniunilor monetare sau blocurilor monetare încă din prima jumătate a secolului trecut. În evoluţia sistemului bancar mondial şi a relaţiilor monetare internaţionale din ultimii 100 de ani, ne vom opri la câteva momente care, în opinia noastră, sunt semnificative. Conferinţa Monetară şi Financiară Internaţională de la Bretton Woods55), ale cărei lucrări s-au desfăşurat în perioada 1-22 iulie 1944, a reunit reprezentanţi a 45 de state din coaliţia antifascistă, fiind impusă de necesitatea găsirii unor noi mijloace, entităţi şi reglementări financiare pentru susţinerea reformei economiei mondiale distruse de cel de-al Doilea Război Mondial al cărui sfârşit începea a se întrezări. Conferinţa de la Bretton Woods a pus bazele unei cooperări cât mai largi pentru realizarea stabilităţii monetare, formarea mecanismului de ajustare ordonată a cursurilor valutare, echilibrarea plăţilor internaţionale. Cu această ocazie au fost puse bazele Fondului Monetar Internaţional şi Băncii Internaţionale pentru Reconstrucţie şi Dezvoltare, instituţii care aveau să joace un rol important în lumea finanţelor internaţionale după al Doilea Război Mondial. România a devenit membru al Fondului Monetar Internaţional în anul 1972. Acordurile de la Bretton Woods au plasat în centrul Sistemului Monetar Internaţional dolarul SUA împreună
Conferinţa de la Bretton Woods
5)
Bretton Woods – sat de munte din statul federal New Hampshire din SUA, unde s-au întâlnit puterile învingătoare în cel de-al Doilea Război Mondial pentru stabilirea unui acord privind ordinea economică internaţională. Universitatea SPIRU HARET
43
Tratatul de la Maastricht
cu aurul, deci o monedă naţională căreia i se dă rol internaţional6). Pornind de la teoria lui A. Hayes, potrivit căreia o economie care se dezvoltă sănătos are nevoie de o stabilitate rezonabilă a riscurilor valutare, la Bretton Woods s-au stabilit parităţi fixe ale monedelor şi cursurilor valutare în conformitate cu care monedele naţionale aveau o valoare paritară stabilită în aur sau în dolari (1 USD = 0,8886 g aur fin la 1 iulie 1944) aurul, dintr-un metal preţios, devine un metal monetar (monetizarea aurului). Dezvoltarea diferită a ţărilor lumii care au aderat la acordul de la Bretton Woods a făcut anevoioasă menţinerea fixităţii parităţilor şi cursurilor valutare, convertibilitatea promisă nefiind asigurată decât parţial. Practic, în anul 1971, convertibilitatea în aur a dolarului a încetat. Preocupate de a găsi o contrapondere la expansiunea SUA, nu numai economică, dar şi în domeniul monetar, principalele ţări europene, care ieşiseră oarecum în pierdere prin aplicarea sistemului monetar adoptat la Bretton Woods, au pus, în anul 1979, bazele Sistemului Monetar European, iar mai târziu a unei Uniuni Economice şi Monetare prin semnarea la 7 februarie 1992 a Tratatului de la Maastricht7) prin care s-au formulat următoarele principii8): • Uniunea Europeană formează o piaţă liberă, bazată pe stabilitate monetară şi creştere economică, noi locuri de muncă, protecţia mediului înconjurător, raporturi bugetare şi financiare ferme, coeziune socială; • trecerea de la Uniunea Economică la Uniunea Economică şi Monetară prin crearea unei monede europene unice (euro), crearea unei noi instituţii financiare (Banca Centrală Europeană), responsabilă cu politica
6)
Kiriţescu C. Costin şi Dobrescu M. Emilian în lucrarea Băncile – mică enciclopedie, Editura Expert, Bucureşti, 1998, p. 392, consideră că „atâta timp cât un sistem monetar internaţional se foloseşte de o monedă naţională, el este de fapt un sistem valutar internaţional şi numai atunci când va dispune de o monedă internaţională considerăm că îşi va merita numele”. 7) Kuznets Simon, Modern Economic Growth, reluată parţial de Postolache Tudorel şi Isărescu C. Mugur în lucrarea Laureaţii Nobel în economie, vol.I, Editura Expert, Bucureşti, 2001, p. 123. 8) Domocoş Erno, Katona Levente, Paşi către integrarea europeană, Editura Expert, Bucureşti, 2002, p. 18-20.
44
Universitatea SPIRU HARET
monetară comună şi îndeosebi cu controlul stabilităţii preţurilor, domeniu în care are autoritate deplină; • libera circulaţie a persoanelor, mărfurilor, serviciilor şi capitalurilor în cadrul unei pieţe comune, în care să funcţioneze o monedă unică; • politica comună a ţărilor membre în domeniul financiar şi monetar, bazată pe îndeplinirea unor criterii de convergenţă: − deficitul bugetar să nu depăşească 3% din produsul intern brut; − datoria publică (internă şi externă) să fie mai mică de 60% din produsul intern brut; − rata inflaţiei să nu depăşească cu mai mult de 1,5 puncte procentuale inflaţia medie a trei state din cadrul uniunii economice şi monetare cu inflaţia cea mai scăzută; − dobânda pe termen lung să nu depăşească cu mai mult de 2 puncte procentuale media dobânzilor pe termen lung din trei state ale uniunii cu dobânzile cele mai mici; − rata de schimb a monedelor naţionale trebuia să rămână, în perioada premergătoare introducerii monedei unice europene, în interiorul limitelor de fluctuaţie stabilite, fără presiuni sau devalorizări. În conformitate cu termenii Tratatului de la Maastricht, Uniunea Economică şi Monetară a ţărilor vest-europene trebuia înfăptuită până în anul 1999. Conform deciziilor ţărilor membre ale Uniunii Europene, începând de la 1 ianuarie 1999 a fost introdusă şi utilizată moneda unică – euro – ca monedă de cont a statelor membre ale Uniunii Economice şi Monetare Europene. Din cele 15 state membre ale Uniunii Europene, 11 state au aderat iniţial la Uniunea Monetară (Austria, Belgia, Germania, Finlanda, Franţa, Irlanda, Italia, Luxemburg, Olanda, Portugalia, Spania, iar începând cu 1 ianuarie 2001 şi Grecia, astfel încât, în prezent, au rămas în afara Uniunii Monetare 3 state – Marea Britanie, Danemarca, Suedia). Între 1 ianuarie 1999 şi 31 decembrie 2001 a existat o perioadă de tranziţie de 3 ani în care moneda unică a funcţionat ca monedă de cont alături de monedele naţionale. Universitatea SPIRU HARET
Introducerea EURO
45
De la 1 ianuarie 2002, euro a devenit şi monedă efectivă, înlocuind practic monedele naţionale din ţările care au aderat la Uniunea Economică şi Monetară, unele cu tradiţii multiseculare (drahma grecească, francul francez, peseta spaniolă, marca germană etc.). Statele care au aderat la euro au stabilit perioade diferite de retragere efectivă din circulaţie a monedelor naţionale, astfel: Tabelul 1 Moneda naţională Denumire Simbol Ţara
Data limită legală de încetare a puterii circulatorii
Austria Belgia
Tiling austriac Franc belgian
ATS BEF
28.02.2002 28.02.2002 ora 24:00
Finlanda
Marca finlandeză
FIM
28.02.2002
Franţa
Franc francez
FRF
17.02.2002
Germania Grecia
Marca germană Drahma grecească
DEM GRD
31.12.2001 28.12.2002
Irlanda
Lira irlandeză
IEP
Italia Luxemburg
Lira italiană Franc luxemburghez
ITL LUF
Sâmbătă 09.02.2002 ora 24:00 28.12.2002 28.02.2002
Olanda
Gulden olandez
NLG
28.02.2002 ora 24:00
Portugalia
Escudo portughez
PTE
28.02.2002
Spania
Peseta spaniolă
ESP
28.02.2002
Schimbul la Perioada de bănci după răscumpărare a monedelor data limită legală de naţionale după data de încetare încetare a a puterii puterii circulatorii circulatorii*) Nelimitat 31.12.2002 Bancnote: nelimitat Monede: sfârşitul anului 2004 Nicio dată Bancnote şi oficială Monede: 10 ani 30.06.2002 Bancnote: 10 ani Monede: cel puţin 1 an 28.12.2002 Nelimitat Bancnote: Perioadă necomunicat 10 ani Monede: ă 2 ani Perioadă Nelimitat nespecificată 31.12.2002
30.06.2002
10 ani Bancnote: nelimitat Monede: sfârşitul anului 2004 Bancnote: până la 01.01.2032 Monede: până la 01.01.2007 Bancnote: 20 ani Monede: 1 an Nelimitat
*) la băncile centrale
46
Universitatea SPIRU HARET
Pentru început, Banca Centrală Europeană a stabilit un curs de schimb 1 euro = 1,20 USD, curs care nu a rezistat prea mult, noua monedă aflată în perioada de început nu s-a bucurat de o încredere prea mare, ceea ce a făcut ca raportul de schimb să ajungă la 25 octombrie 2000 la un minim istoric de 1 euro = 0,827 USD. După anul 2000, cursul EUR/USD a evoluat astfel: Tabelul 2 cCC Curs de schimb EUR/ USD
31 dec. 2001
31 dec. 2002
31 dec. 2003
31 dec. 2004
31 dec. 2005
15 april. 2006
0,8824
1,0424
1,2615
1,3645
1,1832
1,2105
Evoluţia cursului EUR/USD
3.3. Funcţiile băncilor Când circulaţia numerarului era importantă, iar sarcinile băncilor erau restrânse, se vorbea despre banca de emisiune. „În prezent, când ponderea principală în circulaţie o deţin alte semne băneşti decât cele emise de banca de emisiune, iar sarcinile acestei bănci au devenit generaleconomice, se utilizează termenul de bancă centrală.” 9) Activitatea de emisiune a băncii centrale şi-a pierdut oarecum din importanţă odată cu apariţia banilor de cont (scripturali) emişi de băncile comerciale. Banca centrală este definită ca: (1) instituţia bancară aflată în fruntea aparatului bancar, cu rol de supraveghere şi organizare a relaţiilor monetar-financiare ale unui stat, pe plan intern şi în relaţie cu alte sisteme monetare10); (2) institut bancar aflat în fruntea întregului aparat bancar în aproape toate statele11); (3) instituţia abilitată să conducă politica monetară a unei ţări, aceasta fiind una din părţile unui sistem bancar modern constituit pe două niveluri12).
Funcţiile băncilor
9)
Kiriţescu C. Costin, Dobrescu M. Emilian, op.cit. , p. 26-27. Ceauşu I., Dicţionar enciclopedic managerial, vol.I, Editura Academică de Management, Bucureşti, 2000, p. 130. 11) Kiriţescu C. Costin, Dobrescu M. Emilian, op.cit. , p. 26. 12) Isărescu C. Mugur, op.cit., p. 171. 10)
Universitatea SPIRU HARET
47
Funcţiile băncii centrale
48
Băncile centrale au fost create de state pentru a promova şi apăra interesele lor, care au funcţionat şi au rămas până în zilele noastre sub umbrela statului (Banca Angliei, spre exemplu, a devenit independentă de Trezoreria Angliei, respectiv Ministerul Finanţelor, abia în 1997), altele, de fapt cea mai mare parte din băncile centrale, sunt independente de guvernul statelor respective. Poate cel mai ilustrativ exemplu de independenţă a băncii centrale este cel al Bundesbank, Banca Centrală a Germaniei, a cărei independenţă a fost asigurată prin lege, ca urmare a presiunilor populaţiei, grav afectată de hiperinflaţia apărută în ţară după cele două războaie mondiale. De un grad destul de înalt de autonomie se bucură şi Banca Naţională a României, independenţă conferită prin legea de aprobare a statutului acesteia (Legea nr. 312/2004) şi care constă în faptul că: răspunde în faţa Parlamentului prin prezentarea de rapoarte, Consiliul de Administraţie şi Guvernatorul sunt numiţi/revocaţi de Parlament pe o perioadă (mandat) de 6 ani, capitalul este deţinut integral de statul român, cu Executivul are relaţii de consultări etc. Funcţiile principale ale unei bănci centrale sunt următoarele: • funcţia de emisiune de bancnote care, deşi ca semne ale creditului ies din circulaţia comercială propriu-zisă şi intră în circulaţia generală ca mijloace de plată legale; • concentrarea rezervelor băneşti ale băncilor şi acordarea de credite, ca împrumutător de ultimă instanţă acestor bănci; • influenţarea directă sau indirectă a costului creditului în ţara respectivă; • acordă împrumuturi statului şi păstrează tezaurul statului; • elaborează şi aplică politica monetară în ţara respectivă; • veghează asupra circulaţiei băneşti şi stabilităţii nivelului preţurilor; • sprijină creşterea economică şi asigură echilibrul extern; • cooperarea şi întărirea relaţiilor monetare internaţionale; • supravegherea întregului sistem bancar din ţara respectivă, fie direct, fie în colaborare cu alte instituţii specializate. Universitatea SPIRU HARET
Funcţiile Băncii Naţionale a României, ca bancă centrală a statului român, se circumscriu funcţiilor generale ale oricărei bănci centrale, fiind stabilite prin Legea nr. 312/2004, astfel:13) ● Banca Naţională a României este unica instituţie autorizată să emită însemne monetare ca mijloace legale de plată pe teritoriul României; ● Banca Naţională a României este banca băncilor, pe care le autorizează să funcţioneze pe teritoriul României, le reglementează şi le supraveghează activitatea; ● Banca Naţională a României este casier general şi bancher al statului, participă la procesul execuţiei bugetului de stat şi ţine evidenţa contului curent al Trezoreriei Statului; ● elaborează, aplică şi răspunde de politica monetară a ţării, care vizează creditul, operaţiunile de piaţă, volumul şi structura masei monetare, nivelul dobânzilor, cursul de schimb al monedei naţionale în raport cu alte valute, situaţia balanţei de plăţi externe a ţării; ● stabileşte şi conduce politica valutară şi gestionează rezervele internaţionale ale ţării (aur, valută, drepturi speciale de tragere); ● supraveghează şi reglementează sistemul de plăţi al ţării. Oricât de importantă ar fi o bancă centrală, pentru ca măsurile şi acţiunile sale în domeniul politicii monetare să fie corect înţelese, aplicate şi să aibă efectul scontat, este necesar ca în realizarea funcţiilor sale, aceasta să conlucreze strâns cu celelalte instituţii legislative sau executive ale statului şi nu în ultimul rând cu băncile comerciale, cu agenţii economici şi populaţia. Băncile comerciale au funcţia de a asigura intermedierea bancară, de a pune în legătură – pe baze comerciale – persoanele fizice şi juridice care se află în căutare de fonduri, cu cele care caută să-şi plaseze fondurile băneşti temporar disponibile. De altfel, însăşi legea care reglementează activitatea bancară în România14) defineşte banca comercială ca fiind „persoana juridică autorizată să desfăşoare, în principal, activităţi de atragere de depozite şi de acordare de credite în nume şi cont propriu”.
Funcţiile Băncii Naţionale a României
13)
Isărescu C. Mugur, op.cit., p. 189-194. Legea nr. 58/1998, art.3, lit.b, republicată în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 78/24 ianuarie 2005.
14)
Universitatea SPIRU HARET
49
Funcţiile tradiţionale ale băncilor comerciale
În Franţa, băncile comerciale se numesc chiar bănci de depozite (banques de depots). Unii specialişti numesc această funcţie de intermediere bancară drept „funcţia distributivă a creditului”15). În cadrul rolului fundamental de intermediere bancară, băncile comerciale îndeplinesc următoarele funcţii (operaţiuni) tradiţionale consacrate prin lege: a) acceptarea de depozite; b) contractarea de credite, operaţiunile de factoring şi scontarea efectelor de comerţ, inclusiv forfetare; c) emiterea şi gestiunea instrumentelor de plată şi de credit; d) plăţi şi decontări; e) leasing financiar; f) transferuri de fonduri; g) emiterea de garanţii şi asumarea de angajamente; h) tranzacţii în cont propriu al clienţilor cu: • instrumente monetare negociabile (cecuri, cambii, bilete la ordin, certificate de depozit); • valută; • instrumente financiare derivate; • metale preţioase, obiecte confecţionate din acestea, pietre preţioase; • valori mobiliare; i) intermedierea în plasamentul de valori mobiliare şi oferirea de servicii legate de acestea; j) administrarea de portofolii ale clienţilor, în numele şi pe riscul acestora; k) custodia şi administrarea de valori mobiliare; l) depozitar pentru organismele de plasament colectiv de valori mobiliare; m)închirierea de casete de siguranţă; n) consultanţă financiar-bancară; o) operaţiuni de mandat.
15)
Kiriţescu C. Costin, Dobrescu M. Emilian, op.cit., p. 90: în această funcţie, creditul apare ca un sistem de relaţii între firme şi bănci – mijloacele băneşti ale firmelor care, în circuitul lor, devin temporar disponibile în conturile bancare ale acestor firme, cele ale sistemului financiar care se eliberează, de asemenea, temporar în cadrul operaţiunilor efectuate de acest sistem, economiile populaţiei depuse la casele de economii şi bănci devin, prin utilizarea lor de către bănci, resurse ale sistemului de credit. Acordarea de credite bancare din aceste resurse reprezintă, deci, o redistribuire a mijloacelor băneşti temporar disponibile ale diferitelor firme în favoarea beneficiarilor de credite.
50
Universitatea SPIRU HARET
Băncile pot desfăşura activităţile prevăzute de legislaţia privind valorile mobiliare şi bursele de valori prin societăţi distincte, specifice pieţei de capital, care vor funcţiona sub reglementarea şi supravegherea Comisiei Naţionale a Valorilor Mobiliare, cu excepţia activităţilor care, potrivit acestei legislaţii, pot fi desfăşurate în mod direct de către bănci. Operaţiunile de leasing financiar vor fi desfăşurate de către bănci prin societăţi distincte constituite. În afara funcţiilor tradiţionale, băncile comerciale mai îndeplinesc şi unele funcţii neconvenţionale între care menţionăm: 1. Funcţia de redistribuire; deşi această funcţie este Funcţiile specifică finanţelor publice, activităţilor fiscale, care, prin neconvenţionale pârghia taxelor şi impozitelor directe şi indirecte colectează ale băncilor comerciale cu titlu gratuit resurse financiare de la contribuabilii persoane fizice şi juridice şi le redistribuie tot cu titlu gratuit pentru finanţarea cheltuielilor bugetului central şi bugetelor locale; după părerea noastră şi băncile comerciale îndeplinesc această funcţie cvasifiscală, prin câteva pârghii, astfel: a. Pe calea dobânzilor practicate la resursele atrase de la persoanele fizice şi juridice (dobânzi pasive) şi a celor percepute pentru creditele acordate clienţilor (dobânzi active), băncile realizează în fapt o redistribuire între cei care economisesc şi cei care se împrumută. Când dobânzile plătite de bănci la resursele atrase sunt mai mici decât rata inflaţiei (aşa-numitele dobânzi real negative), cei care economisesc prin depunerea banilor la bănci pierd, iar cei care se împrumută câştigă. Din analiza evoluţiei multianuale a dobânzilor medii lunare comparativ cu cea a ratei lunare a inflaţiei, a rezultat că până spre finalul anilor ’90, dobânzile s-au situat sub rata inflaţiei, au fost deci real negative, ceea ce denotă că, practic, pe calea dobânzilor s-a realizat în fapt un transfer dinspre cei care au economisit şi ale căror economii au fost erodate de inflaţie, în favoarea celor care s-au împrumutat, iar la scadenţă au plătit, în termeni reali, mai puţin decât au primit de fapt ca împrumut.16) 16)
Mihai Ilie, Probleme financiare ale unităţilor economice din industrie în perioada de tranziţie la economia de piaţă, Editura Tipo Lith, Bucureşti, 1998, p. 72. Universitatea SPIRU HARET
51
Lucrurile s-au schimbat după 1999, când, pe fondul calmării inflaţiei, băncile au continuat să menţină dobânzile la un nivel ridicat, cu mult peste nivelul inflaţiei. În aceşti ani, dobânzile au fost suprareal pozitive, pe calea lor efectuându-se un transfer de resurse de la cei care se împrumută spre cei care economisesc. b. Pe calea marjei de dobândă, înţeleasă ca diferenţă între dobânda percepută la credite (activă) şi cea bonificată la resursele atrase de la clientelă (pasivă), băncile realizează, de asemenea, o redistribuire a resurselor, de data aceasta, între diferite categorii de împrumutaţi. Astfel, este cunoscut faptul că, în structura marjei de dobândă, o parte importantă, de 20-25%, este destinată acoperirii diferitelor riscuri care pot apărea în activitatea de creditare. Cu alte cuvinte, băncile îşi constituie rezerve (provizioane), din care să poată amortiza creditele neperformante, respectiv cele care nu se plătesc de către împrumutaţi la scadenţele stabilite. În acest fel, practic toţi împrumutaţii plătesc ,,ceva” în plus la dobândă din care băncile să acopere „găurile” create de debitorii rău-platnici, cărora aceleaşi bănci le-au acordat credite. Procedura este legală, dar aceasta nu elimină caracterul de redistribuire ce se realizează prin marja dobânzii între unii împrumutaţi care îşi onorează obligaţiile la scadenţă – cei mai mulţi – şi alţii, care uită să mai plătească împrumutul şi dobânda băncii. c. În sfârşit, băncile mai contribuie la o redistribuire de resurse pe calea cotizaţiilor anuale plătite la Fondul de Garantare a Depozitelor în Sistemul Bancar, de data aceasta de la o bancă la alta, de la cele performante către cele administrate defectuos, care intră în încetare de plăţi şi ai căror depunători, persoane fizice, trebuie plătiţi în limita plafonului de garantare stabilit (echivalentul a 15 mii euro, în prezent) din contribuţia celorlalte bănci. Menţionăm că aceste cotizaţii anuale sunt destul de însemnate. Pentru exemplificare, în ultimii 6 ani, cea mai mare bancă din sistem a contribuit la fondul de garantare a depozitelor cu cca 100 milioane echivalent USD. 52
Universitatea SPIRU HARET
2. Funcţia de derulare pe care o practică băncile performante din sistem, care, în urma unor licitaţii şi selecţii interne şi internaţionale, dobândesc dreptul de a derula o serie întreagă de programe guvernamentale ori finanţate de Uniunea Europeană (SAPARD, PHARE, RICOP, MARR, FIDA etc.).
Această funcţie este specifică băncilor din ţările cu economie în tranziţie, aflate în proces de aderare la structurile europene, fiind, în fond, o variantă a activităţii generale de intermediere bancară. 3.4. Sistemul bancar naţional şi cel internaţional În România, activitatea bancară şi-a făcut apariţia la jumătatea secolului XIX, Banca Naţională a Moldovei fiind prima bancă înfiinţată în ţara noastră la 12/24 martie 1857, cu sediul central la Iaşi şi sucursale la Galaţi şi Bucureşti.17) 8). Capitalul băncii a fost de 10 milioane taleri de Prusia, împărţit în 50.000 de acţiuni. Deşi Banca Naţională a Moldovei a obţinut privilegiul de a emite monedă, nu a făcut acest lucru, iar afacerile speculative în care au intrat conducătorii băncii au determinat, după numai 1 an şi 3 luni de funcţionare (14/26 iunie 1858), falimentul acestei bănci a cărei înfiinţare fusese considerată un succes al expansionismului capitalului german. În acea perioadă, capitalul de împrumut era strâns împletit cu cel cămătăresc, iar cei care deţineau aceste capitaluri şi se îndeletniceau cu astfel de activităţi pre-bancare se numeau zarafi, zălogari sau bancheri-cămătari. Potrivit statisticilor, în anul 1860 existau în Bucureşti 96 de astfel de afacerişti, din care 39 erau banchericămătari.18)
Scurt istoric privind sistemul bancar românesc
17)
Kiriţescu C. Costin, Dobrescu M. Emilian, op.cit., p. 27, arată că iniţiator al Băncii Naţionale a Moldovei a fost F.W. Nulandt, bancher din Prusia, directorul Creditului Mobiliar din Dessau, care a subscris 90% din acţiunile băncii din Iaşi. Conducerea băncii realizată de la Dessau a achiziţionat concesionarea încasării impozitelor într-o provincie din Asia Mică, cumpărarea de cămile în contul armatei coloniale britanice din India şi alte afaceri speculative care au determinat până la urmă falimentul băncii. 18) Kiriţescu C. Costin, Dobrescu M. Emilian, op.cit., p. 27. Universitatea SPIRU HARET
53
Pe măsura coagulării afacerilor cu capital de împrumut, au apărut atât în Moldova, dar şi în Ţara Românească şi Transilvania – provinciile istorice din cea de-a doua jumătate a secolului XIX – diferite societăţi bancare cu capital străin sau autohton care au avut o viaţă mai lungă sau mai scurtă, creându-se premisele înfiinţării Băncii Naţionale a României. Ca urmare, prin Decretul Domnesc din aprilie 1880, se înfiinţează Banca Naţională a României, ca bancă cu capital privat autohton şi cu participarea statului. „Cu titlu de curiozitate, merită amintit faptul că Banca Naţională a României este una din cele mai vechi din lume (în fapt, a şaisprezecea bancă centrală), devansând în timp instituţii prestigioase, precum Banca Japoniei (1882), Banca Italiei (1883), Federale Reserve – Banca Centrală a SUA (1913) sau Banca Naţională a Elveţiei.”19) 0). Înfiinţarea Băncii Naţionale a României a dat un nou avânt dezvoltării capitalului bancar. „Avântul capitalului bancar este poate cel mai semnificativ. Dintr-un număr de 1.102 bănci comerciale în 1930, s-a ajuns în 1938 la numai 484 bănci, iar în anul 1940 (înainte de cedările teritoriale) la 446 bănci, restul băncilor au dispărut prin lichidare şi fuziune. Cinci bănci concentrau, însă, 25% din capitalul total şi 45% din cifra bilanţurilor.”20) 1). În cei 45 de ani de economie de comandă, sistemul bancar a fost excesiv de centralizat, majoritatea funcţiilor bancare fiind îndeplinite de Banca Naţională, care avea atât rol de bancă centrală de emisiune, dar şi de bancă comercială, numai câteva domenii fiind acoperite de câteva bănci specializate (Banca Română de Comerţ Exterior pentru operaţiunile de import-export ale statului, Banca de Investiţii pentru finanţarea investiţiilor pe termen lung făcute de stat, Banca Agricolă pentru susţinerea operaţiunilor în domeniul agriculturii şi industriei alimentare, în vreme ce, Casa de Economii şi Consemnaţiuni a preluat operaţiunile de depunere ale persoanelor fizice şi cele de creditare a acestora, exclusiv pentru cumpărarea de locuinţe din fondul statului). 19) 20)
Isărescu C. Mugur, op.cit., p. 174. Odobescu Emanuel, Titluri de valoare româneşti 1900-1950, Editura Sigma, Bucureşti, 2000.
54
Universitatea SPIRU HARET
Prin Legea nr. 33/1991 privind activitatea bancară şi Legea nr. 34/1991 privind statutul Băncii Naţionale a României, s-au pus bazele creării în România democratică a sistemului bancar actual format pe două paliere: • Banca Naţională, ca bancă centrală, cu atribuţii de emisiune, control şi supraveghere, menţinerea stabilităţii preţurilor. • Sistemul băncilor comerciale, care funcţionează ca bănci de afaceri, universale ori specializate. La 1 decembrie 1990 a fost înfiinţată Banca Comercială Română, prin preluarea tuturor operaţiunilor comerciale de la Banca Naţională a României, constituindu-se astfel nucleul sistemului băncilor comerciale. Cadrul normativ care reglementează activitatea bancară în România a fost modificat şi completat prin Legea bancară nr. 58/1998, iar statutul Băncii Naţionale a României, care conferă acesteia independenţă în raport cu guvernul, a fost modificat şi completat prin Legea nr. 101/1998. În 1998 s-a ajuns la un număr de 45 de bănci autorizate să funcţioneze în România, din care, 32 de bănci erau constituite cu capital integral sau majoritar românesc. „Dimensiunea cantitativă a evoluţiei sistemului bancar din România nu este însă caracteristica principală a acestei perioade. Aparent contrar realităţii, se poate afirma că principala caracteristică a dezvoltării sistemului bancar românesc a fost coerenţa dezvoltării structurale şi calitatea activităţii băncilor în sensul direcţiei ascendente, dictate de adaptarea la cerinţele economiei de piaţă.” 21)22). Dificultăţile tranziţiei şi-au pus amprenta şi pe evoluţia sistemului bancar din România, multe din băncile înfiinţate înainte şi mai ales după 1989 fiind nevoite să-şi înceteze activitatea, să se restructureze sau să fie preluate prin fuziune de alte bănci. Au fost închise o serie de societăţi bancare mai mari sau mai mici (Bankcoop, Banca Internaţională a Religiilor, Banca Turco-Română, Credit Bank, Banca Albina, Banca
Sistemul bancar românesc actual
21)
Dănilă Nicolae, Berea Aurel Octavian, Managementul bancar – fundamente şi orientări, Editura Economică, Bucureşti, 2000, p. 19. Universitatea SPIRU HARET
55
Română de Scont, Banca de Investiţii şi Dezvoltare etc.), iar Banca Română de Comerţ Exterior, datorită problemelor grave cu care s-a confruntat, a fost preluată prin fuziune de Banca Comercială Română la finele anului 1999.22) Procesul de asanare a sistemului bancar românesc în perioada postdecembristă a costat statul român peste 3 miliarde echivalent USD, respectiv cca 10% din produsul intern brut. Şi în alte ţări central şi est europene aflate pe calea tranziţiei de la economia de comandă la cea de piaţă statul a cheltuit sume importante pentru asanarea şi reforma sistemului bancar. Unii specialişti consideră însă că o parte din aceste cheltuieli puteau fi evitate sau în orice caz micşorate, dacă băncile în cauză ar fi fost mai bine conduse, iar autorităţile de supraveghere ar fi exercitat mai riguros această activitate. „Desigur că falimentul înregistrat de acele bănci cu capital privat dovedeşte atât administrarea deficitară a acestora, cât şi slaba supraveghere a sistemului bancar din partea băncii centrale.23) În prezent, putem aprecia că sistemul bancar românesc este un sistem sănătos, procesul de restructurare şi asanare fiind încheiat în linii generale. Reforma sistemului bancar a devansat în România reforma altor sectoare economice, băncile fiind în poziţia de a trage după ele economia reală, la a cărei relansare a contribuit fiecare bancă, mai mult sau mai puţin, după puterea şi mai ales după interesele şi strategia sa. La finele anului 2005, erau operaţionale în România 39 de societăţi bancare, a căror structură este prezentată în tabelul următor:
22)
Ordonanţa Guvernului nr. 39/1999 privind finalizarea procesului de restructurare a Băncii Române de Comerţ Exterior – Bancorex SA şi fuziunea prin absorbire a acestei bănci cu Banca Comercială Română SA, publicată în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 363/30 iulie 1999, p.2-4. 23) Georgescu Florin, Starea economico-socială a României în anul 2000, Editura Expert, Bucureşti, 2002, p. 128.
56
Universitatea SPIRU HARET
Tabelul 3 Numărul băncilor şi sucursalelor băncilor străine din România Bănci româneşti, din care: • cu capital majoritar de stat • cu capital privat, din care: – majoritar autohton – majoritar străin Sucursale bănci străine Total sistem bancar
1990 7
1995 24
2000 33
2005 33
5
7
4
2
2
17
29
31
2
9
8
6
-
8
21
25
5
7
8
6
12
31
41
39
Sursa: Banca Naţională a României
În urma privatizării BCR SA, cea mai mare bancă comercială din România cu Grupul austriac ERSTE BANK, statul mai deţine capital majoritar de stat la două bănci (Casa de Economii şi Consemnaţiuni şi Banca de Export-Import a României), prima dintre ele, Casa de Economii şi Consemnaţiuni, aflându-se deja şi ea în proces de privatizare. Trebuie recunoscut faptul că, pe calea privatizării, băncile străine prezente în România concurează puternic cu băncile româneşti. „Eficienţa băncilor străine din punct de vedere al costurilor şi know-how-ul financiar mai bun vor oferi acestora un avantaj net în raport cu băncile interne.”24) 25) Concurenţa, faptul că cel mai bun supravieţuieşte, este poate cel mai bun proces pe care îl aduce economia de piaţă, iar aceasta face ca fiecare jucător de pe piaţă să-şi perfecţioneze continuu gama de produse şi servicii, să-şi diminueze costurile, să se orienteze mai mult spre necesităţile clienţilor pentru a se putea menţine, ori, acesta este chiar motorul dezvoltării. 24)
Dănilă Nicolae, Privatizarea băncilor, Editura Economică, Bucureşti, 2000, p. 130. Universitatea SPIRU HARET
57
Perspectivele dezvoltării activităţii bancare în România
Provenienţa capitalului străin în sistemul bancar românesc, după finalizarea privatizării Băncii Comerciale Române, este de peste 90%. Dinamica structurii capitalului străin în România, înregistrată pe parcursul ultimilor ani, apreciem a fi favorabilă, în sensul întăririi prezenţei ţărilor cu economii şi sisteme bancare solide, cu un know-how superior. Deşi sistemul bancar românesc cuprinde un număr relativ mic de bănci, în comparaţie cu ce a fost în România în perioada interbelică, dar şi cu situaţia din alte ţări, gradul de concentrare al sistemului bancar este ridicat, în sensul că primele 5 bănci deţin aproape 2/3 din piaţa bancară, iar o singură bancă deţine cca 30 din piaţă. Pentru a fi complet, trebuie precizat că în ultimii ani, sistemul bancar românesc a înglobat şi organizaţiile cooperatiste de credit25), care au luat locul fostelor bănci populare. În înţelesul reglementărilor actuale, cooperativa de credit reprezintă instituţia de credit constituită ca o asociaţie autonomă de persoane fizice unite voluntar, în scopul îndeplinirii nevoilor şi aspiraţiilor lor comune de ordin economic, social şi cultural, a cărei activitate se desfăşoară, cu precădere, pe principiul întrajutorării membrilor cooperatori. Legat de etapele de dezvoltare a sistemului bancar, piaţa monetară a reprezentat prima verigă funcţională de-a lungul perioadei de tranziţie şi, în prezent, cu toate evoluţiile favorabile determinate de crearea şi dezvoltarea pieţei de capital, îşi menţine rolul important în ceea ce priveşte procesul de intermediere financiară. Volumul resurselor financiare care pot fi puse în mişcare în folosul economiei, în general, şi al actorilor pieţei, aşa-numita intermediere bancară, este o rezultantă a gradului de dezvoltare economică şi a capacităţii economiei de a crea şi redistribui valoare. Gradul de intermediere bancară, exprimat prin ponderea creditului neguvernamental în produsul intern brut în România, a evoluat astfel:
25)
Ordonanţa de Urgenţă a Guvernului României nr. 97/29 iunie 2000, publicată în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 330/14 iulie 2000, aprobată şi completată prin Legea nr. 200/16 aprilie 2002, publicată în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 300/8 mai 2002, stabileşte cadrul legal de funcţionare a cooperativelor de credit.
58
Universitatea SPIRU HARET
Tabelul 4 Gradul de intermediere bancară 2000 Credit neguvernamental (mil. RON) dinamica (%)
2001
7.500,7
2002
2003
11.825,4 17.962,6 30.287,9
2004
2005
41.762,4
60.672,8
100,0
157,7
239,5
403,8
556,8
808,9
9,3
10,1
11,9
15,9
17,5
21,6
pondere în PIB (%)
Deşi a înregistrat o anumită creştere în ultimii ani, intermedierea bancară în România este redusă în comparaţie cu ţările care au aderat recent la Uniunea Europeană, care înregistrează un grad de intermediere aproape dublu decât România, ca să nu mai vorbim de ţările vest-europene, unde gradul de intermediere bancară este de peste 100% din produsul intern brut al ţărilor respective. Din acest punct de vedere, apreciem că în România există un potenţial imens de dezvoltare a activităţii bancare. Nivelul destul de ridicat al rezervelor minime obligatorii constituite la Banca Naţională a României reprezintă o problemă pentru băncile comerciale, dar şi pentru economie, care este privată de un volum important de resurse de creditare (16% pentru resursele în lei, respectiv 40% pentru cele în valută). Activitatea bancară va fi influenţată şi de continuarea procesului de dezinflaţie care, în anul 2005, a înregistrat o oarecare stagnare, inflaţia în România fiind însă ridicată în comparaţie cu unele ţări din Europa Centrală şi de Sud-Est, astfel:
Gradul de intermediere bancară
Inflaţia
Tabelul 5 Evoluţia ratei inflaţiei – creşteri anuale (dec/dec) – % – 2000
2002
2004
2005
2006*)
România
40,7
17,8
9,3
8,6
5,5
Bulgaria
11,3
3,8
4,0
6,5
5
Ungaria
10,1
5,0
5,6
3,3
6
Polonia
8,5
0,8
4,4
0,7
1,5 (în sept.)
*) Prelucrat/prognoze Sursa: Date ale băncilor centrale din ţările respective Universitatea SPIRU HARET
59
Evoluţii pe piaţa creditului
Măsurile adoptate pentru temperarea expansiunii creditului de consum au avut ca ţinte motivate preîntâmpinarea unor dezechilibre economice, stabilitatea preţurilor şi echilibrarea balanţei externe. Aceste măsuri administrative, restrictive au fost aplicate având în vedere că unele pârghii şi-au pierdut din eficienţă, fiind necesare altele pentru moderarea ritmului de creştere a creditului de consum. Măsurile stabilite de BNR au avut în vedere un dublu aspect. Pe de o parte s-au ţintit resursele în valută ale băncilor prin majorarea ratei rezervei minime obligatorii la 35% şi recent la 40% pentru mijloace băneşti în valută, concomitent cu reducerea ratei pentru mijloacele băneşti în moneda naţională de 18% la 16%. Pe de altă parte se ţinteşte cererea de credite în valută pentru reducerea acesteia prin introducerea de limite lunare ale rambursării datoriei. Situaţia este contradictorie. Creditul de consum are o pondere în PIB de 10 ori mai mică decât în zona euro, unde acesta deţine o pondere de peste 50%. Evoluţia tot mai abruptă a deficitului comercial şi implicit a contului curent îşi au suport într-o mică măsură în creşterea creditului de consum, adevaratele cauze trebuie căutate în economia reală, în slaba competitivitate a produselor româneşti. Evoluţia în anul 2005 a creditului neguvernamental şi a componentelor sale în lei şi valută se prezintă în tabelul următor:26)
26)
Mihai Ilie, The Evolutions and Prospects in the Romanian Economy, în „The Banker”, mai 2005 (supliment), p. 94 -99.
60
Universitatea SPIRU HARET
Tabelul 6 Evoluţia creditului neguvernamental
Credit neguvernamental total • mil. lei • % (dec. 2004 = 100) 1. Credit în lei • mil. lei • % (dec. 2004 = 100) 1.1. Populaţie • mil. lei • % (dec. 2004 = 100) 2. Credit în valută • mil. lei • % (dec. 2004 = 100) 2.1. Populaţie – mil. lei – % (dec. 2004 = 100)
Dec. 2004
Mart. 2005
Iun. 2005
Sept. 2005
Dec. 2005
41.762,4 100,0
43.296,6 103,7
48.956,4 117,2 (113,1)*
55.012,1 131,7 (112,4)*
60.672,8 145,3 (110,2)*
16.386,7 100,0
17.121,2 104,5
19.543,1 119,3 (114,1)*
22.536,2 137,5 (115,3)*
27.910,6 170,3 (123,8)*
6.421,8 100,0
6.642,3 103,4
8.036,8 125,1 (121,0)*
9.608,4 149,6 (119,6)*
11.948,2 186,1 (124,4)*
25.375,7 100,0
26.175,4 103,2
29.413,3 115,9 (112,4)*
32.475,9 127,9 (110,4)*
32.762,1 129,1 (100,9)*
5.452,4 100,0
6.410,9 117,6
8.024,2 147,2 (125,2)*
9763,4 179,1 (121,7)*
9.422,6 172,8 (96,5)*
* datele din paranteze reprezintă indici calculaţi cu baza în lanţ
Pe măsura creşterii gradului de educare a publicului şi a familiarizării cu mecanismele funcţionale ale pieţei de capital, apreciem că o parte tot mai mare a resurselor temporar disponibile din economie se va orienta către plasamente în acţiuni, obligaţiuni şi unităţi ale fondurilor mutuale, fără a elimina din competiţie depozitele bancare, care – indiferent de tipul acestora – vor continua să fie o formă relativ comodă de fructificare a excedentului de disponibil. În schimb, piaţa de capital – prin segmentul secundar al acesteia – asigură tranzacţionarea titlurilor deţinute, care pot fi valorificate, în funcţie de lichiditatea lor, ori de câte ori posesorul doreşte să obţină lichidităţi. Creşterea concurenţei între băncile comerciale, pe de o parte, şi între acestea şi celelalte instituţii financiare, pe de altă parte, va conduce la diversificarea instrumentelor de plasament puse la dispoziţia persoanelor fizice şi juridice, astfel încât piaţa financiar-bancară din România va câştiga în volum şi adâncime. Universitatea SPIRU HARET
61
Globalizarea pieţei financiare
Extinderea finanţărilor structurate (incluzând aici şi emisiunile obligatare), dezvoltarea leasingului, asigurărilor şi operaţiunilor imobiliare sunt numai câteva elemente care creează premisele consolidării şi dezvoltării pieţei financiare în România, în condiţiile în care vor apărea şi alte instituţii specializate – fonduri ipotecare, bănci de investiţii – care să creeze cadrul concurenţial specific economiilor de piaţă mature. Sfârşitul celui de-al doilea mileniu a adus omenirii o nouă problemă, cea a globalizării. Acest fenomen a cuprins, ca o „caracatiţă în tentaculele sale”, toate sferele vieţii economice, sociale, de mediu, cultură etc. De fapt, nu există o globalizare, ci mai multe, cea a informaţiei, a drogurilor, a epidemiilor, a mediului şi, fireşte, în primul rând, cea a finanţei.27) Puterea tot mai mare pe care o capătă firmele internaţionale, unele state sau grupuri de state, unele colectivităţi în defavoarea altora, fac din fenomenul globalizării o stare contradictorie, râvnită şi susţinută prin toate mijloacele de cei care domină şi a căror dominaţie sporeşte, şi respinsă, uneori cu brutalitate, de cei care se opun globalizării şi simbolurilor ei. Practic, în ultimii 10 ani, nu a existat reuniune a Fondului Monetar Internaţional, a Băncii Mondiale, a Grupului principalelor state industrializate sau a altor organisme internaţionale de acest fel care să nu fie însoţită de manifestaţii de amploare ale unor grupuri numeroase care se opun globalizării. Mişcarea liberă a capitalurilor a fost poate una din primele liberalizări, înfăptuită înainte de circulaţia liberă a mărfurilor care este supusă însă unor importante bariere vamale, contingentări, restricţii, sau libera circulaţie a persoanelor, care, pentru cea mai mare parte a populaţiei globului este încă un vis irealizabil. Aceasta a făcut ca fenomenul globalizării să cuprindă, în primul rând, lumea finanţei, deţinătorii marilor capitaluri financiare fiind interesaţi în a putea transfera rapid şi fără
27)
Ghali Butros Butros – discurs susţinut în calitate de secretar general al ONU, preluat de Hans Peter Martin şi Schumann Harold în Capcana globalizării, Editura Economică, Bucureşti, 1999, p. 300-301.
62
Universitatea SPIRU HARET
oprelişti fondurile dintr-o zonă în alta, dintr-o ţară în alta, spre a le pune la adăpost de crize, devalorizări, confiscări, decizii ale autorităţilor naţionale şi alte pericole. Ţări considerate adevărate paradisuri pentru investitorii internaţionali s-au trezit peste noapte, la cele mai mici semne de slăbiciune, golite de zeci, sute de miliarde de USD, pradă unor puternice crize economice, Mexicul, Argentina fiind exemple mai vechi sau mai noi în acest sens. În sfera financiară, globalizarea este mai accentuată şi mai rapidă ca oriunde. Marile bănci şi grupuri financiare, şi aşa gigantice, sunt cuprinse de o frenezie a fuziunilor. Asistăm astăzi la o aşa-numită „mergermanie” (mania fuziunilor), cei mari devenind tot mai mari şi mai puternici. 28) Mărimea capitalurilor şi activelor la câteva bănci sunt grăitoare în acest sens: Tabelul 7 Primele bănci din lume, din Europa şi din Europa Centrală – milioane USD –
Cele mai mari bănci
Denumirea băncii
Data de referinţă
Total capitaluri
Total active
Poziţia
Citigroup, New York, SUA
31.12.2004
74.415
1.484.101
Locul 1 în lume
HSBC Holdings, Londra, Anglia
31.12.2004
67.259
1.276.778
Locul 1 în Europa
National Savings and Commercial Bank, Budapesta, Ungaria
31.12.2004
(locul 3 în lume) 2.158
23.087
Locul 1 în Europa Centrală (locul 223 în lume)
Sursa: „The Banker”, iulie 2005.
Din punct de vedere al capitalurilor, ierarhia dintre cele 3 bănci se prezintă grafic astfel:
28)
Mihai I., Mihai T., Trade Finance – finanţarea comerţului, Editura Economică, Bucureşti, 2002, p. 28-32. Universitatea SPIRU HARET
63
Graficul 1 Total capitaluri
Citigroup, New York, SUA HSBC Holdings, Londra, Anglia National Savings and Commercial Bank
Din punct de vedere al totalului activelor, ierarhia dintre cele 3 bănci se prezintă grafic astfel: Graficul 2 Total active
Citigroup, New York, SUA HSBC Holdings, Londra, Anglia National Savings and Commercial Bank
Globalizarea finanţei internaţionale se realizează nu numai geografic, la scară planetară, dar şi structural, marile grupuri financiare internaţionale fiind adevărate conglomerate care includ pe lângă bănci, societăţi de asigurare-reasigurare, fonduri de investiţii ori de pensii, activităţi pe piaţa de capital, leasing, capabile să ofere aşa-numitele servicii financiare integrate. 64
Universitatea SPIRU HARET
În domeniul finanţei internaţionale, globalizarea se realizează la nivel regional, continental şi, respectiv, la scara întregii planete, de aici şi caracterul de bănci naţionale, regionale şi, respectiv, internaţionale sau globale. Spre exemplu, în regiunea central şi est-europeană, poziţia primelor 3 bănci cu activele şi capitalurile deţinute de fiecare, era următoarea: Tabelul 8 Poziţia primelor 3 bănci din Europa Centrală şi de Est – milioane USD –
Nr. crt. 1.
2.
3.
Denumirea băncii Naţional Savings and Commercial Bank (locul 223 în lume) PKO Bank Polski (locul 247 în lume) Banca Comercială Română (locul 332 în lume) Total
Sediul central Budapesta
2.158
23.087
Data de referinţă 31.12.2004
Varşovia
1.865
29.405
31.12.2004
Bucureşti
1.231
8.693
31.12.2004
Capital
5.254
Active
Cele mai mari bănci din Europa Centrală
61.185 Sursa: „The Banker”, iulie 2005.
Este uşor de observat că primele 3 bănci din Europa Centrală şi de Est (exclusiv Rusia) deţin active totale de circa 61 miliarde USD, aproape la nivelul PIB al României. Din punct de vedere al capitalurilor, ierarhia dintre cele 3 bănci se prezintă grafic astfel:
Universitatea SPIRU HARET
65
Graficul 3 Capital
National Savings and Commercial Bank PKO Bank Polski Banca Comerciala Romana
Din punct de vedere al totalului activelor, ierarhia dintre cele 3 bănci se prezintă grafic astfel: Graficul 4 Active
National Savings and Commercial Bank PKO Bank Polski Banca Comerciala Romana
Se remarcă poziţia extrem de bună a Băncii Comerciale Române, care se plasează pe locul 3 în rândul băncilor din regiune. De menţionat că piaţa central-europeană nu este lăsată la dispoziţia acestor bănci. În această piaţă concurează puternic cu băncile naţionale şi băncile internaţionale. Din cele cca 350 miliarde euro cât reprezentau activele bancare din zona central şi est-europeană la finele anului 2001, cca 207 miliarde euro, respectiv 57%, erau deţinute de băncile internaţionale cu afaceri în această regiune.29) 29) Hans Peter Martin, Schumann Harold, Capcana globalizării, Editura Economică, Bucureşti, 1999, p. 82.
66
Universitatea SPIRU HARET
Ţările cu cele mai multe bănci clasate în primele 1.000 de bănci internaţionale din lume, se prezintă astfel: Tabelul 9 Dispersia primelor 1.000 de bănci din lume pe ţări Dispersia primelor 1.000 de bănci din lume pe ţări
Nr. crt. 1. 2. 3. 4. 5. 6. 7.
Ţara
Număr bănci
SUA Japonia Germania Spania Italia Anglia Rusia
197 106 91 45 38 23 22 Sursa: „The Banker”, iulie 2005
Grafic, situaţia se prezintă astfel: Graficul 5 Număr bănci
SUA Italia
Anglia Rusia
Japonia SUA
Spania
Germania Spania Italia Anglia
Germania
Rusia
Japonia
Distribuirea pe regiuni a primelor 1.000 de bănci în lume se prezintă astfel: Tabelul 10 Dispersia primelor 1.000 de bănci din lume pe zone geografice Dispersia primelor 1.000 de bănci din lume pe zone geografice
Nr. crt. 1. 2. 3. 4. 5. 6. 7.
-%-
Zona geografică
Capital
Total active
Uniunea Europeană (25) SUA Japonia Asia (exclusiv Japonia) Orientul Mijlociu Restul Europei Restul lumii
43 21 11 12 3 5 5
50 14 13 11 2 6 4
Universitatea SPIRU HARET
Sursa: „The Banker”, iulie 2005.
67
Grafic, în funcţie de nivelul capitalului, situaţia se prezintă astfel: Graficul 6 Capital
Restul Orientul Restul lumii Asia Mijlociu Europei (exclusiv Japonia)
Uniunea Europeană (25) SUA Uniunea Europeană (25)
Japonia Asia (exclusiv Japonia) Orientul Mijlociu
Japonia
Restul Europei
SUA
Restul lumii
Grafic, în funcţie de nivelul total al activelor, situaţia se prezintă astfel: Graficul 7 Total active Uniunea Europeană (25) Restul Orientul Restul Asia Mijlociu Europei lumii (exclusiv Japonia)
SUA Uniunea Europeană (25)
Japonia Asia (exclusiv Japonia) Orientul Mijlociu
Japonia SUA
Restul Europei Restul lumii
Globalizarea, mai ales în domeniul finanţei internaţionale, dar şi al industriei, telecomunicaţiilor, mass-media etc. are efecte, care ajung să îngrijoreze nu numai pe opozanţii globalizării, dar şi pe cei mai aprigi susţinători ai acesteia. 68
Universitatea SPIRU HARET
Desfiinţarea (cvasi)totală a barierelor în circulaţia liberă a capitalurilor a făcut din piaţa financiară internaţională o adevărată forţă a naturii. „Acum, nicio ideologie, niciun fenomen cultural, pop, nicio organizaţie internaţională şi nici măcar ecologia nu leagă naţiunile lumii mai strâns unele de altele ca maşinile de bani ale băncilor, societăţilor de asigurare şi fondurilor de investiţii internaţionale interconectate electronic cu întreaga lume.”30) În încercarea de a stăvili drumul bulgărelui globalizării, Uniunea Europeană a introdus, din anul 2003, reguli stricte pentru fuziunile globale. Fuziunile care creează companii cu o cotă de piaţă de peste 50% au şanse mari de a fi blocate, conform noilor măsuri de reglementare a competiţiei pe piaţa europeană. Aceste măsuri includ şi proceduri privind situaţiile de oligopol, precizând că fuziunile pot fi blocate în situaţia în care companiile se angajează în mod tacit să nu concureze una împotriva alteia.15) Între giganţii pieţei financiare internaţionale există o luptă acerbă pentru supremaţie, poziţia acestora schimbându-se de la o perioadă la alta. Desigur că orice fenomen economico-socio-politic, globalizarea are aspecte pozitive, dar şi efecte nefavorabile, de multe ori, raţiuni de ordin global contravin unor interese interne, naţionale. Cert este că nicio ţară în actualul context economic şi politic mondial nu mai poate folosi „politica struţului”, nu-i mai pot fi indiferente acţiunile celorlalţi parteneri şi modul în care acestea influenţează climatul general. „În timp ce unii construiesc cadrul globalizării şi se preocupă ca să se adapteze din mers acestui cadru, alte ţări, companii, persoane, sunt pur şi simplu surprinse de efectele uneori pozitive, alteori negative ale globalizării. (…) şansele României de a extrage ceea ce este mai bun din acest fenomen depind, în mod esenţial, de crearea cadrului care să permită exploatarea beneficiilor aduse de globalizare şi
30)
Monti Mario (comisarul european pentru concurenţă), Actele normative privind regulile de aprobare a fuziunilor de companii, expuse la Reuniunea Comisiei Europene în decembrie 2002, prezentate de „Ziarul Financiar”/11 decembrie 2002 . Universitatea SPIRU HARET
69
diminuarea efectelor negative sau a costurilor, a constrângerilor acestui fenomen de globalizare şi ale integrării, care este o subcomponentă a globalizării”.31) NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE
Banii şi băncile. Banca centrală şi băncile comerciale
Momente-cheie în evoluţia sistemului bancar: • Conferinţa de la Bretton Woods, Tratatul de la Maastrich • Uniunea Economică Europeană (U.E.), Uniunea Economică şi Monetară Europeană (U.E.M.) • Funcţiile băncilor: funcţiile băncii centrale; funcţiile băncilor comerciale (funcţii tradiţionale, funcţii neconvenţionale) • Sistemul bancar naţional şi cel internaţional • Sistemul bancar românesc actual şi perspectivele dezvoltării activităţii bancare în România • Evoluţii pe piaţa creditului neguvernamental şi a inflaţiei • Globalizarea pieţei financiare: top 1.000 bănci Concepte-cheie: credit (ne)guvernamental, dobânda, marja de dobândă, deficit bugetar, datorie publică, rată inflaţie, rată (curs) de schimb, euro, emisiune monetară, politică monetară, rezerve valutare, trezorerie, depozit bancar, leasing, cambie, bilet la ordin, valori mobiliare, risc, provizioane, grad de intermediere bancară, bănci naţionale, bănci regionale, bănci globale, produs intern brut
31)
70
Isărescu C. Mugur, op.cit., p. 75.
Universitatea SPIRU HARET
Capitolul 4. INTERMEDIEREA BANCARĂ
4.1. Comerţul cu bani Pentru a putea exista ca entitate juridică, orice societate bancară are mai întâi nevoie de dotarea cu capitaluri de către acţionari şi apoi de atragerea de pe piaţă de resurse disponibile. Volumul operaţiunilor active ale unei bănci (credite, plasamente pe piaţa interbancară, titluri de stat, alte active), structura activelor (lei, valută) şi maturitatea lor (pe termen scurt, mediu sau lung) sunt determinate de volumul, structura şi maturitatea resurselor atrase de bancă (operaţiunile pasive). Aceasta este motivaţia logică fundamentală pentru care vom începe tratarea operaţiunilor bancare mai întâi cu cele de atragere de resurse (operaţiunile pasive) şi vom continua cu cele de plasare a resurselor (operaţiunile active). Este adevărat, însă, că existenţa pe piaţă a unor oportunităţi de afaceri atractive privind acordarea unor credite, plasamente, garanţii şi alte facilităţi în favoarea clienţilor performanţi, impune măsuri pentru atragerea de resurse suplimentare pe structura de valute şi maturităţi menite să satisfacă oportunităţile oferite de clienţi. Ca urmare, deşi volumul şi structura resurselor pe maturităţi şi valute determină volumul şi structura plasamentelor şi acestea din urmă exercită o influenţă activă asupra volumului şi structurii resurselor, fiind vorba până la urmă de o relaţie biunivocă între cele două mari categorii de operaţiuni bancare.
Comerţul cu bani
4.2. Operaţiuni bancare privind atragerea de depozite Operaţiunile de acceptare de depozite sunt principala categorie de operaţiuni prin care societăţile bancare îşi atrag resursele necesare desfăşurării activităţii de intermediere pe piaţă. Universitatea SPIRU HARET
Acceptarea de depozite
71
Prin depozit1) se înţelege o sumă de bani încredinţată în următoarele condiţii: – să fie rambursată în totalitate, cu sau fără dobândă şi orice alte facilităţi, la cerere sau la un termen convenit de către deponent cu depozitarul; – să nu se refere la transmiterea proprietăţii, la furnizarea de servicii sau la acordarea de garanţii. Aşadar, cele două părţi ale contractului (convenţiei) de depozit sunt deponentul, pe de o parte, şi depozitarul, respectiv banca, pe de altă parte. Principalele categorii de depozite utilizate atât pe plan naţional, cât şi internaţional sunt următoarele: Contul curent
Contul de depozit
¾ Contul curent în lei şi în valută Se adresează clienţilor băncii, persoane fizice şi juridice sau entităţi fără personalitate juridică rezidente/nerezidente în România, care încheie cu banca o convenţie în acest sens. Prin contul curent se pot efectua operaţiuni de alimentare în numerar sau prin virament; eliberare de sume în numerar la cererea şi în favoarea deponentului; operaţiuni de plăţi prin virament în limita soldului disponibil. Conturile în valută se deschid numai pentru valutele cotate de Banca Naţională a României. Ţinând cont de cerinţele privind identificarea clienţilor2), impuse de prevenirea şi combaterea spălării banilor şi lupta împotriva terorismului. La deschiderea de conturi bancare, cât şi cu ocazia efectuării operaţiunilor dispuse prin aceste conturi, titularii trebuie să prezinte băncii următoarele documente: 50)44) :– declaraţia privind beneficiarul real al sumei; – informaţii privind sursa (provenienţa) fondurilor. ¾ Contul de depozit la termen în lei şi în valută se deschide la solicitarea clienţilor care stabilesc cu banca prin convenţii: suma, dobânda fixă sau variabilă, scadenţa şi persoanele autorizate/împuternicite să efectueze operaţiuni. Retragerea sumelor se face după expirarea scadenţei, în caz contrar, clientul putând beneficia numai de dobânda la vedere pe perioada de existenţă efectivă a depozitului.
1)
Legea nr. 58/1998, art. 3, lit. f, republicată în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 78/24 ianuarie 2005. 2) Normele BNR nr. 3/26 februarie 2002 privind standardele de cunoaştere a clientelei, publicate în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 154/4 martie 2002.
72
Universitatea SPIRU HARET
¾ Certificatul de depozit Certificatul de depozit reprezintă un titlu de credit pe termen emis de bancă, care atestă depunerea unei sume de bani pe baza căreia, la scadenţă, se poate încasa atât suma depusă, cât şi dobânda aferentă. Certificatele de depozit pot fi nominale, prin înscrierea pe acesta şi pe cotor a datelor de identificare ale cumpărătorului; cu parolă) prin înscrierea pe cotor a unei parole alese de cumpărător, formată din cel mult 3 cuvinte, ca element de identificare, pe baza căreia la scadenţă, împreună cu certificatul de depozit, se poate răscumpăra valoarea acestuia. ¾ Certificatul de depozit cu discount Certificatul de depozit cu discont este un instrument bancar ce oferă posibilitatea cumpărătorului să intre în posesia unui astfel de titlu, plătind o sumă mai mică decât valoarea lui nominală care se va încasa la scadenţă. Diferenţa între suma de cumpărare şi valoarea nominală a certificatului de depozit cu discount o reprezintă tocmai „dobânda” care este „avansată” de bancă încă din momentul cumpărării. Deţinătorul unui astfel de titlu, care doreşte să-l răscumpere înainte de scadenţă, nu mai este „penalizat” prin plata unei dobânzi la vedere, aşa cum se întâmplă în cazul depozitelor la termen, ci, banca oferă dobânda la termen aferentă perioadei cât a fost deţinut efectiv certificatul. ¾ Depozitul pentru minori Depozitul pentru minori se adresează persoanelor fizice cu vârste cuprinse între 14-18 ani. Potrivit legislaţiei româneşti, capacităţile juridice totale se dobândesc la vârsta de 18 ani. Numai de la 18 ani în sus, persoanele fizice au dreptul să constituie la bănci depozite la vedere sau la termen în condiţiile legale. Depozitul pentru minori este destinat persoanelor care nu au împlinit încă 18 ani, dar sunt mai mari de 14 ani, respectiv sunt în situaţia de a avea capacităţi juridice limitate. Retragerile se pot face de minor numai cu acordul părinţilor (tutorelui/curatorului) dat în scris în faţa notarului public. Avantajul acestui tip de depozit este acela de a antrena, educa tinerii în spiritul economisirii şi gestionării responsabile a unor sume de bani de care pot beneficia cu ocazia majoratului. Universitatea SPIRU HARET
Certificatul de depozit
Certificatul de depozit cu discount
Depozitul pentru minori
73
Depozitul escrow
¾ Depozitul escrow Contul de depozit escrow este un cont de depozit temporar, deschis în vederea păstrării/depozitării unor sume de bani în lei sau valută până la încheierea unui contract, livrarea unor mărfuri sau îndeplinirea unor condiţii specificate într-un contract/angajament încheiat între două părţi. În cadrul acestei operaţiuni, banca îndeplineşte rolul de agent escrow, iar deponentul sumelor este titularul depozitului. Eliberarea de către bancă a sumelor din contul escrow se va efectua în baza certificării îndeplinirii condiţiilor convenite de către părţile semnatare ale acordului încheiat, conform instrucţiunilor comune ale acestora. În cazul neîndeplinirii clauzelor la termenele şi în condiţiile prevăzute în contractul încheiat, sumele depozitate în contul escrow vor fi restituite depozitarului împreună cu dobânzile bonificate pe perioada existenţei depozitului. 4.3. Operaţiuni bancare privind acordarea de credite În cadrul activităţii de intermediere, pe care o realizează băncile comerciale, operaţiunile de acordare de credite ocupă un loc deosebit de important, acestea fiind principalele operaţiuni de activ ale băncilor comerciale. Operaţiunea de creditare reprezintă actul prin care banca pune sau se obligă să pună la dispoziţia clienţilor, fondurile solicitate sau îşi ia un angajament prin semnătură, de natura avalului, cauţiunii sau garanţiei în favoarea acestora. Sunt asimilate operaţiunilor de creditare, operaţiunile de leasing şi toate operaţiunile de locaţie însoţite de opţiunea de cumpărare.3) Legea bancară nr. 58/1998 defineşte creditul ca fiind orice angajament de plată a unei sume de bani în schimbul dreptului la rambursarea sumei plătite, precum şi la plata unei dobânzi sau a altor cheltuieli legate de această sumă sau orice prelungire a scadenţei unei datorii şi orice angajament de achiziţionare a unui titlu care încorporează o creanţă sau a altui drept la plata unei sume de bani.
3)
Ordinul Ministerului Finanţelor Publice şi Băncii Naţionale a României nr. 1418/344/1 august 1997 privind aprobarea Planului de conturi pentru societăţile bancare şi a Normelor metodologice de utilizare a acestuia, publicat în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 212 bis/27 august 1997, p. 13-14.
74
Universitatea SPIRU HARET
Prin credite pe termen scurt se înţeleg operaţiunile de împrumut a unor sume de bani pe o durată ce nu depăşeşte 12 luni, cu excepţia creditelor pentru produse cu ciclu lung de fabricaţie. Creditele a căror durată de rambursare este între un an şi cinci ani sunt considerate credite pe termen mediu, iar cele care depăşesc durata de 5 ani sunt credite pe termen lung. Durata de creditare, cuprinde: – perioada de tragere, în care creditul se angajează, respectiv de la data stabilită prin contract de punere a creditului la dispoziţia împrumutatului şi până la angajarea integrală a creditului; – perioada de utilizare, care cuprinde durata de timp dintre angajarea (tragerea) integrală a creditului şi data primei rate scadente conform contractului încheiat. În cadrul perioadei de utilizare a creditului poate exista perioada de graţie; – perioada de graţie este cuprinsă între data prevăzută prin contract pentru utilizarea integrală a creditului şi data prevăzută pentru rambursarea primei rate de credit. În cadrul perioadei de graţie, împrumutatul achită băncii dobânzile datorate, comisioanele şi taxele, fără a rambursa ratele de credit. Perioada de graţie se acordă în cazul creditelor pentru echipament la care, potrivit documentaţiei tehnice, s-a prevăzut un termen de atingere a parametrilor proiectaţi. Perioada de graţie poate fi de 1-3 ani de la termenul de punere în funcţiune a investiţiilor. În cazul investiţiilor care produc imediat după punerea în funcţiune, cum sunt utilajele, maşinile şi instalaţiile, perioada de graţie este, de regulă, de 6 luni de la livrare. Împrumutaţii, cunoscuţi şi sub denumirea de clienţi ai băncii, sunt persoane juridice, indiferent de forma de organizare şi natura capitalului social, înregistrate în România, care desfăşoară activităţi legale, precum şi persoane fizice, care au conturi deschise la bancă şi îşi derulează operaţiunile prin aceste conturi. Categoriile de clienţi ai băncii care pot beneficia de credite sunt: – regii autonome, companii şi societăţi naţionale, constituite potrivit Legii nr. 15/1990 privind reorganizarea Universitatea SPIRU HARET
Tipuri de credite, după maturitate
Durata de creditare
Perioada de graţie
Împrumutaţii
75
Documentaţia
76
unităţilor economice de stat ca regii autonome şi societăţi comerciale, Ordonanţei de Urgenţă nr. 30/1997 privind reorganizarea regiilor autonome şi actelor normative privind înfiinţarea companiilor naţionale; – societăţi comerciale cu capital de stat sau privat şi alte unităţi care îşi desfăşoară activitatea în cadrul economiei naţionale, constituite potrivit Legii nr. 15/1990 privind reorganizarea unităţilor economice de stat ca regii autonome şi societăţi comerciale şi Legii nr. 31/1990 privind societăţile comerciale, modificată şi completată; – societăţi comerciale cu capital integral străin sau mixt constituite potrivit legii; – societăţi agricole cu personalitate juridică, constituite potrivit Legii nr. 36/1991 privind societăţile agricole; – unităţi administrativ-teritoriale organizate potrivit legii; – asociaţii de proprietari şi alte forme de asociere prevăzute de lege; – alte persoane juridice, organizate în conformitate cu legea şi care desfăşoară activităţi legale; – persoane fizice. Documentaţia pe care clienţii – persoane juridice – o prezintă băncii în vederea obţinerii de credite, trebuie să cuprindă: − cererea de credite semnată de persoanele autorizate să reprezinte agentul economic solicitant, care cuprinde şi descrierea condiţiilor creditului; − bilanţul raportul de gestiune, contul de profit şi pierdere, încheiate pentru ultimii ani; − situaţia prognozată a plăţilor şi încasărilor (cash flow) aferente perioadei pentru care agentul economic solicită împrumutul şi bugetul de venituri şi cheltuieli întocmit conform precizărilor Ministerului Finanţelor Publice; − situaţia stocurilor şi cheltuielilor pentru care se solicită creditul, care să cuprindă cantităţile, valorile, cauzele formării şi termenele de valorificare; − situaţia contractelor de livrare pentru produsele care constituie obiectul creditului; − proiectul graficului de rambursare a creditului şi de plată a dobânzilor; − lista garanţiilor propuse băncii pentru garantarea creditului solicitat şi evaluarea acestora; − planul de afaceri; − orice alte documente necesare, solicitate de bancă. Universitatea SPIRU HARET
Principalele categorii de credite acordate de bănci clienţilor persoane juridice (corporate banking):4) Utilizări din deschideri de credite permanente (linii de credite) Utilizările din deschideri de credite permanente (liniile de credite) reprezintă o modalitate de creditare a agenţilor economici, care funcţionează după sistemul revolving, în baza unui contract de credit prin care banca se angajează ca pe o anumită perioadă de timp să împrumute clientelei fonduri utilizabile în mod fracţionat, în funcţie de nevoile acesteia, în limita unui nivel global de credit, cu condiţia ca soldul zilnic al angajamentelor să nu depăşească volumul liniei de credite aprobat, cu posibilitatea prelungirii în mod repetat pe noi perioade de creditare dacă sunt îndeplinite condiţiile stabilite. Volumul liniei de credit se determină în funcţie de cifra de afaceri şi durata medie de încasare a clienţilor, după formula: Lc =
Liniile de credit
Ca × Nz , Pc
unde: Lc = utilizări din deschideri de credite permanente; Ca = cifra de afaceri pe perioada creditării; Nz = durata medie de încasare a clienţilor (în zile); Pc = perioada de creditare (în zile).
Durata medie de încasare a clienţilor, exprimată în număr de zile (Nz), reprezintă amânarea medie a plăţii, acordată clienţilor, şi se calculează utilizând următoarea formulă: Nz =
Sc × Pc , Ca
unde: Sc = soldul mediu lunar al clienţilor neîncasaţi pe o perioadă precedentă egală cu perioada de creditare; Nz, Pc şi Ca – au semnificaţia de la formula anterioară.
4) Mihai Ilie, Tehnica şi managementul operaţiilor bancare, Editura Expert, Bucureşti, 2003, p.143-180.
Universitatea SPIRU HARET
77
Credite pentru finanţarea cheltuielilor şi stocurilor temporare
Credite pentru finanţarea cheltuielilor şi stocurilor sezoniere
Credite pentru produse cu ciclu lung de fabricaţie
78
Credite pentru finanţarea cheltuielilor şi stocurilor temporare Creditele pentru finanţarea cheltuielilor şi stocurilor temporare se acordă clientelei pentru finanţarea operaţiunilor cu caracter temporar pe baza documentaţiei prezentate din care să rezulte situaţia stocurilor şi cheltuielilor care fac obiectul creditării şi cauzele economice care au determinat formarea stocurilor respective (primirea de la furnizori a unor materii prime şi materiale în avans faţă de termenele din contracte, aprovizionări în loturi optime, întreruperea producţiei din motive justificate, lipsa mijloacelor de transport sau alte greutăţi în expedierea produselor la intern sau la export etc.). Fac obiectul acestei categorii de credite, stocurile care au fost aprovizionate deja în perioada precedentă fără a fi achitate, stocurile care urmează a fi aprovizionate de agenţii economici pe baza de contracte ferme cu desfacere asigurată, cât şi cheltuielile temporare aferente acestor stocuri. Creditele pentru finanţarea cheltuielilor şi stocurilor sezoniere Creditele pentru finanţarea cheltuielilor şi stocurilor sezoniere de materii prime şi produse se acordă agenţilor economici care constituie astfel de stocuri (produse agricole, agroalimentare, de provenienţă vegetală sau animală, precum şi orice alte stocuri care nu sunt de natura celor curente şi se consumă într-o perioadă mai mare de un trimestru, fără a depăşi 12 luni de la constituire), pe baza cererilor şi documentaţiilor prezentate de aceştia. Băncile nu creditează stocurile sezoniere pe perioade care să depăşească intervalul dintre două sezoane (cicluri) de producţie naturale. Creditele de trezorerie pentru produse cu ciclu lung de fabricaţie Produsele cu ciclu lung de fabricaţie sunt cele ale căror cicluri tehnologice de execuţie, de la lansarea în fabricaţie până la obţinerea produsului finit, durează mai mult de 12 luni. În această categorie de produse se încadrează construcţia şi reparaţiile de nave maritime şi fluviale, aeronave, elicoptere, instalaţii şi utilaje complexe etc. Universitatea SPIRU HARET
Creditele de trezorerie pentru produse cu ciclu lung de fabricaţie se pot acorda pe termene mai mari de 12 luni, fără a depăşi însă ciclurile tehnologice de execuţie stabilite prin documentaţia tehnică. Punerea la dispoziţie a creditelor de trezorerie pentru produse cu ciclu lung de fabricaţie se efectuează eşalonat în funcţie de evoluţia cheltuielilor cu producţia în curs de fabricaţie aferentă produselor respective. Creditele pentru prefinanţarea exporturilor Creditele pentru prefinanţarea exporturilor au ca destinaţie satisfacerea necesităţilor curente sau excepţionale ale clienţilor, ocazionate de fabricarea produselor destinate exportului şi se aprobă pe baza documentaţiei prezentate de agenţii economici, cu condiţia existenţei contractelor de export sau comenzilor ferme încheiate direct cu partenerii externi sau prin intermediul unor comisionari, care fac obiectul creditului solicitat, din care să rezulte: cantitatea şi felul mărfii, condiţiile şi graficul de livrare, modalitatea şi termenele de plată, preţul mărfii în valută la valoarea CIF sau FOB, după caz. Creditele se pot acordă numai după prezentarea comunicării de la o societate bancară din ţară sau străinătate, agreată, a deschiderii acreditivului de export irevocabil, în favoarea beneficiarului de credit, sau alte forme de plată garantate bancar (scrisoare de garanţie bancară, efecte de comerţ avalizate de alte societăţi bancare agreate etc.). Incasso-ul documentar se poate accepta ca modalitate de plată, dacă din analiza efectuată rezultă că între parteneri sunt relaţii de colaborare tradiţionale şi nu au existat situaţii de întârziere sau neefectuare a plăţii. Acordarea creditelor pentru prefinanţarea exporturilor va fi condiţionată de asigurarea acestora împotriva riscului comercial de neplată, atunci când banca consideră necesar, pe toată perioada de creditare, de către Eximbank sau orice alte instituţii specializate. Asigurarea împotriva riscului de ţară este obligatorie pentru contractele de export încheiate cu parteneri din alte Universitatea SPIRU HARET
Credite pentru prefinanţarea exporturilor
79
ţări, cu excepţia celor din categoria „A”, nominalizate de Banca Naţională a României.5)
Credite garantate cu creanţe asupra străinătăţii
Credite de scont
Creditele pentru exportul de produse garantate cu creanţe asupra străinătăţii în lei şi valută Creditele pentru exportul de produse garantate cu creanţe asupra străinătăţii se acordă exportatorilor pentru desfăşurarea corespunzătoare a activităţii curente pe perioada de la livrarea produselor şi până la încasarea contravalorii lor de la partenerii externi, fără a depăşi 12 luni de la acordarea creditului. Acordarea creditelor pentru exportul de produse garantate cu creanţe asupra străinătăţii este condiţionată de asigurarea acestora împotriva riscului comercial de neplată, atunci când banca consideră necesar, pe toată perioada de creditare, de către Eximbank sau orice alte instituţii specializate. Acordarea acestor credite se face prin cesionarea/ gajarea efectelor de comerţ (cambii şi bilete la ordin) sau a acreditivelor doveditoare ale existenţei creanţelor exportatorilor asupra partenerilor din străinătate. Creditele de scont Scontul reprezintă operaţiunea prin care, în schimbul unui efect de comerţ (cambie sau bilet la ordin), banca pune la dispoziţia posesorului creanţei, valoarea efectului, mai puţin agio (dobânda şi comisioanele aferente), înainte de scadenţa efectului respectiv. Cambia reprezintă, potrivit reglementărilor legale în vigoare, titlul de credit care pune în legătură trei persoane: a) trăgătorul, persoana (fizică sau juridică) care emite cambia; b) trasul, persoana indicată sau obligată de trăgător să plătească cambia şi c) beneficiarul, persoana în favoarea căreia se emite cambia.
5)
În înţelesul Legii nr. 58/1998 şi a normelor de prudenţialitate şi de limitare a riscului de credit în activitatea bancară: – ţările din categoria „A” sunt: ţările membre ale Organizaţiei pentru Cooperare Economică şi Dezvoltare (O.E.C.D.), nominalizate prin reglementările în domeniu ale Băncii Naţionale a României, şi care în prezent sunt: Australia, Austria, Belgia, Canada, Cehia, Coreea, Danemarca, Elveţia, Finlanda, Franţa, Germania, Grecia, Irlanda, Islanda, Italia, Japonia, Luxemburg, Norvegia, Noua Zeelandă, Olanda, Polonia, Portugalia, Marea Britanie, Mexic, Spania, Statele Unite ale Americii, Slovacia, Suedia, Turcia, Ungaria; – ţările din categoria „B” sunt: toate ţările, cu excepţia celor din categoria „A” şi a României.
80
Universitatea SPIRU HARET
Biletul la ordin reprezintă, potrivit reglementărilor legale în vigoare, titlul de credit care pune în legătură două persoane: a) trăgătorul, persoana (fizică sau juridică) care emite biletul la ordin şi b) beneficiarul, persoana în favoarea căreia a fost emis biletul la ordin. În cazul biletului la ordin, trăgătorul şi trasul sunt una şi aceeaşi persoană. Cambia şi biletul la ordin, ca titluri de credit, cuprind ca elemente definitorii obligaţia trasului de a plăti beneficiarului o anumită sumă de bani la o dată stabilită (scadenţă). În cazul în care posesorul legal al unei cambii sau bilet la ordin (beneficiarul sau ultimul giratar într-un şir neîntrerupt de giruri) doreşte încasarea sumei înscrise în titlul de credit mai înainte de scadenţă, acesta poate gira titlul către o societate bancară, operaţiune ce poartă denumirea de scontare. Expunerea băncii dintr-un credit de scont este atât faţă de tras (debitorul principal), cât şi, pe cale de regres, faţă de clientul care a solicitat efectuarea operaţiunii de scontare (beneficiarul titlului) şi faţă de avalist, în cazul titlurilor avalizate. Operaţiunea de scontare propriu-zisă a titlurilor se va efectua de bancă prin debitarea contului „credite de scont şi operaţiuni asimilate” şi creditarea contului curent al clientului cu valoarea nominală a efectelor de comerţ scontate. Concomitent, din contul curent al clientului se încasează dobânda (taxa scontului) care se calculează astfel: Ds =
Vn x Dc x Nz 360 X 100
unde: Ds = dobânda cuvenită băncii; Vn = valoarea nominală a titlului înscrisă la rubrica special rezervată pe faţa titlului; Dc = nivelul dobânzii aferente creditelor pe termen scurt; Nz = număr de zile calendaristice dintre data scontării şi ziua scadenţei, inclusiv.
În vederea încasării la scadenţă a valorii titlurilor scontate, banca care a primit titlul la scont se va îngriji de remiterea acestuia la plată la banca trasului, pe circuit bancar, în timp util, astfel încât titlul să fie achitat în ziua plătibilă şi să se recupereze astfel creditul acordat prin mecanismul scontării. Universitatea SPIRU HARET
81
În caz de neplată la scadenţă, banca, în calitate de giratar, se poate îndrepta pe cale de regres contra oricăruia dintre obligaţi şi giranţi, respectiv, către cel mai solvabil dintre aceştia.
Credite pe cecuri remise la încasare
Creditele pe cecuri remise spre încasare Creditele pe cecuri remise spre încasare în lei se acordă pe baza cererilor de credite, prezentate de agenţii economici la care vor fi anexate borderourile, care fac dovada remiterii cecurilor la plată prin circuit bancar sau a depunerii cecurilor spre încasare de către beneficiari direct la băncile plătitorilor. Ca o condiţie prealabilă a acordării creditelor pe cecuri remise spre încasare, banca va trebui să se asigure că cecurile respective îndeplinesc toate condiţiile de formă şi fond prevăzute de Legea nr. 59/1934 asupra cecului, modificată prin Legea nr. 83/1994 şi Normele cadru nr. 7/1994 ale Băncii Naţionale a României şi vor ajunge la tras (banca plătitorului) în cadrul termenelor de prezentare la plată, aşa cum sunt stabilite prin legea menţionată, respectiv în termen de 8 zile, dacă cecul este plătibil chiar în localitatea unde a fost emis, şi 15 zile, dacă cecul este plătibil în altă localitate decât cea în care a fost emis. Băncile acceptă, de regulă, să fie admise la creditare cecurile certificate, existând însă posibilitatea acordării de credite şi pentru cecurile simple emise de agenţii economici cu o bună reputaţie în ceea ce priveşte onorarea obligaţiilor asumate. Băncile nu admit acordarea de astfel de credite pentru agenţii economici care au fost înregistraţi în „Fişierul Naţional al Persoanelor cu Risc” din cadrul Centralei Incidentelor de Plăţi, gestionată de Banca Naţională a României. Factoringul Potrivit legii româneşti (Legea nr. 469/9 iulie 2002 privind unele măsuri pentru întărirea disciplinei contractuale), factoringul este un contract încheiat între o parte denumită aderent, furnizoare de mărfuri sau prestatoare de servicii şi o societate bancară sau instituţie financiară specializată, denumită factor, prin care aceasta din
82
Universitatea SPIRU HARET
urmă asigură finanţarea, urmărirea creanţelor şi protecţia riscurilor de credit, iar aderentul cedează factorului, cu titlu de vânzare sau de gaj, creanţele născute din vânzarea de bunuri sau prestarea de servicii pentru terţi. În practica internaţională (Convenţia de la Ottawa/mai 1988 – International Institute for Unification of Private Law in Rome), factoringul este definit ca fiind o relaţie contractuală între un vânzător şi un factor prin care: a) vânzătorul cesionează factorului toate creanţele rezultate din contracte de vânzare/prestări servicii pe care acesta le are cu diverşi parteneri (altele decât cele pentru consum personal) şi notifică debitorii privind această cesiune; b) factorul va presta cel puţin două dintre următoarele servicii: − finanţare pe baza facturilor (în general, 80% din valoare); − administrarea creanţelor; − colectarea creanţelor la scadenţă; − protecţie împotriva riscului de neplată. Factoringul se adresează, în special, companiilor interesate în creşterea producţiei şi a cifrei de afaceri, care apelează pentru urmărirea încasării creanţelor, colectării acestora şi protecţia împotriva riscului de neplată la instituţii specializate (factor). Ca urmare, în timp ce creditul poate oferi numai finanţare, factoringul presupune un ansamblu de servicii (finanţare, urmărire, colectare, protecţie împotriva riscului). În cazul creditelor, accentul analizei se pune pe bonitatea solicitantului (împrumutatului), în timp ce factoringul presupune, în primul rând, analiza bonităţii partenerilor solicitantului (aderent). Cedarea creanţelor se realizează prin intermediul unei subrogări convenţionale, prin simpla transmitere a facturilor, fără nicio altă formalitate, factorul devenind proprietarul creanţelor. Factorul nu garantează buna execuţie a contractului economic, care rămâne în sarcina exclusivă a aderentului.
Universitatea SPIRU HARET
Factoringul
83
În cazul factoringului de export, pentru a fi acceptate, facturile externe trebuie să îndeplinească una din următoarele condiţii: − contractul comercial de export sau alt document cu efecte juridice similare, să aibă prevăzută o modalitate de plată asiguratorie (acreditiv şi scrisoare de garanţie bancară); − riscul de neplată al debitorilor externi să fie acoperit de o societate internaţională de factoring, agreată de bancă; − să existe asigurarea Eximbank împotriva riscului de ţară (cu excepţia ţărilor din categoria „A”, nominalizate de Banca Naţională a României) şi împotriva riscului de neplată al debitorilor externi, la orice altă societate de asigurare-reasigurare agreată de bancă.
Credite pentru facilităţi de cont
Credite overdraft
84
Creditele pentru facilităţi de cont Creditele pentru facilităţi de cont reprezintă credite pe perioade scurte şi foarte scurte de timp, până la 30 zile calendaristice, acordate agenţilor economici care, din anumite cauze justificate economic, nu pot face temporar faţă plăţilor. Creditele pentru facilităţi de cont se acordă pentru acoperirea decalajului intervenit în fluxul de lichidităţi, ca urmare a întârzierilor în încasarea mărfurilor livrate, lucrărilor executate sau serviciilor prestate. Nivelul creditului se va stabili în funcţie de valoarea totală a mărfurilor livrate, lucrărilor executate sau serviciilor prestate de client până la data solicitării creditului, cu condiţii certe de încasare până la expirarea duratei de creditare, influenţată cu obligaţiile care urmează a se plăti în următoarele 30 zile de la aprobarea creditului, către salariaţi, bugetul de stat şi bugetul asigurărilor sociale, către bancă sau alte bănci (rate scadente şi dobânzi datorate la credite), către furnizorii de materii prime, energie, gaze naturale etc. Creditele pe descoperit de cont (overdraft) Creditele pe descoperit de cont (overdraft) se pot acorda de către bancă agenţilor economici solicitanţi pe perioade de timp foarte scurte, care nu vor putea depăşi, de regulă, 7 zile calendaristice, pentru achitarea unor obligaţii stringente privind aprovizionări cu materii prime, materiale, combustibili, energie, manoperă, impozite, taxe curente şi alte obligaţii curente. Universitatea SPIRU HARET
Creditul pe descoperit de cont este un împrumut marginal, acordat în condiţii deosebite, pentru care dobânda curentă percepută de bancă este mai mare decât dobânda de bază practicată la creditele pe termen scurt, acordate clienţilor. Această categorie de credite este destinată, în principal, marilor companii (inter)naţionale şi firmelor cu un prestigiu recunoscut în mediul de afaceri, al căror flux de lichidităţi (cash flow) este cesionat în favoarea băncii. Creditele pentru echipament (investiţii) în completarea surselor proprii Creditele pentru echipament (investiţii) se acordă în completarea surselor proprii, a surselor din bugetul de stat şi/sau bugetele locale şi din fondurile speciale, necesare acoperirii cheltuielilor prevăzute în proiectele de investiţii aprobate, pentru: a) realizarea de noi capacităţi de producţie, precum şi dezvoltarea celor existente, inclusiv finanţarea cheltuielilor privind efectuarea probelor tehnologice; b) modernizarea şi/sau retehnologizarea capacităţilor de producţie, a utilajelor, maşinilor, instalaţiilor, clădirilor şi construcţiilor existente etc.; c) realizarea de investiţii prin: − procurarea de maşini, utilaje şi mijloace de transport; − asigurarea utilităţilor necesare funcţionării obiectivelor şi capacităţilor noi sau existente; − cumpărarea de clădiri, construcţii, unităţi de producţie etc.; − cumpărarea de materiale şi piese de schimb; − achiziţii de licenţe, brevete, programe informatice etc.; − procurarea de animale de producţie şi reproducţie; − plantaţii pomicole, viticole şi de alte specii; − alte investiţii. În vederea obţinerii creditelor pentru echipament (investiţii) în completarea surselor proprii, clienţii vor prezenta băncii documentele specifice investiţiei (studiu de fezabilitate, memoriu justificativ, documentaţia tehnico-economică, autorizaţia de construcţie cu avizele necesare etc.). Universitatea SPIRU HARET
Credite pentru investiţii
85
Creditele pentru echipament (investiţii) în completarea surselor proprii se acordă pentru finanţarea a cel mult 85% din valoarea totală a investiţiei, diferenţa de cel puţin 15% reprezentând aportul propriu al agentului economic care, de regulă, trebuie cheltuit înainte de punerea la dispoziţie a creditului. Aportul propriu al agentului economic constă fie în lichidităţi înregistrate în contul curent, fie în realizarea efectivă a unei părţi din investiţia respectivă. În vederea fundamentării deciziei de creditare, pe lângă analiza aspectelor financiare, a celor nefinanciare şi a indicatorilor de bonitate, banca va analiza indicatorii specifici privind investiţia, astfel: – investiţia totală; – investiţia specifică; – durata medie a plăţii furnizorilor pentru investiţii; – pragul de rentabilitate; – cursul de revenire net actualizat; – rata internă de rentabilitate; – durata de recuperare a investiţiei. Credite promotor
86
Creditele promotor Creditele promotor se acordă de bănci persoanelor juridice specializate şi autorizate în construcţia şi vânzarea de locuinţe, ce poartă denumirea de promotori imobiliari, în scopul facilitării construirii de locuinţe. Promovarea imobiliară constă în a cumpăra/ concesiona suprafeţe de teren, a le parcela şi a construi imobile de locuinţe – din iniţiativa promotorului sau la comanda beneficiarului, opţiunea putându-se face dintr-un portofoliu de proiecte prestabilit. Promotorii imobiliari de construcţii de locuinţe sunt agenţi economici specializaţi, având ca obiect de activitate, definit prin statutul propriu de organizare şi funcţionare, construcţia de locuinţe şi vânzarea acestora direct către persoane fizice. Creditul promotor pentru construcţii de locuinţe se poate contracta numai de către persoane juridice, agenţi economici specializaţi în atragerea şi administrarea de resurse pentru construirea, cumpărarea/vânzarea, reabilitarea, consolidarea şi extinderea locuinţelor, inclusiv pentru cele exploatate în regim de închiriere, în scopul valorificării acestora. Universitatea SPIRU HARET
Volumul maxim al creditelor ce se poate acorda pentru finanţarea construcţiilor de locuinţe este de cel mult 85% şi, respectiv, 80% din costurile totale din devizul general, stabilit la nivelul deficitului de lichidităţi net, ce rezultă din proiecţia surselor pentru investiţii şi a utilizării acestora. Creditele ipotecare Creditele ipotecare se pot acorda persoanelor juridice române pentru construirea, reabilitarea, consolidarea sau extinderea imobilelor cu destinaţie locativă, industrială sau comercială, precum şi persoanelor juridice române care doresc să construiască locuinţe de serviciu sau de intervenţie pentru salariaţii lor, cât şi persoanelor fizice care doresc să-şi dobândească o locuinţă. Creditele ipotecare se acordă cu respectarea Legii nr. 190/19996) privind creditul ipotecar pentru investiţii imobiliare. Creditele ipotecare se garantează cu ipotecă legală de rangul I pe imobilul pentru care se acordă împrumutul. Ca o particularitate a creditului ipotecar, băncile pot derula astfel de credite pe baza fondurilor puse la dispoziţie de Agenţia Naţională pentru Locuinţe (ANL) sau alte instituţii financiare abilitate prin lege, inclusiv fondurile ipotecare, pe bază de convenţii speciale încheiate între finanţator şi derulator (banca). În această situaţie, banca va efectua numai operaţiunile de derulare şi urmărire a creditelor acordate pe baza resurselor puse la dispoziţie de finanţator, precum şi recuperarea creanţelor la scadenţă. Creditele pentru activitatea de leasing Leasingul este forma specială de închiriere a bunurilor imobile sau mobile de către societăţi financiare specializate, care îndeplinesc condiţiile prevăzute de lege pentru desfăşurarea acestei activităţi, către agenţii economici care, în general, nu dispun de suficiente fonduri proprii sau împrumutate pentru a-şi achiziţiona astfel de bunuri cu plata integrală, sau nu doresc să-şi achiziţioneze aceste bunuri întrucât le sunt necesare numai pentru perioade scurte de timp.
Credite ipotecare
Credite de leasing
6)
Modificată şi completată prin Legea nr. 34/2006, publicată în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 2000/03 martie 2006. Universitatea SPIRU HARET
87
Leasingul reprezintă o convenţie prin care locatorul/ finanţatorul (în calitate de proprietar) transmite locatarului/ utilizatorului (persoana care ia cu chirie), pentru o perioadă determinată, dreptul de posesie sau de folosinţă a unui bun mobiliar, imobiliar sau a unui activ necorporal destinat desfăşurării activităţii de exploatare a locatarului/ utilizatorului, contra unei chirii (rata de leasing), cu opţiunea de cumpărare la scadenţă, la un preţ convenit prin contractul iniţial între părţi. Locator poate fi o societate de leasing, persoană juridică română sau străină, iar utilizator, orice persoană fizică sau juridică, română sau străină. Activele de valori mari care fac obiectul operaţiunilor de leasing sunt, în cele mai frecvente cazuri, următoarele: − mijloace de transport (nave, avioane, camioane etc.); − utilaje de ridicat; − echipamente de transport; − automobile, computere; − echipamente medicale; − echipamente industriale specializate; − echipamente energetice; − instalaţii şi utilaje de extracţie; − hale şi chiar uzine întregi; − alte asemenea. La sfârşitul perioadei de leasing, locatorul/finanţatorul se obligă să respecte dreptul de opţiune al utilizatorului de a decide asupra următoarelor variante: − de a cumpăra bunul; − de a prelungi contractul de leasing; − de a înceta raporturile contractuale. După natura contractului se disting două forme de leasing, respectiv leasingul financiar şi cel operaţional. Legea defineşte leasingul financiar drept operaţiunile de leasing care trebuie să îndeplinească una sau mai multe dintre condiţii, astfel: − riscurile şi beneficiile aferente dreptului de proprietate trec asupra utilizatorului din momentul încheierii contractului de leasing; − părţile au prevăzut expres că la expirarea contractului de leasing se transferă utilizatorului dreptul de proprietate asupra bunului; 88
Universitatea SPIRU HARET
− utilizatorul poate opta pentru cumpărarea bunului, iar preţul de cumpărare va reprezenta cel mult 50% din valoarea de intrare (piaţă) pe care acesta o are la data la care opţiunea poate fi exprimată; − perioada de folosire a bunului în sistem leasing acoperă cel puţin 75% din durata normală de utilizare a bunului, chiar dacă, în final, dreptul de proprietate nu este transferat. Leasingul operaţional este operaţiunea de leasing care nu îndeplineşte niciuna dintre condiţiile pe care trebuie să le îndeplinească leasingul financiar şi presupune o închiriere pe o perioadă mai scurtă, iar la sfârşitul contractului părţile pot opta pentru: − prelungirea duratei de închiriere, prin încheierea unui nou contract de leasing; − încetarea contractului şi returnarea activului societăţii de leasing. Banca poate acorda astfel de credite pentru societăţile de leasing care au încheiat cu utilizatorii contracte de leasing financiar, volumul maxim al creditului pentru activitatea de leasing ce se acordă nu poate depăşi: − 85% din preţul de achiziţie (inclusiv TVA) a bunurilor ce urmează a fi cumpărate şi închiriate în regim de leasing în cazul societăţilor de leasing de intermediere; − costul de producţie efectiv al utilajului ce urmează a fi închiriat în regim de leasing în cazul societăţilor de leasing integrate. Principalele categorii de credite acordate de bănci clienţilor persoane fizice (retail banking): 1. Creditele de consum reprezintă orice credit contractat de o persoana fizică, în vederea satisfacerii nevoilor personale ale solicitantului şi/sau ale familiei acestuia ori pentru achiziţionarea de bunuri, altele decât cele care se circumscriu unei investiţii imobiliare 7).
7)
Obligatitivatea instituţiilor de credit privind încadrarea creditelor destinate persoanelor fizice în credite de consum şi credite pentru investiţii imobiliare este reglementată prin Normele BNR nr.10/2005 privind limitarea riscului de credit la creditele destinate persoanelor fizice. Universitatea SPIRU HARET
89
Linii de credite
Credite nenominalizate
Credite pentru nevoi personale
90
La determinarea capacităţii de rambursare a solicitantului se va avea în vedere ca angajamentele de plată lunare, respectiv principalul şi dobânda, decurgând din credite de consum, precum şi din alte contracte de natura creditului de consum (indiferent de creditor), să nu depăşească 30% din veniturile nete ale solicitantului şi, după caz, ale familiei acestuia. Dintre creditele de consum menţionăm: a. Liniile de credite se acordă pentru satisfacerea nevoilor personale ale împrumutatului. Suma maximă de creditare reprezintă 90% din valoarea garanţiei constituite. Tipurile de garanţii acceptate de bancă: depozite colaterale, certificate de depozit cu discount, certificate de depozit la purtător cu parolă, constituite la bancă de către solicitant. Liniile de credit se acordă pe perioade de maxim un an, dar se pot prelungi la cererea clienţilor pe noi perioade de creditare, dacă sunt îndeplinite condiţiile de eligibilitate. b. Creditele nenominalizate se acordă pentru satisfacerea nevoilor personale ale împrumutatului. Tipurile de garanţii acceptate de bancă: risc financiar de neplată sau alte garanţii prevăzute de lege, sau garanţie imobiliară (construcţie şi/sau teren), sau depozite colaterale/certificate de depozit/titluri de stat. Termenul de creditare este de regulă 10 ani în cazul creditului nenominalizat şi 20 de ani în cazul credit nenominalizat garantat cu garanţii reale. c. Creditele pentru nevoi personale se acordă, atât în lei, cât şi în valută, pentru: plata costurilor pentru petrecerea de sejururi în ţară sau străinătate, plata costului şcolarizării/ cursurilor (taxe de studii), plata costurilor pentru participarea la conferinţe şi/sau simpozioane, plata costurilor unor tratamente medicale. Suma maximă de creditare este cuprinsă, de regulă, între 10.000 euro în echivalent şi 30.000 euro în echivalent. Tipurile de garanţii solicitate de bancă: risc financiar de neplată sau alte garanţii prevăzute de lege. Termenul de creditare este de maxim 10 ani, în cazul creditului pentru studii, şi de maxim 5 ani pentru celelalte categorii. Universitatea SPIRU HARET
d. Creditele pentru achiziţionarea de bunuri şi servicii se acordă, în lei sau în valută pentru achiziţionarea de bunuri şi servicii din ţară sau străinătate, sau pentru achiziţionarea de vehicule noi, din producţia internă sau din import, comercializate în ţară de către producători/ dealeri autorizaţi şi de vehicule rulate din producţia internă şi din import. Tipurile de garanţii solicitate de bancă: risc financiar de neplată sau alte garanţii prevăzute de lege. Termenul de creditare este de regulă 5 ani, în cazul creditului pentru vehicule, şi de 7 ani, în cazul creditului pentru bunuri. e. Credit cardul reprezintă un credit de consum sub forma unei linii de credit acordată prin card de credit clientului – deţinător pentru efectuarea de operaţiuni (plata bunuri/sevicii, retragere numerar) până la nivelul unui plafon prestabilit. Plafonul liniei de credit se determină în funcţie de capacitatea de rambursare a clientului. Tipurile de garanţii acceptate de bancă: poliţă pentru riscul financiar de neplată sau alte garanţii prevăzute le lege. Perioada pentru care se acordă creditul este de regulă 5 ani cu posibilitatea de prelungire automată, dacă clientul îşi respectă condiţiile din contract. f. Ca o variantă a creditului pe card, menţionăm şi descoperitul de cont care reprezintă o sumă cuprinsă între 75% din salariu net şi maxim 6 salarii nete acordate prin card de debit în lei, dar fără depăşirea unei limite maxime stabilită de fiecare societate bancară. Creditul se acordă numai dacă drepturile băneşti ale deţinătorului (salariul) sunt virate lunar de către angajator în contul asociat cardului de debit, în baza unui Protocol încheiat cu banca. Perioada pe care se acordă descoperitul de cont este nedeterminată, atât timp cât beneficiarul îşi păstrează calitatea de salariat şi respectă condiţiile contractuale.
Credite pentru achiziţionrea de bunuri şi servicii
Credit cardul
Descoperitul de cont
2. Creditele pentru investiţii imobiliare reprezintă orice credit contractat de o persoană fizică, inclusiv credit ipotecar, având ca destinaţie dobândirea sau menţinerea drepturilor de proprietate asupra unui teren şi/sau a unei construcţii, realizate sau care urmează să se realizeze, precum şi creditul acordat în scopul reabilitării, modernizării, consolidării sau extinderii unei construcţii ori pentru viabilizarea unui teren. Universitatea SPIRU HARET
91
La determinarea capacităţii de rambursare a solicitantului se are în vedere ca angajamentele de plată lunare, respectiv principalul şi dobânda, decurgând din credite pentru investiţii imobiliare, precum şi din alte contracte de natura creditului pentru investiţii imobiliare (indiferent de creditor), să nu depăşească 35% din veniturile nete ale solicitantului şi, după caz, ale familiei acestuia. Credit imobiliar
Credit ipotecar
92
a. Creditul imobiliar se acordă, în lei şi în valută, pentru achiziţionarea sau construirea de imobile, precum şi pentru cumpărarea de teren intravilan, pentru achiziţionarea de teren extravilan (agricol, pădure, păşune etc.). De asemenea, se acordă proprietarului legal al unui imobil care solicită o finanţare în scopul achiziţionării/ construirii unui nou imobil. Tipurile de garanţii acceptate de bancă: toate tipurile de garanţii prevăzute de lege, cu condiţia ca valoarea acestora să nu fie mai mică de 133% din valoarea creditului. Termenul de creditare este cuprins, de regulă, între 12 luni şi 25 ani, după caz, în funcţie de tipul creditului şi de moneda de finanţare. b. Creditul ipotecar se acordă în baza Legii nr. 190/1999 privind creditul ipotecar pentru investiţii imobiliare, cu modificările şi completările ulterioare (Legea nr. 34/2006) pentru: − cumpărare/construire/reabilitare/modernizare/consolidare sau extindere de imobile cu destinaţia de locuinţe permanente, temporare sau case de vacanţă; – cumpărare terenuri situate în intravilan şi locuinţe construite/pentru construirea ulterioară pe acestea; – efectuarea de lucrări de viabilizare, finalizarea unei construcţii aflate într-un anumit stadiu de execuţie etc. Valoarea creditului reprezintă maxim 75% din valoarea imobilului/terenului ce urmează a fi achiziţionat sau maxim 75% din valoarea devizului estimativ al construcţiei/amenajărilor/modernizărilor/viabilizărilor/reparaţiilor de locuinţe, precum şi în funcţie de capacitatea de rambursare a solicitantului şi a familiei acestuia, dacă este cazul şi de garanţiile constituite. Universitatea SPIRU HARET
Garanţiile acceptate de bancă, conform legii: ipoteci de gradul 1 şi privilegii, precum şi alte garanţii reale şi/sau personale în completare. Termenul maxim de acordare este de: 25 ani. Schematic, principalele categorii de credite destinate persoanelor fizice (retail) se prezintă astfel: Figura 1 Categorii de credite destinate persoanelor fizice
4.4. Operaţiuni de trezorerie şi operaţiuni interbancare Pe lângă capitalurile proprii şi depozitele atrase de la clienţii persoane fizice şi juridice, în completarea resurselor necesare desfăşurării şi dezvoltării activităţii proprii de intermediere, băncile pot apela pe termene mai scurte sau mai lungi la împrumuturi ori depozite atrase de la banca centrală sau de la alte instituţii bancare de pe piaţa internă sau internaţională. Piaţa pe care băncile se împrumută între ele, în special, pe termene scurte, fără a depăşi cel mult 12 luni este denumită piaţa monetară. Piaţa monetară8)5este una din principalele pieţe alături de piaţa bunurilor şi serviciilor, piaţa forţei de muncă şi piaţa de capital care presupune tranzacţii pe perioade mai lungi de timp, în toate cazurile peste 12 luni. 8)
Kiriţescu C. Costin, Dobrescu M. Emilian, Băncile – mică enciclopedie, Editura Expert, Bucureşti, 1998, p. 193-194: „existenţa pieţei monetare se datorează faptului că unele bănci au un surplus de încasări, iar altele au un surplus de plăţi. Acest fapt este de altfel regula generală, deoarece unele instituţii, cum ar fi casele de economii sau băncile ipotecare sunt, prin natura lor, creditoare, iar altele, cum ar fi băncile comerciale sau bancherii particulari, sunt adeseori debitoare”. Universitatea SPIRU HARET
93
Practic, pe piaţa monetară se compensează excedentele cu deficitele de lichiditate de la o instituţie bancară la alta, fie prin acordarea de credite, fie prin cumpărarea de hârtii de valoare specifice pieţei monetare.
Credit lombard
94
Împrumuturile şi alte facilităţi de la Banca Centrală: Banca Centrală intervine deseori pe piaţa monetară, fie pentru preluarea excedentului net de lichidităţi, fie pentru injectarea de lichidităţi în scopul acoperirii deficitului net rezultat din operaţiunile interbancare ale băncilor comerciale. Un alt scop major al intervenţiei Băncii Centrale pe piaţa monetară îl reprezintă atingerea obiectivelor politicii monetare prin influenţarea dobânzii. Deşi marja dintre rata dobânzii la depozitele atrase şi cea la depozitele plasate pe piaţa monetară este determinată liber pe piaţă, Banca Centrală poate, prin intermediul său, să determine, să amplifice sau să frâneze o anumită tendinţă a dobânzii pe piaţa monetară (interbancară). Întrucât suntem la categoria operaţiunilor de pasiv, ne vom ocupa în acest subcapitol de operaţiunile de împrumuturi şi alte facilităţi pe care Banca Centrală le pune la dispoziţia băncilor comerciale în calitatea sa de „împrumutător de ultimă instanţă”. Metodele, procedurile şi mecanismele prin care Banca Centrală reglementează şi supraveghează piaţa monetară interbancară au evoluat pe parcursul perioadei postdecembriste, odată cu evoluţia de ansamblu a sistemului bancar şi a economiei, de la cea de comandă la economia de piaţă funcţională. Facilitatea de creditare (creditul lombard) Pentru a obţine lichidităţi pe termene scurte şi foarte scurte de timp, băncile comerciale pot apela la facilitatea de creditare – credit lombard – acordată de Banca Naţională a României. Nivelul ratei dobânzii pentru creditul lombard, cunoscut şi ca rata lombard, este stabilit de Banca Naţională a României în funcţie de obiectivele politicii monetare din perioada respectivă, fiind, de regulă, nivelul maxim al dobânzii practicate în sistemul bancar. Universitatea SPIRU HARET
Potrivit reglementărilor legale în vigoare, acordarea creditului lombard este condiţionată de colateralizarea acestuia cu active eligibile pentru garantare. Valoarea garanţiilor aduse de banca comercială, care solicită un credit lombard, trebuie să acopere în proporţie de 100% valoarea creditului şi a dobânzii aferente şi trebuie constituite înainte de acordarea creditului. Activele eligibile pentru tranzacţionare şi garantare sunt titlurile de stat, precum şi alte categorii de active eligibile negociabile stabilite de Banca Centrală. Activele eligibile pentru tranzacţionare şi pentru garantare trebuie să îndeplinească următoarele condiţii: • să fie proprietatea băncii prezentatoare; • să nu fie gajate sau sechestrate în favoarea unui terţ; • să aibă o scadenţă ulterioară scadenţei operaţiunii efectuate; • să aibă cupoane scadente ulterior scadenţei operaţiunii efectuate; • să nu fie emise de banca prezentatoare. Deşi este o facilitate de creditare oferită permanent de Banca Centrală băncilor comerciale, în anumite situaţii, Banca Naţională a României poate limita sau suspenda accesul băncilor la creditul lombard. Cumpărări reversibile (REPO) de active eligibile pentru tranzacţionare (pensiuni) – tranzacţii în cadrul cărora Banca Naţională a României cumpără de la băncile comerciale interesate active eligibile pentru tranzacţionare, cu angajamentul ferm al băncilor comerciale de a-şi răscumpăra respectivele active la o dată ulterioară stabilită de comun acord şi la un preţ stabilit la data încheierii tranzacţiei. Şi în acest caz, activele eligibile pentru tranzacţionare trebuie să îndeplinească condiţiile arătate la activele eligibile pentru garantare, prezentate la creditul lombard. Aceste active eligibile sunt titlurile de stat sau alte active stabilite de Banca Centrală. De menţionat faptul că în cazul operaţiunilor reversibile (REPO), băncile comerciale îşi menţin dreptul de proprietate asupra activelor eligibile tranzacţionate, fiind obligate ca la scadenţa stabilită să le răscumpere. Universitatea SPIRU HARET
Operaţiuni REPO
95
Cumpărări de active eligibile
Operaţiuni interbancare
96
Cumpărările de active eligibile pentru tranzacţionare – tranzacţii în cadrul cărora, în scopul injectării de lichidităţi pe piaţă, Banca Centrală cumpără efectiv active eligibile pentru tranzacţionare oferite de băncile comerciale. Prin aceste operaţiuni, dreptul de proprietate asupra activelor eligibile pentru tranzacţionare se transferă de la vânzător la cumpărător prin mecanismul „livrare contra plată”. Prin operaţiunile de piaţă monetară REPO şi livrare contra plată, nu se modifică în sensul creşterii sau diminuării bilanţurile societăţilor bancare, ci se schimbă doar structura, prin cedarea temporară sau definitivă a unor active (titluri de stat) cu scadenţă în perioada următoare, contra lichidităţii imediate. Pe lângă asigurarea de lichidităţi imediate, aceste operaţiuni pot duce – dacă sunt bine făcute – şi la câştiguri din diferenţa de marjă de dobândă, aspecte asupra cărora vom reveni la partea de management al operaţiunilor bancare. Toate operaţiunile de piaţă monetară, atât de pasiv, cât şi de activ se desfăşoară astfel: • prin licitaţie pe baze multilaterale competitive; • prin proceduri bilaterale în cazul operaţiunilor de cumpărări/vânzări de active eligibile pentru tranzacţionare „livrare contra plată”. Operaţiuni între bănci (interbancare) Din necesităţi de asigurare a unor resurse suplimentare ori de plasare a excedentelor temporare de lichidităţi, societăţile bancare intervin activ pe piaţa monetară nu numai prin raporturi cu Banca Centrală, dar şi prin raporturi bancă-bancă (interbancare). Raporturile interbancare pot avea loc atât pe piaţa internă, dar şi pe piaţa internaţională. Speculând diferenţa între împrumuturile atrase de pe piaţa interbancară şi plasamentele efectuate, în condiţiile în care riscurile asumate faţă de o bancă sunt, cel puţin teoretic, mult mai reduse decât plasamentele în credite, multe societăţi bancare au o cotă însemnată din activ alocată operaţiunilor interbancare. O societate bancară se poate afla în acelaşi timp atât în poziţia de împrumutat, cât şi în poziţia de plasator pe piaţa interbancară. Universitatea SPIRU HARET
Poziţia netă rezultată din soldarea la o anumită dată a împrumuturilor atrase cu cea a plasamentelor efectuate pe piaţa interbancară de către o bancă nu poate fi decât ori de împrumutat ori de plasator. Prin natura şi specificul lor, unele bănci, cum sunt cele de economii sau cele ipotecare, se află, de regulă, în poziţia de plasator pe piaţa interbancară, unde îşi fructifică excedentul de lichidităţi, iar alte bănci, specializate în acordarea de credite, se găsesc, de regulă, în poziţia de împrumutat pe piaţa interbancară, de unde îşi asigură astfel o parte din necesarul de resurse. Piaţa valutară interbancară se defineşte ca o piaţă continuă în care se efectuează vânzări şi cumpărări de valute la vedere (outright/spot) şi la termen (outright/forward) efectuate de către bănci în nume şi cont propriu sau în nume propriu şi contul clienţilor. Tranzacţiile pe piaţa valutară interbancară pot fi la vedere (spot) şi la termen (forward). Cea mai obişnuită tranzacţie prin care o valută este schimbată în mod direct cu alta, poartă denumirea de „spot”. Practic, tranzacţia spot reprezintă forma de bază a pieţei valutare şi constă în cumpărarea/vânzarea unei sume dintr-o anumită valută contra altei valute la un anumit nivel al cursului valutelor implicate în tranzacţie (cursul spot), plăţile propriu-zise fiind efectuate la două zile lucrătoare de la data tranzacţiei. Mai mult de două treimi din tranzacţiile efectuate pe piaţa valutară au data valutei „spot”. Acest interval de două zile lucrătoare între momentul încheierii tranzacţiei şi momentul efectuării plăţilor este necesar părţilor implicate (băncilor participante la efectuarea tranzacţiei) pentru înregistrarea în evidenţele proprii a modificărilor antrenate de cumpărarea/vânzarea de valută şi pentru a emite, trimite şi executa instrucţiunile de încasare/plată. Contractul forward pe cursul de schimb este un contract încheiat între banca A şi o altă bancă B prin care cele două părţi (vânzător şi cumpărător) îşi exprimă acordul asupra schimbului la o dată viitoare (mai mult de două zile de la data încheierii tranzacţiei) a unei sume specificate, exprimate într-o anumită valută, la o rată de schimb prestabilită. Universitatea SPIRU HARET
Tranzacţii spot
Contractul forward pe cursul de schimb
97
În esenţă, acest instrument financiar dă dreptul cumpărătorului (respectiv vânzătorului acestuia), de a cumpăra/vinde o anumită sumă în valută, la o dată viitoare prestabilită, la o rată de schimb fixă, stabilită în momentul încheierii contractului. Scopul principal al contractului forward pe cursul de schimb este acela de a-l ajuta pe cumpărătorul sau pe vânzătorul acestuia la gestionarea şi acoperirea riscului unei mişcări viitoare adverse a cursului de schimb, prin stabilirea unei rate fixe de schimb valutar sau de a obţine profit de pe urma previziunilor asupra sensului de evoluţie a cursului valutei respective. Astfel, principalele avantaje pentru un cumpărător al unui contract forward pe cursul de schimb sunt: – protejarea împotriva creşterii ratei de schimb pentru valuta de referinţă; – fructificarea marjei pozitive prognozate a exista în viitor între rata de schimb a valutei de referinţă (rata spot existentă pe piaţă – mai mare) şi rata contractului forward (mai mică). Principalele avantaje ale vânzătorului contractului forward pe cursul de schimb sunt: – protejarea împotriva reducerii în viitor a ratei de schimb pentru valuta de referinţă; – fructificarea marjei pozitive prognozate a exista în viitor între rata de schimb a valutei de referinţă (rata spot existentă pe piaţă – mai mică) şi rata contractului forward (mai mare).
Tranzacţii swap pe devize
98
Tranzacţiile swap pe devize Contractul swap pe devize este un contract încheiat între banca A şi o altă bancă B, prin care cele două părţi îşi exprimă acordul asupra schimbului unei sume în devize (contra RON sau altă deviză) pe baza a două cursuri diferite, corespunzătoare la două date de valută diferite, stabilite la data încheierii contractului. În esenţă, această operaţiune constă în cumpărarea şi vânzarea simultană a aceleiaşi sume în valută cu decontarea la două date de valută diferite la cursuri de schimb stabilite la data tranzacţiei. Pe perioada dintre cele două operaţiuni nu se calculează şi nu se plătesc dobânzi, Universitatea SPIRU HARET
deoarece valoarea acestora a fost inclusă în cursurile de tranzacţionare prin operaţiunea swap, cursuri care ţin cont de diferenţa de dobânzi dintre valutele tranzacţionate. Contractul swap pe devize presupune două decontări efectuate la cele două date de valută stabilite la data tranzacţiei. Contractele swap pe devize sunt utilizate, în general (atât de cumpărător, cât şi de vânzător), pentru: – obţinerea pe o perioadă specificată de timp a unei anumite valute de care au nevoie, prin schimbul contra altei valute de care dispun, urmând ca la o dată viitoare să facă schimbul simetric, prin care fiecare obţine valuta pe care o avea înainte de operaţiunea swap; – gestionarea şi acoperirea riscului unei mişcări viitoare adverse a cursului de schimb aferent valutei de care dispune, în special în perspectivă, ca având nevoie de o altă valută pe o anumită perioadă, o schimbă pe prima la cursul spot, iar la scadenţă ar trebui să facă schimbul simetric la cursul la vedere valabil în acel moment (conform prognozelor sale, acesta poate creşte). Astfel, prin stabilirea unei rate fixe de schimb valutar (forward) la care îşi obţine din nou valuta de care dispunea la începutul swap-ului, se evită posibilitatea deprecierii cursului de schimb al valutei respective; – fructificarea marjei pozitive prognozate a exista în viitor între cursul forward stabilit conform contractului swap şi cursul spot existent în acel moment pe piaţă. Piaţa monetară interbancară se defineşte ca o piaţă continuă în care se efectuează operaţiuni de atragere şi plasare de depozite la vedere şi la termen în monedă naţională, la nivele ale ratelor dobânzii determinate liber de societăţile bancare participante. Banca Naţională a României publică zilnic un nivel de referinţă al ratei dobânzii pentru depozitele atrase (BUBID) şi plasate (BUBOR). Toate societăţile bancare, participante la piaţa monetară interbancară, au obligaţia de a afişa permanent, prin sistemele de difuzare a informaţiei (Reuters, Telerate), nivelurile orientative ale ratelor dobânzilor pentru următoarele scadenţe: Universitatea SPIRU HARET
Piaţa monetară interbancară
99
– o săptămână; – o lună; – trei luni; – şase luni; – un an. Băncile au obligaţia de a cota pentru celelalte bănci participante la piaţa monetară interbancară, niveluri de dobânzi ferme sau informative. În situaţia în care cotaţia fermă a unei bănci este acceptată de banca parteneră, tranzacţia este considerată încheiată şi se execută necondiţionat. Rolul pieţei monetare interbancare este acela de a realiza plasarea excedentelor financiare, temporar disponibile, sau de a acoperi eventuale deficite financiare, generate de activitatea curentă a băncii. Tranzacţionarea pe piaţa monetară se realizează în acord cu limitele de lucru stabilite de Departamentul de Risc şi aprobate de organele de conducere colectivă ale băncii. Tranzacţiile interbancare pe piaţa monetară românească se axează pe atragerea/plasarea disponibilităţilor în moneda naţională la termene cuprinse între o zi (overnight, tom/next, spot/next) şi un an, tranzacţionarea concentrându-se, de obicei, asupra depozitelor pe perioade scurte de la o zi (overnight, tom/next), la o săptămână şi cel mult o lună de zile. Dobânzile sunt stabilite şi fluctuează în funcţie de raportul cerere/ofertă de monedă naţională aferente perioadelor de tranzacţionare. Pentru perioade de peste o lună de zile, dobânzile sunt stabilite de către piaţă, ţinând cont de nivelurile operaţiunilor de politică monetară efectuate de Banca Naţională a României şi de emisiunile de titluri de stat ale Ministerului Finanţelor Publice. NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE
• Resurse; plasamente; comerţul cu bani • Depozit bancar; discount; depozitar; depozit la termen; scadenţa; maturitate; dobândă; escrow • Certificat de depozit; nominal; parola; discount • Credite pe termen scurt, mediu şi lung • Perioada de creditare; tragere; utilizare; rambursare 100
Universitatea SPIRU HARET
• Linie de credit; credite pentru cheltuieli şi stocuri temporare; credite pentru cheltuieli şi stocuri sezoniere; credite pentru produse cu ciclu lung de fabricaţie; credite pentru (pre)finanţarea exportului; credite garantate cu creanţe asupra străinătăţii; credite de scont; credite pe cecuri remise spre încasare; factoring; credite pentru facilităţi de cont; credite overdraft; credite pentru investiţii, credite promotor; leasingul operaţional; financiar; credite de consum; credite pentru investiţii imobiliare (imobiliar, ipotecar) • Piaţa monetară; piaţa valutară; piaţa interbancară • Creditul lombard; operaţiuni repo • Tranzacţii spot; tranzacţii forward; operaţiuni swap PROBLEME REZOLVATE PROBLEMA 1
Societatea comercială Star S.A. solicită băncii Beta Bank o linie de credit (Lc) pentru acoperirea necesităţilor de trezorerie, pe o perioadă (Pc2) de 180 zile (01 iulie – 31 decembrie 2006). Cunoscând următoarele: − soldul mediu lunar al clienţilor neîncasaţi (Sc), pe perioadă (Pc1) 1 ianuarie – 30 iunie 2006, este de 10 mil. lei; − cifra de afaceri realizată (Car), pe perioada (Pc1) 01 ianuarie – 30 iunie 2006, este de 100 mil. lei; − cifra de afaceri planificată (Cap), pe perioada (Pc2) 01 iulie – 31 decembrie 2006, este de 120 mil. lei. Se cere: să se determine volumul liniei de credit, necesar acoperirii nevoilor financiare, solicitată de S.C. Star S.A. pe semestrul al II-lea al anului 2006. Rezolvare: Calculăm mai întâi numărul de zile (Nz) de încasare a clienţilor în perioada 01 ianuarie – 30 iunie 2006, astfel: Nz =
Sc x Pc1 Car Universitatea SPIRU HARET
101
10 x 180 Nz =
= 18 zile 100
Apoi, utilizând formula: Lc =
Cap x Nz
,
Pc2 obţinem: 110 x 18 Lc =
= 11 mil. lei 180
PROBLEMA 2
Societatea comercială Star S.A., la data de 15 iulie 2006, a livrat unui partener al său mărfuri în valoare nominală (Vn) de 40 mil. lei, pentru care a primit în schimb o cambie în valoare egală cu scadenţa în data de 15 septembrie 2006. Cunoscând următoarele: − pe data de 01 august 2006, firma solicită băncii Beta Bank scontarea cambiei, taxa scontului (Dc) fiind de 10% pe an. Se cere: să se stabilească suma efectivă de bani pe care o primeşte firma prin scontarea titlului, după reţinerea dobânzii (Ds). Rezolvare: Utilizând formula: Ds =
Vn x Dc x Nz
= 0,5 mil. lei,
360 x 100 iar suma primită de firmă, obţinută prin scăderea dobânzii din valoarea nominală a cambiei, este de: 39,5 mil. lei.
102
Universitatea SPIRU HARET
PROBLEME PROPUSE SPRE REZOLVARE PROBLEMA 1
Societatea comercială Star S.A. a realizat în anul 2005 o cifră de afaceri în suma de 250 mil. lei şi a înregistrat un sold mediu lunar al clienţilor neîncasaţi de 12 mil. lei. Se cere: să se calculeze volumul liniei de credit pentru acoperirea necesităţilor curente de trezorerie pe anul 2006, în scopul obţinerii unei cifre de afaceri planificate de 300 mil. lei. PROBLEMA 2
Beta Bank a realizat în anul 2006 trei operaţiuni de scontare pentru următoarele titluri: − titlul 1 = 25 mil. lei, cu 30 de zile până la scadenţă; − titlul 2 = 10 mil. lei, cu 60 zile până la scadenţă; − titlul 3 = 40 mil. lei, cu 45 zile până la scadenţă, iar taxa scontului a fost de 10% pe an. Se cere: să se calculeze veniturile realizate de bancă din operaţiuni de scont pe anul 2006.
Universitatea SPIRU HARET
103
Capitolul 5. OPERAŢIUNI (NON)CASH ŞI OPERAŢIUNI CU INSTRUMENTE FINANCIARE DERIVATE
5.1. Operaţiuni bancare cu numerar1) Numerarul reprezintă expresia materială a banilor pe care autorităţile monetare din fiecare ţară îi emit în conformitate cu propriile reglementări, fiind cunoscute generic ca bancnote în cazul celor de hârtie, sau ca monedă în cazul celor de metal. Funcţia de bază a numerarului, în etapa actuală, este cea de instrument de plată şi mai puţin de mijloc de tezaurizare. De fapt, însăşi funcţia de instrument de plată a numerarului îşi diminuează treptat importanţa pe măsura dezvoltării economico-sociale, ponderea numerarului în activele bancare, ca şi a plăţilor cu numerar în totalul plăţilor din economie, reducându-se simţitor. De fapt, plăţile în numerar sunt, de regulă, asociate cu tranzacţiile de mică valoare efectuate între persoane fizice sau între persoane fizice şi o firmă de detaliu.2)35) Funcţia numerarului ca instrument de plată este preluată din ce în ce mai mult, chiar şi în cazul tranzacţiilor de valori mai mici, de „bani de plastic” (cardurile) sau de transferurile bancare sub forma decontărilor fără numerar. Ponderea numerarului în circulaţie în totalul masei monetare reprezintă un indicator care exprimă gradul de dezvoltare, de cultură şi civilizaţie bancară într-o ţară sau alta. În ţările cu o economie stabilă, este redusă nu numai ponderea numerarului în totalul plăţilor, dar şi valoarea nominală a bancnotelor este redusă. În Anglia de exemplu, bancnota cu valoare maximă este cea de 50 GBP (Great 1)
Mihai Ilie, Operaţiuni de încasări şi plăţi – instrumente, modalităţi, tehnici, Editura Fundaţiei România de Mâine, Bucureşti, 2004, p. 139-156. 2) Hurduc Nataliţa, Optimizarea activităţii băncii de reţea, Editura Expert, Bucureşti, 2002, p. 97.
104
Universitatea SPIRU HARET
Britain Pounds), în Statele Unite ale Americii, bancnota cu valoare maximă este cea de 100 USD (dolari SUA) etc. În ce priveşte funcţia de tezaurizare a banilor, în prezent aceasta a dispărut aproape complet, odată cu dispariţia cvasitotală a monezilor cu conţinut intrinsec de metale preţioase (aur, argint etc.). Deşi funcţia de instrument de plată s-a restrâns, iar cea de mijloc de tezaurizare a dispărut aproape complet, numerarul joacă, în continuare, un rol important în economia oricărei ţări, mai mult sau mai puţin dezvoltată. Operaţiuni privind încasarea de numerar Prin casieriile proprii, organizate în cadrul sucursalelor şi agenţiilor din subordine, băncile comerciale primesc depunerile de numerar de la clienţii lor, pentru diverse operaţiuni. Operaţiunile de primire a numerarului se efectuează pe baza următoarelor documente, numite acte de casă: − foaie de vărsământ cu chitanţă; − ordin de încasare; − borderou însoţitor. Întrucât, în prezent, tot mai multe societăţi bancare şi-au informatizat operaţiunile, documentele tipizate utilizate în operaţiunile cu numerar pot fi înlocuite cu documente elaborate automat de sistemul I.T., cu respectarea tuturor rubricilor şi coloanelor prevăzute în documentele tipizate. Operaţiuni de plăţi în numerar (cash) Toate operaţiunile de plăţi în numerar către clienţii băncii se efectuează prin casele de plăţi organizate de bănci la toate unităţile teritoriale (sucursale şi agenţii), în timpul de lucru (orar) stabilit de bancă. Toate sumele de bani plătite în numerar trebuie înregistrate în evidenţele casieriei şi cele contabile ale băncii. Operaţiunile de eliberare a numerarului prin casele de plăţi se efectuează pe baza următoarelor documente (acte de casă): − cec simplu; − ordin de plată. Universitatea SPIRU HARET
Încasări de numerar
Plăţi cash
105
Operaţiuni de încasări şi plăţi cash în valută Încasări şi plăţi cash în valută
Operaţiuni la casele de schimb
Casetele de valori 106
Societăţile bancare organizează case de circulaţie în valută, prin care clienţii pot efectua: − încasări şi plăţi în conturile valutare ale persoanelor fizice şi juridice; − operaţiuni de schimb între valute pentru persoane fizice; − plăţi pentru diverse taxe, contribuţii şi cotizaţii; − încasări şi transferuri de cecuri de călătorie şi comerciale; − încasări din ordine de plată şi mandate poştale externe; − alte operaţiuni valutare. Operaţiuni la case de schimb Societăţile bancare pot efectua operaţiuni de vânzare şi cumpărare de valute contra lei, de la rezidenţi şi nerezidenţi, persoane fizice, atât prin unităţile bancare teritoriale, cât şi prin puncte de schimb valutar, organizate în zone turistice, centre comerciale, gări etc. Casele de schimb în valută pot cumpăra în mod liber, fără limitări, contra lei, oricare din valutele cotate de Banca Naţională a României, sub formă de numerar şi cecuri de călătorie, de la persoane fizice rezidente şi nerezidente. Cursurile de vânzare şi de cumpărare pentru toate valutele, trebuie afişate la loc vizibil, la începutul programului de lucru, dar pentru acestea există posibilitatea de modificare pe parcursul zilei de lucru respective. Pentru operaţiunile de vânzare/cumpărare de valută pot fi percepute sau nu comisioane; în general, se preferă neaplicarea acestora, societăţile bancare înregistrând câştiguri din marja dintre preţul de cumpărare (mai mic) şi cel de vânzare (mai mare). Pentru fiecare tranzacţie de vânzare/cumpărare de valută, casele de schimb întocmesc un Buletin de schimb valutar. Operaţiuni cu casete de valori Societăţile bancare pot oferi clienţilor, persoane fizice şi juridice, posibilitatea de depozitare în casete de valori, a diverselor valori/documente, cum ar fi: Universitatea SPIRU HARET
− bijuterii din metal şi pietre preţioase, diverse colecţii (de monede româneşti şi străine, obiecte istorice vechi etc.); − bilete de bancă şi valută cash, obiecte fără valoare determinată, testamente; − documente de valoare, titluri, acţiuni, obligaţiuni, certificate de proprietate, certificate de depozit etc. În acest scop, se organizează un tezaur distinct de cel în care se păstrează numerarul şi alte valori, dotat cu dulapuri speciale compartimentate cu casete de diverse mărimi. Dulapurile şi casetele trebuie prevăzute cu încuietori, cu chei distincte (independente una de alta), cheia fiecărei casete repartizate fiind deţinută de deponent, iar cheile de la dulapuri de către bancă. Acolo unde, din fabricaţie, casetele de valori sunt prevăzute cu două chei, acestea se înmânează deponentului. Introducerea şi scoaterea valorilor în şi din casete se va face de către deponenţi, după care aceştia vor încuia casetele respective, păstrând cheile. 5.2. Operaţiuni bancare fără numerar În procesul de efectuare a operaţiunilor de încasări şi plăţi fără numerar, operatorii economici (persoane fizice şi juridice) utilizează o multitudine de instrumente şi modalităţi de decontare puse la dispoziţie de societăţile bancare, în conformitate cu prevederile legale care reglementează aceste operaţiuni. INSTRUMENTELE DE DECONTARE:
1. Din punct de vedere al ordonatorului plăţii: a) instrumente de plată de credit, care circulă de la unitatea bancară a plătitorului către unitatea bancară a beneficiarului, având ca efect debitarea contului plătitorului şi creditarea contului beneficiarului – ordinul de plată;
Universitatea SPIRU HARET
Instrumente de decontare
107
b) instrumente de plată de debit, care circulă de la unitatea bancară a beneficiarului către unitatea bancară a plătitorului, având ca efect debitarea contului plătitorului şi creditarea contului beneficiarului – cec, cambie, bilet la ordin.
2. Din punct de vedere al transmisibilităţii: a) netransferabile – ordinul de plată; b) transferabile (pot fi transmise pe temeiuri economice de la o persoană la altă, cu obligaţia remanentă pentru fiecare fost deţinător de a răspunde solidar pentru plata instrumentului): cecul, cambia şi biletul la ordin. 3. Din punct de vedere al fermităţii ordinului dat băncii de a efectua plata: a) revocabile: ordinul de plată; b) irevocabile: cecul, cambia, biletul la ordin. 4. Din punct de vedere al titlului de credit pe care îl reprezintă: a) titlu de credit obiectivizat – localizat la un singur raport de plată, pentru o sumă dată şi cu un circuit unic: ordinul de plată, cecul, cambia, biletul la ordin; b) titlu de credit multiplu (universal) – de-a lungul termenului de valabilitate, titularul îl poate utiliza în exercitarea dispoziţiilor de plată succesive – cartea de credit. 5. Din punct de vedere al momentului decontării: a) plătibile la vedere: ordinul de plată, cecul; b) plătibile la termen: cambia, biletul la ordin. 6. Din punct de vedere al certitudinii încasării sumei: a) instrumente certe: – ordinul de plată; – cecul certificat. b) instrumente cu un anumit grad de risc al încasării: – cec, cambie, bilet la ordin.
108
Universitatea SPIRU HARET
7. Din punct de vedere al utilizării instrumentului de decontare ca mijloc de finanţare: a) efecte de comerţ, în lei şi valută, scontabile: cambia şi biletul la ordin; b) instrumente de decontare creditabile: ordinul de plată, cecul. 8. Din punct de vedere al compensării multilaterale a plăţilor interbancare fără numerar, pe suport hârtie: a) instrumente compensabile: – de credit – ordinul de plată de mică valoare (cu valoare mai mică de 500 mil. lei); – de debit – cec, cambie, bilet la ordin – indiferent de valoare; b) instrumente necompensabile: − ordine de plată de mare valoare şi/sau urgente. MODALITĂŢILE DE DECONTARE 3):60):
1. Din punct de vedere al naturii plăţilor: a) plată în avans; b) plată după livrare; c) plăţi recurente: − Standing order (ordin de plată programată); − Direct debit (aviz de prelevare directă). 2. Din punct de vedere al caracteristicilor legale, orice instrucţiune de transfer de fonduri poate fi încadrată în una dintre categoriile: a) ordin de transfer credit; b) ordin de transfer debit. 3. Din punct de vedere al tehnologiei implicate, transferurile de fonduri pot fi clasificate: a) după modul în care sunt prezentate instrucţiunile de plată: • pe suport hârtie: – ordin de plată; – cec, cambie, bilet la ordin; • fără suport hârtie: – moneda electronică; 3)
Mihai Ilie, op.cit., p. 49-72.
Universitatea SPIRU HARET
Modalităţi de decontare
109
b) după canalele de transmisie a instrucţiunilor de plată: − manual; − telefonic; − telex; − electronic; − alte forme de telecomunicaţie. 4. Din punct de vedere al momentului în care are loc decontarea efectivă a plăţilor, în cazul operaţiunilor cu carduri de plată, acestea se clasifică în: a) cu plata înainte – carduri prealimentate; b) cu plata acum – carduri de debit; c) cu plata mai târziu: − carduri de credit; − carduri de comerciant (retailer card); − carduri de cheltuieli (charge card). 5. Din punct de vedere al băncilor implicate în circuitul de decontare: a) decontare intrabancară – efectuată între două unităţi bancare care aparţin aceleiaşi societăţi bancare: a1) decontare locală – efectuată între două unităţi bancare situate în aceeaşi localitate; a2) decontare intrajudeţeană – efectuată între două unităţi bancare situate pe teritoriul aceluiaşi judeţ, dar în aceeaşi localitate; a3) decontare interjudeţeană – efectuată între două unităţi bancare situate pe teritoriul a două judeţe. ¾ Instrumente de debit: Sistem bancar X
¾ Instrumente de credit: Sistem bancar X
110
Universitatea SPIRU HARET
b) decontare interbancară – efectuată între două unităţi bancare care nu aparţin aceleiaşi societăţi bancare: b1) decontare locală; b2) decontare intrajudeţeană; b3) decontare interjudeţeană. ¾ Instrumente de debit: Sistem bancar X
Sistem bancar Y
¾ Instrumente de credit:
6. După data efectuării plăţii: a) plata la cerere; b) plata la o dată fixă (scadenţă); c) plata la o dată determinabilă în viitor (scadenţă). 7. După natura instrumentului de plată utilizat: a) decontări cu numerar – prin intermediul bancnotelor; b) decontări cu monedă de cont – prin intermediul instrumentelor de decontare: • materializate – ordin de plată, cec, cambie, bilet la ordin; • dematerializate – moneda electronică. 8. Modalităţi de plată în comerţul internaţional: a) ordin de plată: a1) în avans (payment in advance): – cu garanţie de restituire a avansului; – fără garanţie de restituire a avansului; a2) după livrare: – simplu (open account); – documentar; Universitatea SPIRU HARET
111
b) incasso: b1) simplu – numai cu documente financiare (cambie, trată, bilet la ordin); b2) documentar – documentele financiare sunt însoţite de documentele comerciale: − cu documente de livrare; − cu documente de livrare şi documente financiare; c) acreditiv documentar (letter of credit – L/C): c1) din punct de vedere al fermităţii angajamentului băncii: − revocabil/irevocabil; − confirmat/neconfirmat; c2) din punct de vedere al clauzelor pe care le conţine: − transferabil/netransferabil; − reînnoibil (revolving); − scrisoare de credit (acreditiv documentar stand-by). c3) din punct de vedere al stingerii obligaţiei de plată: − cu plată la vedere/cu plată diferată (la termen/ scadenţă). În decontările specifice comerţului internaţional sunt utilizate instrumentele de decontare consacrate: cambie, trată, bilet la ordin, cec, ordin de plată. PRINCIPALELE INSTRUMENTE DE DECONTARE Cecul
4)
Cecul, denumit şi titlu în reglementările legale în vigoare, este un instrument de plată, inclusiv un titlu de credit, care pune în legătură în procesul creării sale trei persoane: trăgătorul, trasul şi beneficiarul. Instrumentul este creat de trăgător care, în baza unui disponibil constituit în prealabil la o societate bancară, dă ordin necondiţionat acesteia, care se află în poziţie de tras, să plătească la prezentare, o sumă determinată unei terţe persoane sau însuşi trăgătorului emitent aflat în poziţie de beneficiar. Conceptul de cec se defineşte ca fiind o filă de cec, iar conceptul de carnet de cecuri se defineşte ca numărul filelor de cec înseriate, numerotate etc., care compun un carnet. Cecul trebuie să îndeplinească cerinţele prevăzute de reglementările legale în vigoare referitoare la condiţiile de formă şi de fond.4)
Legea nr. 59/1934 asupra cecului, modificată prin Legea nr. 83/1994.
112
Universitatea SPIRU HARET
1. Din punct de vedere al modului în care este stipulat beneficiarul: • cec plătibil unei anumite persoane cu sau fără clauza „la ordin” (cec girabil). Clauza „la ordin” nu este obligatoriu să figureze pe instrument, deoarece simpla înscriere a cuvântului „cec” implică prin ea însăşi posibilitatea transmiterii prin gir. Cecul girabil se poate transfera prin gir cu toate drepturile care decurg din aceasta; • cec plătibil unei anumite persoane cu clauza „nu la ordin”. Acest tip de cec nu poate fi transmis prin gir, ci numai pe calea cesiunii ordinare; • cec la purtător. Cecurile care fac parte din această categorie, în momentul emiterii, nu indică expres beneficiarul sau poartă menţiunea „la purtător”. Acest cec va fi plătit fie persoanei desemnată ca beneficiar, fie purtătorului instrumentului. Cecul la purtător se transmite prin simpla remitere a titlului de la un purtător la altul. 2. După modul de încasare: • cec simplu (se poate plăti în numerar, devenind cec numerar, în condiţiile legii, sau în cont; se poate transforma în cec barat şi în cec certificat); • cec barat (se utilizează pentru plata în cont bancar; poate fi cu barare generală sau barare specială); • cec certificat (reprezintă cecul pe care o societate bancară aflată în poziţia de tras confirmă, înaintea remiterii cecului către beneficiar, existenţa fondurilor necesare efectuării plăţii ordonate prin respectivul instrument de plată; certificarea poate fi solicitată societăţii bancare de către trăgătorul emitent sau un posesor ulterior, beneficiar al cecului, înainte de a-l da la plată; • cec de călătorie (în momentul emiterii unui cec, trăgătorul poate condiţiona plata acestuia de identitatea dintre semnătura persoanei care a primit cecul şi semnătura persoanei care încasează respectivul cec la prezentare). 3. În funcţie de părţile angajate în derularea plăţilor: • cec personal (tras de o persoana fizică sau juridică asupra unei bănci); • cec circular (este un titlu de credit la ordin, emis de către o societate bancară asupra unităţilor sale teritoriale sau asupra altei societăţi bancare). Universitatea SPIRU HARET
113
Cambia
Cambia şi biletul la ordin sunt titluri de credit negociabile şi instrumente de plată care constată obligaţia asumată de către debitor de a plăti la vedere sau la o scadenţă fixată, beneficiarului sau la ordinul acestuia, o sumă de bani determinată. Cambia este un titlu de credit, sub semnătură privată, care pune în legătură, în procesul creării sale, trei persoane: trăgătorul, trasul şi beneficiarul. Titlul este creat de trăgător în calitate de creditor care dă ordin debitorului său, numit tras, să plătească o sumă fixată la o dată determinată în timp, fie unui beneficiar, fie la ordinul acestuia din urmă. Cambia se emite de trăgător, care, de regulă, este în poziţia de debitor faţă de beneficiar şi în cea de creditor faţă de tras. Beneficiarul cambiei poate fie să încaseze suma înscrisă în cambie sau, prin girarea acesteia, să-şi achite alte obligaţii ale sale. Cambiile trebuie să fie completate în întregime cu cerneală sau pix de culoare albastră sau neagră sau prin dactilografiere. Este interzisă tragerea unei cambii, asupra altei cambii sau asupra unui titlu de credit. Cambia trebuie să cuprindă cel puţin elementele obligatorii prevăzute în reglementările legale în vigoare privind cambia şi biletul la ordin. În momentul prezentării la plată, cambia trebuie să cuprindă toate elemente obligatorii (denumirea de cambie, ordinul necondiţionat de a plăti, numele trasului, numele aceluia căruia sau la ordinul căruia plata trebuie făcută, semnătura trăgătorului, data emiterii, locul plăţii, clauza domiciliului, suma de plată, menţiuni privind dobânda).
Girarea cambiei
Girul este un act prin care posesorul titlului, numit girant, transferă altei persoane, numită giratar, printr-o declaraţie scrisă şi subscrisă pe titlu odată cu predarea acestuia, toate drepturile decurgând din titlul astfel redactat şi completat. Prin gir, posesorul cambiei dă ordin trasului să plătească suma menţionată în titlul persoanei în favoarea cărei a transmis cambia. Cambiile cuprinzând sau nu menţiunea „la ordin” pot circula prin gir.
114
Universitatea SPIRU HARET
Dacă trăgătorul a înscris în cambie cuvintele: „nu la ordin”, titlul este transmisibil numai în forma şi cu efectele unei cesiuni de creanţă ordinare. Girul poate fi făcut chiar în folosul trasului, indiferent dacă a acceptat sau nu, al trăgătorului sau al oricărui alt obligat. Aceştia pot să gireze din nou cambia. Menţiunile privind circulaţia cambiei prin gir se fac, de regulă, pe spatele (verso) titlului, ceea ce face ca operaţia de girare să mai poarte şi denumirea de andosare. Pe titlu pot fi arătaţi mai mulţi giratari, fie în mod cumulativ, caz în care exercitarea drepturilor cambiale se va face de către toţi de comun acord, fie alternativ, caz în care oricare dintre giratarii care se află în posesia titlului poate să exercite drepturile cambiale. Dacă în gir au fost indicaţi mai mulţi giratari în mod cumulativ, atunci, pentru transmiterea titlului mai departe prin gir, trebuie ca titlul să poarte semnătura tuturor giratarilor care devin astfel, la rândul lor, giranţi. Girul trebuie să fie necondiţionat, neputând fi grevat de contraprestaţii sau de raporturi cauzale care ar schimba caracterul abstract al obligaţiei cambiale încorporate în titlu. Cambia fiind indivizibilă, girul parţial este nul, deoarece nu se poate admite ca o parte a creanţei încorporată în el să aparţină girantului, iar cealaltă parte giratarului. În cazul în care posesorul legal al cambiei (beneficiarul sau ultimul giratar într-un şir neîntrerupt de giruri) doreşte încasarea banilor înainte de scadenţă, acesta poate gira titlul către o societate bancară, operaţiune ce poartă denumirea de scontare. Girul „în alb” permite prezentarea cambiei la scont. În vederea scontării, posesorul unei cambii (beneficiarul iniţial sau ultimul giratar) poate intra în relaţie cu banca astfel: a) prin girarea cambiei în favoarea băncii cu menţiunea „în garanţie”, „valoarea în gaj” sau „valoarea în garanţie”, prin aceasta, posesorul putând să garanteze o altă obligaţie (împrumut) către bancă, iar banca să-şi asigure o creanţă a sa, faţă de posesorul cambiei; b) prin girarea propriu-zisă a cambiei către o societate bancară (scontare), în care caz, posesorul poate să-şi procure bani înainte de scadenţă. Universitatea SPIRU HARET
Scoaterea cambiei
115
Avalizarea cambiei
Avalul este o garanţie personală dată de către o persoană denumită avalist, care garantează obligaţia unuia dintre obligaţii cambiali, direcţi sau pe cale de regres, numit avalizat, pentru suma menţionată pe titlu sau pentru o parte din ea. Pentru a putea da un aval, avalistul trebuie să aibă capacitatea juridică deplină. Aceeaşi persoană poate beneficia de mai multe avaluri. Între avaliştii care garantează pentru aceeaşi persoană nu există niciun fel de raporturi cambiale, ci numai raporturi de drept comun. Raporturile dintre avalist şi avalizat nu au caracter cambial, ele putând izvorî din raporturi variate existente între ei sau între aceştia şi posesorul cambiei. Obligaţia avalistului poate fi la rândul său garantată printr-un aval. În acest caz, acest al doilea avalist, dacă plăteşte cambia, se poate folosi de procedura cambială atât în contra primului avalist, cât şi în contra avalizatului şi a obligaţilor cambiali anteriori. Avalul poate fi dat de către un terţ, dar poate fi dat chiar de către un semnatar al cambiei, cu excepţia trăgătorului sau acceptantului, deoarece aceştia s-au obligat deja cambial faţă de persoanele faţă de care s-ar mai putea obliga încă o dată prin aval. În calitate de terţ, poate apare şi o societate bancară ca avalist. Girantul va putea da un aval, deoarece el este obligat numai faţă de posesorii care dobândesc cambia ulterior semnăturii sale. Menţiunea „AVALIZAT” se inscripţionează pe faţa, pe spatele sau pe o alonje a cambiei.
Biletul la ordin
Biletul la ordin este un instrument de plată şi titlu de credit, sub semnătură privată, prin care o persoană, numită subscriitor sau emitent, în calitate de debitor, se obligă să plătească unei persoane, numită beneficiar, care are calitatea de creditor, o sumă fixă de bani, la un anumit termen sau la prezentare. Obligaţia subscriitorului (emitentului) unui bilet la ordin este identică cu aceea a trasului acceptant al unei cambii, în sensul că se obligă, în mod necondiţionat, să plătească la scadenţă suma înscrisă pe titlu.
116
Universitatea SPIRU HARET
Biletul la ordin trebuie să cuprindă toate menţiunile obligatorii (denumirea de bilet la ordin, promisiunea necon-diţionată de a plăti o sumă determinată, numele aceluia căruia sau la ordinul căruia plata trebuie făcută, data emiterii, semnătura emitentului, locul de plată, scadenţa, locul unde a fost emis). Toate operaţiunile privind girarea, scontarea, avalizarea cambiei sunt valabile şi în cazul biletului la ordin. 5.3. Operaţiuni cu instrumente financiare derivate5) Instrumentele financiare derivate sunt acele instrumente (contracte/produse) a căror valoare depinde de evoluţia unui element suport, respectiv cursul de schimb sau rata dobânzii. Acestea pot fi utilizate de bancă şi de clienţii săi, în special pentru managementul (acoperirea) riscului valutar şi a celui de dobândă, dar şi pentru fructificarea prognozelor privind evoluţia viitoare a elementelor suport. În cadrul operaţiunilor cu instrumente financiare derivate, se utilizează următoarele tipuri de contracte:
Instrumente financiare derivate
1. Contractul forward la termen pe cursul de schimb este un contract încheiat între bancă şi un client persoană fizică sau juridică, prin care cele două părţi (vânzător şi cumpărător) îşi exprimă acordul asupra schimbului la o dată viitoare a unei sume specificate, exprimate într-o anumită valută, la o rată de schimb prestabilită. În esenţă, acest instrument financiar derivat dă dreptul cumpărătorului (respectiv vânzătorului acestuia), de a cumpăra/vinde o anumită sumă în valută, la o dată viitoare prestabilită, la o rată de schimb fixă, stabilită în momentul încheierii contractului. Scopul principal al contractului forward pe cursul de schimb este acela de a-l ajuta pe cumpărătorul sau pe vânzătorul acestuia la gestionarea şi acoperirea riscului unei mişcări viitoare adverse a cursului de schimb, prin stabilirea unei rate fixe de schimb valutar.
Contractul forward pe cursul de schimb
5)
Operaţiunile cu instrumente financiare derivate au fost reglementate prin Normele Băncii Naţionale a României nr. 5/2004 privind adecvarea capitalului instituţiilor de credit, publicate în „Monitorul Oficialal României” partea I, nr. 768/23 august 2004. Universitatea SPIRU HARET
117
Avantaje pentru cumpărător
Avantaje pentru vânzător
118
Astfel, principalele avantaje pentru un cumpărător al unui contract forward pe cursul de schimb sunt: • protejarea împotriva creşterii cursului de schimb pentru valuta de referinţă (de exemplu, dolarul SUA), în situaţia în care acesta (un agent economic, de exemplu) trebuie să efectueze la un moment dat în viitor o plată în valuta respectivă (un import, o rată la credit etc.) şi prevede o posibilă creştere a cursului valutar în perioada viitoare. În situaţia în care rata de schimb a valutei respective creşte în viitor (peste rata forward), clientul va achiziţiona suma în valută de care are nevoie pentru îndeplinirea obligaţiilor sale la o rată de schimb mai mică (rata forward); • fructificarea marjei pozitive prognozate a exista în viitor între rata de schimb a valutei de referinţă (rata spot existentă pe piaţă – mai mare) şi rata contractului forward (mai mică); astfel, clientul poate cumpăra suma în valută la rata forward (mai mică) şi o poate revinde pe piaţă la rata spot (mai mare). Principalele avantaje ale vânzătorului contractului forward pe cursul de schimb sunt: • protejarea împotriva reducerii în viitor a ratei de schimb pentru valuta de referinţă în situaţia în care acesta (de exemplu, un agent economic), urmează ca la un moment dat în viitor să primească o sumă în valuta respectivă (încasarea unui export etc.), iar acesta prevede o posibilă reducere a cursului valutar în perioada viitoare. În situaţia în care rata de schimb a valutei respective scade în viitor (sub rata forward), clientul va vinde suma în valută primită la o rată de schimb mai mare (rata forward stabilită în contract); • fructificarea marjei pozitive prognozate a exista în viitor între rata de schimb a valutei de referinţă (rata spot existentă pe piaţa – mai mică) şi rata contractului forward (mai mare); astfel, clientul poate cumpăra suma în valută pe piaţă la rata spot (mai mică) şi o poate revinde la rata forward (mai mare). Termenii specifici contractului forward pe cursul de schimb sunt următorii: Cumpărătorul (buyer) – este un partener (o bancă, un client etc.), care încearcă, prin achiziţionarea acestui contract, să se protejeze împotriva unei creşteri viitoare a ratei de schimb a valutei de referinţă, să fructifice marja pozitivă prognozată dintre rata de referinţă şi cea a contractului forward etc. Universitatea SPIRU HARET
Vânzătorul (seller) – este un partener (o bancă, un client etc.), care doreşte să se protejeze împotriva unei scăderi viitoare a ratei de schimb a valutei de referinţă, să fructifice marja pozitivă prognozată dintre rata contractului forward şi rata de referinţă etc. Data tranzacţiei – este data la care se stabilesc termenii contractului forward pe cursul de schimb (se încheie tranzacţia), cum ar fi: data contractului, scadenţa tranzacţiei, valutele tranzacţionate, suma tranzacţionată, nivelul garanţiei, apelul de marjă etc. Data contractului – este data de la care intră în vigoare tranzacţia forward; cea mai frecventă dată de contract este data spot, respectiv două zile lucrătoare de la data tranzacţiei. Data valutei (scadenţa tranzacţiei) – este data la care are loc schimbul valutar propriu-zis, respectiv debitarea şi creditarea conturilor valutare ale părţilor implicate în tranzacţia forward. Perioada – reprezintă intervalul de timp, exprimat în număr de zile, dintre data contractului şi data valutei. Curs forward (curs la termen) – reprezintă cursul la care are loc tranzacţia forward; cursul forward se calculează adăugând punctele de swap (pozitive sau negative) la cursul spot. Curs forward (la termen) = Curs spot + Puncte swap Curs spot x (Dob. B – Dob. A) x Nr. zile Puncte swap =
, 36.000 + Dob. A x nr. zile
unde: puncte swap – reprezintă punctele (pozitive sau negative) care se adaugă la cursul spot în vederea determinării cursului forward şi are la bază diferenţe de dobânzi dintre valutele implicate în tranzacţia la termen, aferente perioadei; Dob. A = dobânda valutei principale din tranzacţia forward; Dob. B = dobânda valutei secundare.
În aceste condiţii, cotaţia prezentată clientului este expresia diferenţei de dobânzi dintre valutele tranzacţionate şi reprezintă suma plătită de către beneficiarul valutei care are dobânda mai mare, exprimată în unităţi valută secundară, ce revine fiecărei unităţi din valuta principală. Universitatea SPIRU HARET
119
Cursul spot – reprezintă baza de calcul a cursului la termen, se determină prin tranzacţionare pe piaţa valutară şi este rezultatul raportului cerere-ofertă pentru valuta respectivă pe piaţa financiară. Pe piaţa valutară, diferenţa pozitivă dintre rata spot şi rata forward se numeşte prima, iar diferenţa negativă discount. Garanţia contractului – reprezintă suma existentă în contul/conturile clientului (sub forma de depozit colateral, titluri de stat sau certificate de depozit) şi blocată la dispoziţia băncii, în vederea acoperirii potenţialelor pierderi generate de fluctuaţia pieţei. Contractul swap pe rata dobânzii
120
2. Contractul swap pe rata dobânzii este un contract încheiat între bancă şi un client persoană fizică sau juridică prin care cele două părţi (vânzător şi cumpărător) îşi exprimă acordul asupra efectuării la anumite date viitoare prestabilite a unor plăţi de dobândă, calculate pe baza unei sume noţionale (principal), în următoarele condiţii: • una dintre părţi este „plătitorul ratei fixe”; rata de dobânda fixă este stabilită la data încheierii contractului swap pe rata dobânzii (data contractului); • cealaltă parte este „plătitorul ratei fluctuante/ variabile”; rata de dobândă fluctuantă (variabilă) se va determina pe durata de viaţă a swap-ului, pe baza unei rate de referinţă de pe o anumită piaţă, asupra căreia cele două părţi au căzut de acord la data contractului (de exemplu, LIBOR); • nu se face în niciun moment plata principalului, ci se fac numai plăţi de dobândă la valoarea netă, în funcţie de evoluţia celor două rate stabilite prin contract (rata fixă şi cea variabilă); • toate plăţile se fac în aceeaşi monedă ca şi principalul. Scopul principal al contractului swap pe rata dobânzii este acela de a-l ajuta pe cumpărătorul sau pe vânzătorul acestuia la gestionarea şi acoperirea riscului unei mişcări viitoare adverse a ratei dobânzii, în funcţie de structura portofoliului propriu de active şi pasive (acesta are active cu dobânda fixă şi scadenţa pe termen lung, iar resursele/pasivele sunt pe termen scurt şi cu dobânda variabilă sau invers), sau de a obţine profit de pe urma previziunilor asupra sensului de evoluţie a ratei dobânzii. Universitatea SPIRU HARET
Principalele avantaje pentru un cumpărător al unui contract swap pe rata dobânzii (plătitorul ratei fixe) sunt: • Protejarea împotriva creşterii ratei dobânzii fluctuante (de exemplu, LIBOR), în situaţia în care acesta are resurse atrase cu o rată de dobândă variabilă şi plasamente cu dobândă fixă şi prognozează o posibilă creştere a dobânzii fluctuante în perioada viitoare. Astfel, în situaţia în care rata dobânzii variabile creşte, costul resurselor atrase se majorează, iar marja, faţă de dobânda fixă aferentă plasamentelor, se reduce sau chiar devine negativă. Prin cumpărarea unui contract swap pe rata dobânzii, cumpărătorul cedează rata de dobândă fixă (care, conform exemplului de mai sus, este nefavorabilă) şi primeşte în schimb rata dobânzii variabile (mai mare), care-i permite menţinerea marjei de dobândă. • Fructificarea marjei pozitive prognozate a exista în viitor între rata dobânzii variabile şi rata fixă a dobânzii stabilită prin contractul swap pe rata dobânzii.
Avantaje pentru cumpărător
Principalele avantaje ale unui vânzător al unui contract swap pe rata dobânzii (plătitorul ratei de dobândă variabilă) sunt: • Protejarea împotriva reducerii ratei dobânzii fluctuante (de exemplu, LIBOR), în situaţia în care acesta are plasamente cu dobândă variabilă şi resurse atrase cu o rată de dobândă fixă şi prognozează o posibilă reducere a dobânzii fluctuante în perioada viitoare. Astfel, în situaţia în care, rata dobânzii variabile se va reduce, veniturile aferente plasamentelor sale se vor reduce, în timp ce costul resurselor atrase rămâne constant (e calculat pe baza dobânzii fixe); în aceste condiţii, marja de dobândă a entităţii respective se reduce sau chiar devine negativă. Prin vânzarea unui contract swap pe rata dobânzii, acesta cedează rata de dobândă variabilă (care, conform exemplului de mai sus, este nefavorabilă) şi primeşte în schimb rata dobânzii fixe (mai mare în condiţiile reducerii nivelului dobânzilor pe piaţă), care-i permite menţinerea marjei de dobândă.
Avantaje pentru vânzător
Universitatea SPIRU HARET
121
• Fructificarea marjei pozitive prognozate a exista în viitor între rata contractului swap pe rata dobânzii şi rata dobânzii variabile. Pe lângă transformarea unei rate de dobândă fixă într-una fluctuantă, contractele swap pe rata dobânzii pot prevede şi schimbarea unei rate variabile cu o alta tot variabilă (de exemplu, LIBOR la 3 luni cu LIBOR la 1 lună). Termenii specifici contractului swap pe rata dobânzii sunt: Cumpărătorul (buyer sau plătitorul ratei fixe) – este un partener (o bancă, un client etc.), care încearcă, prin achiziţionarea acestui contract, să se protejeze împotriva unei creşteri viitoare a ratei dobânzii, să fructifice marja pozitivă prognozată dintre dobânzi (rata dobânzii variabile > rata fixă a contractului swap pe rata dobânzii) etc. Vânzătorul (seller sau plătitorul ratei variabile) – este un partener (o bancă, un client etc.), care doreşte să se protejeze împotriva unei scăderi viitoare a ratei dobânzii, să fructifice marja pozitivă prognozată dintre dobânzi (rata fixă a contractului swap > rata dobânzii variabile) etc. Rata fixă a dobânzii contractului swap (contracte rate) – reprezintă rata dobânzii ce se negociază între cele două părţi (vânzător şi cumpărător) la încheierea acestuia. Data tranzacţiei (trade date) – este data la care se stabilesc termenii contractului swap pe rata dobânzii, de comun acord între părţile implicate (vânzător şi cumpărător). Datele de referinţă (fixing date) – sunt datele la care se stabilesc ratele dobânzii variabile, care sunt necesare la calculul sumei de plată între cele două părţi ale contractului. Datele de decontare – sunt datele la care se face plata sumelor de regularizat (diferenţa între dobânda fixă şi cea variabilă), de către una din părţile contractului (vânzătorul, dacă rata variabilă este mai mare decât rata fixă şi cumpărătorul, în situaţia inversă). Scadenţa contractului (maturity date) – este data la care expiră contractul swap pe rata dobânzii (este echivalentă cu ultima dată de decontare). Suma de plată (netă) – este suma egală cu diferenţa dintre: − suma reprezentând dobânda calculată pe baza ratei fixe a contractului swap pe rata dobânzii, aplicată la valoarea noţionalului pe perioada de calcul (numărul de zile) şi 122
Universitatea SPIRU HARET
− suma reprezentând dobânda calculată pe baza ratei dobânzii variabile, în funcţie de perioada de calcul şi valoarea noţionalului. Conform clauzelor contractuale, această diferenţă se regularizează/plăteşte de partea contractuală debitoare (cea în defavoarea căreia a evoluat rata dobânzii variabile), iar plata respectivă se face la datele de decontare periodice. Garanţia contractului – reprezintă suma existentă în contul/conturile clientului (sub forma de depozit colateral, titluri de stat sau certificate de depozit) şi blocată la dispoziţia băncii, în vederea acoperirii potenţialelor pierderi generate de fluctuaţia pieţei: • LIBOR: dobânda fluctuantă (variabilă) cotată pe piaţa internaţională pentru valuta euro pentru tranzacţii flat (la vedere), la 1 lună, 3 luni, 6 luni, 12 luni etc. • BUBOR: dobânda fluctuantă (variabilă) cotată de BNR pentru valuta naţională RON pentru tranzacţia flat (la vedere), la 1 lună, 3 luni, 6 luni, 12 luni etc. NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE
• • • • • • • • • • •
•
Operaţiuni cu numerar (cash); încasări de numerar; ordin de încasare; borderou; eliberare de numerar; ordinul de plată Încasări şi plăţi în lei; încasări şi plăţi în valută. Case de schimb (valutar) Casete de valori Instrumente de plată (fără numerar): de credit; de debit Ordinul de plată, cecul, cambia, biletul la ordin Decontare intrabancară; decontare interbancară Decontări locale, intrajudeţene, interjudeţene Incasso; acreditiv Girare; scontare; avalizare Instrumente financiare derivate; contractul forward pe cursul de schimb; contractul swap pe rata dobânzii, curs spot; curs la termen (forward) Punctele swap Universitatea SPIRU HARET
123
PROBLEME REZOLVATE
Exemple de utilizare a contractelor forward pe cursul de schimb PROBLEMA 1
Agentul economic Star realizează exporturi în sumă de 1 mil. euro până la finele lunii august a.c., sumele efective în valută urmând a se încasa peste 30 zile şi vor fi utilizate prin schimb valutar în lei, la plata unor furnizori interni. Datorită fluctuaţiilor intervenite în aceste 30 zile pe piaţa valutară internaţională şi internă, există riscul de a se înregistra peste 30 zile un curs de schimb EUR/RON care să fie cu mult diferit de cel prognozat de exportator cu 30 zile în urma (în momentul încasării exportului, datorită deprecierii euro, clientul va obţine prin schimb valutar, mai puţini lei decât în momentul de faţă). În aceasta situaţie, exportatorul poate să înregistreze un profit inferior faţă de cel prognozat iniţial sau chiar o pierdere. Această situaţie poate fi evitată prin efectuarea unei tranzacţii forward prin care clientul va vinde băncii sumele încasate în euro la un curs valutar forward EUR/RON, stabilit de comun acord, valabil peste 30 zile, indiferent de fluctuaţiile intervenite în piaţa valutară internaţională şi internă. În aceste condiţii, exportatorul va putea să-şi prognozeze cu exactitate fluxurile financiare ce se vor realiza peste 30 zile, precum şi marja de profit a activităţii de bază. Considerând: • Cursul actual (spot) al pieţei valutare EUR/RON = 3,300 • Rata dobânzii EUR la termen de 1 lună (Dob. A) = 2,0% • Rata dobânzii RON la termen de 1 lună (Dob. B) = 20% • Cursul forward (la termen) peste 30 zile se determină astfel: Curs forward = Curs spot (la vedere) + Nr. puncte swap, iar nr. puncte swap 124
Curs spot x (Dob. B – Dob. A) x Nr. zile =
36.000 + Dob. A x Nr. zile
Universitatea SPIRU HARET
Înlocuind, obţinem: 3,3 x (20-2) x 30 36.000 + 2 x 30
= 0,001
Curs forward = 3,300 + 0,0017 = 3,3017 RON/EUR PROBLEME PROPUSE SPRE REZOLVARE PROBLEMA 1
Exportatorul Star realizează până la finele lunii august un export de 1 mil. euro pe care îl încasează efectiv peste 3 luni. Considerând că în prezent cursul EUR/RON este 3,500, iar dobânda valutei principale (euro), respectiv dobânda A, este de 3% şi dobânda B este de 15%, să se calculeze cursul forward (la termen) peste 3 luni. Exemple de utilizare a contractelor swap pe rata de dobândă PROBLEMA 2
Compania Star se împrumută la bancă cu o sumă (noţional sau principal) de 100.000 RON. • Având două posibilităţi/opţiuni de plată a dobânzii: − o dobândă fixă ……. 15% an; − o dobândă fluctuantă (variabilă) ….. BUBOR/flat; • Termenul împrumutului ………3 ani; • Data tranzacţiei ……………….1 ianuarie 2005; • Data scadenţei………………..31 decembrie 2007; • Termenul de plată a dobânzii …… semianual la 30 iunie şi 31 decembrie. Evoluţia dobânzii fluctuante pentru cele 6 perioade va fi următoarea: Perioada 1 ……..20% 2 ……..18% 3 ……..17% 4 ……..15% 5 ……..13% 6 ……..11% Se cere: să se stabilească volumul plăţilor de dobândă pe cele două variante şi diferenţa netă. Dobânda se calculează prin înmulţirea sumelor principalului (noţionalului) cu rata de dobânda şi nr. de zile, iar rezultatul de raportează la un basis de 360 zile. Universitatea SPIRU HARET
125
Din analiza rezultatelor obţinute se observă că în cazul opţiunii de plată la dobânda fixă Compania Star ar efectua pe parcursul celor 3 ani plăţi de dobânda cu 1994 RON, decât în varianta dobânzii fluctuante (variabile). Data
Nr. zile
30 iun. 2005 30 dec. 2005 30 iun. 2006 30 dec. 2006 30 iun. 2007 30 dec. 2007
181 zile 184 zile 181 zile 184 zile 181 zile 184 zile
Plata de dobândă 10055 9200 8547 7667 6536 5622 47627
fluctuantă % 20 18 17 15 13 11
Rata
Diferenţa netă fluctuantă 7544 7667 7544 7667 7544 7667 45633
fixă % 15 15 15 15 15 15 fixă 2511 1533 1003 0 -1008 -2045 1994
PROBLEMA 3
Compania Star contractează un împrumut în sumă de 200.000 RON. • Termenul împrumutului ……… 2 ani; • Data tranzacţiei …………..….. 1 iulie 2005; • Data scadenţei . …………….. 30 iulie 2007; • Termenul de plată a dobânzii ………. trimestrial, pe 31 martie/30 iunie/30 septembrie/31 decembrie ale fiecărui an. Se cere: să se ia o decizie favorabilă companiei din punct de vedere al plăţilor de dobândă cunoscând: − dobânda fixă ……………..12% − dobânda fluctuantă pe perioada: 1 …. 15% 2 …. 14% 3 …. 13% 4 …. 12% 5 …. 11% 6 …. 10% 7 …. 9% 8 …. 8% 126
Universitatea SPIRU HARET
Capitolul 6. OPERAŢIUNI BANCARE PROPRII
Pentru a putea funcţiona legal, orice societate bancară trebuie autorizată de Banca Naţională a României. Documentaţia1) care trebuie să însoţească cererea de autorizare va cuprinde, fără a fi limitativă: a) calificarea şi experienţa profesională a conducătorilor băncii; b) nivelul minim al capitalului social subscris, care trebuie vărsat în formă bănească, în totalitate, la momentul constituirii; c) studiul de fezabilitate al băncii; d) acţionarii semnificativi şi fondatorii băncii; e) structura acţionariatului; f) sediul băncii; g) auditorul independent. 6.1. Capitalul şi fondurile proprii Limita minimă a capitalului social şi cea a fondurilor proprii ale unei bănci se stabileşte la 370 mld lei (ROL).2) La înfiinţarea unei bănci, vărsămintele în contul capitalului social trebuie efectuate în totalitate în formă bănească la momentul constituirii. De asemenea, potrivit reglementărilor în vigoare, şi la majorarea capitalului social al unei bănci, vărsămintele în contul capitalului social al unei bănci se vor efectua integral în formă bănească la momentul majorării (subscrierii), fiind interzisă majorarea artificială a capitalului băncilor cu diferenţe din reevaluarea activelor fixe şi circulante sau cu diferenţele de curs valutar, aşa cum s-a întâmplat în anii precedenţi, reglemetare ce a pus unele bănci în situaţia de a avea capitaluri mari pe hârtie, dar de a se confrunta cu lipsa de lichidităţi.
Capitalul social
1)
Legea nr. 58/1998, art. 11, republică în „Monitorul Oficial al României”, partea I, nr. 78/24 ianuarie 2005. 2)) Normele BNR nr. 11/2004 privind modificările în situaţia băncilor, instituţiilor emitente de monedă electronică, altele decât băncile, a caselor de economii pentru domeniul locativ sau sucursalelor instituţiilor de credit străine. Universitatea SPIRU HARET
127
Fondurile proprii
128
Relaţia dintre capitalul social şi fondurile proprii se stabileşte luând în considerare următoarele elemente: Fondurile proprii = capitalul social vărsat la care se adaugă următoarele elemente: • rezerve legale; • rezerva generală pentru riscul de credit; • rezerve din diferenţe favorabile din reevaluarea patrimoniului; • fondul imobilizărilor corporale; • fondul pentru creşterea surselor proprii de finanţare; • rezultatul net al exerciţiului financiar curent (profit); • diferenţe din reevaluare (terenuri, clădiri etc.); • rezerve statutare etc., din care se deduc următoarele elemente: • repartizarea profitului; • credite subordonate acordate altor bănci şi societăţi financiare; • participaţii deţinute la bănci şi societăţi financiare; • cheltuieli de repartizat şi cheltuieli înregistrate în avans; • valoarea neamortizată a cheltuielilor de constituire etc. Aşadar, capitalul social reprezintă principala componentă a fondurilor proprii ale unei bănci. În mod normal, fondurile proprii ar trebui să fie mai mari decât capitalul social al unei bănci, întrucât există o serie întreagă de rezerve şi alte fonduri care se adaugă la capitalul social pentru a forma fondurile proprii. Există, însă, şi situaţii în care fondurile proprii sunt mai mici decât capitalul social, datorită, în principal, politicii de participaţii a fiecărei bănci, în baza căreia banca respectivă îşi consumă o bună parte din capital prin cumpărarea de acţiuni la alte societăţi (ne)bancare sau în plasamente sub forma împrumuturilor subordonate (împrumuturi care se retrag numai în anumite condiţii şi, de regulă, sunt pe termen lung). Capitalul social reprezintă fondurile avansate iniţial de acţionari, din care băncile îşi acoperă cheltuielile de constituire, achiziţionarea de sedii, logistică etc., fiind însă important ca acesta să nu fie imobilizat în întregime în astfel de active nepurtătoare de dobândă, o parte cât mai mare a capitalului social trebuie să rămână liber pentru demararea şi iniţierea afacerilor aducătoare de venituri (dobânzi). Universitatea SPIRU HARET
6.2. Acordurile de la Basel privind capitalul Prin reglementări ale autorităţilor naţionale sau internaţionale (Comitetul de Supraveghere Bancară de la Basel3) se stabilesc standarde privind mărimea capitalului necesar unei bănci în raport de activele bancare ponderate cu gradul de risc. Acordul de la Basel asupra Capitalului (the Basel Capital Accord), care, împreună cu completările şi amendamentele ulterioare, este cunoscut sub numele de Acordul Basel I, a fost prima oară publicat în decembrie 1987, sub forma unor propuneri ale Comitetului privind unificarea măsurării cerinţelor de capital şi stabilirea unor standarde ale adecvării capitalului pentru băncile active pe plan internaţional. După publicarea acestor propuneri a fost iniţiat un amplu proces consultativ în toate statele membre ale Grupului celor 10 şi aceste propuneri au fost, de asemenea, transmise autorităţilor de supraveghere din întreaga lume. Ca urmare a consultărilor pe marginea lor, Comitetul a redactat documentul Unificarea Internaţională a Măsurării Capitalului şi Standarde de Capital (International Convergence of Capital Measurement and Capital Standards). Acest document, publicat în 1988, reprezintă o declaraţie a Comitetului, agreată de toţi membrii săi. El a stabilit detaliile unui cadru de măsurare a adecvării capitalului, precum şi un standard minim pe care băncile internaţionale trebuie să îl respecte şi pe care autorităţile de supraveghere reprezentate în Comitet intenţionau să îl impună în ţările lor. Acest cadru şi standard au fost acceptate de guvernatorii băncilor centrale din statele Grupului celor 10 care au stabilit ca acestea să fie implementate în cel mai scurt timp. În acest moment, documentul a dobândit statutul/numele de Acordul Basel I,
Basel I
3)
Comitetul de Supraveghere Bancară de la Basel este un organism internaţional format din reprezentanţii autorităţilor de supraveghere bancară şi ai băncilor centrale din principalele ţări industrializate care îşi desfăşoară activitatea prin întruniri periodice (la fiecare 3 luni), efectuate la sediul Băncii Reglementelor Internaţionale de la Basel (Elveţia): Belgia, Canada, Franţa, Germania, Italia, Japonia, Luxemburg, Olanda, Suedia, Spania, Elveţia, Marea Britanie şi SUA. Acest Comitet a fost înfiinţat la sfârşitul anului 1974 de guvernatorii băncilor centrale din Grupul celor 10, are aproximativ 30 grupuri de lucru pe diverse domenii care se întâlnesc regulat, iar secretariatul Comitetului este asigurat de Banca Reglementelor Internaţionale de la Basel. Universitatea SPIRU HARET
129
din 1988. Acest document a fost transmis din nou autorităţilor de supraveghere din lumea întreagă, în vederea încurajării adoptării prevederilor lui şi în ţări din afara Grupului celor 10 pentru reglementarea activităţii băncilor care desfăşoară o activitate internaţională semnificativă. Obiectivele fundamentale ale Comitetului în privinţa unificării reglementative au fost ca noul cadru reglementativ: 1) să conducă la întărirea stabilităţii şi a sănătăţii sistemului bancar internaţional; 2) să fie aplicat uniform, cu consistenţă şi stricteţe tuturor băncilor internaţionale din ţările care îl adoptă în vederea eliminării unei surse de inegalitate concurenţială între acestea. Comitetul a recomandat ca prevederile Acordului să fie aplicate cât mai uniform cu putinţă la nivel naţional, totuşi, în anumite privinţe bine definite (de exemplu, în ceea ce priveşte unele ponderi de risc), cadrul reglementativ al Acordului permite o oarecare flexibilitate la dispoziţia autorităţilor de supraveghere naţionale. De asemenea, este evidenţiat faptul că Acordul stabileşte un nivel minim al capitalului pentru băncile cu activitate pe plan internaţional, însă autorităţile naţionale pot impune condiţii mai restrictive, dacă consideră a fi necesar. Acordul Basel I a ţinut cont la evaluarea adecvării capitalului numai de riscul de credit şi a acoperit următoarele aspecte: • Constituenţii capitalului – capitalul de rang I (tier I) şi capitalul de rang II (tier II). • Sistemul de ponderare la risc – Comitetul a considerat că cea mai bună abordare în vederea măsurării adecvării capitalului este cea bazată pe un sistem de ponderi, asociate diferitelor categorii de active întrucât aceasta: − permite să se ţină cont de gradele diferite de risc pe care le au diferite categorii de active; − furnizează o bază de analiză şi comparaţie mai adecvată a sistemelor bancare internaţionale a căror structură diferă; − permite includerea mai facilă a expunerilor extrabilanţiere în procesul de măsurare a riscului; 130
Universitatea SPIRU HARET
− încurajează băncile să menţină un nivel corespunzător al activelor lichide sau cu un nivel de risc scăzut. Sistemul de ponderi propus este: 0%, 20%, 50% şi 100%. • Standardul adecvării capitalului – raportul dintre capital şi activele ponderate la risc trebuie să fie cel puţin 8%. În România este stabilită o limită mai restrictivă, şi anume 12%. • Implementarea Acordului – perioada de tranziţie fixată a fost 1988-1992. Principalele amendamente făcute asupra Acordului au fost: • în noiembrie 1991 – referitor la includerea provizioanelor/rezervelor generale pentru acoperirea pierderilor din credite în capital; • în iulie 1994 – referitor la tratarea din punctul de vedere al adecvării capitalului a riscului de credit asociat unor elemente din afara bilanţului; • în aprilie 1995 – referitor la tratarea din punctul de vedere al adecvării capitalului a riscului de credit asociat unor expuneri potenţiale aferente unor elemente din afara bilanţului; • în ianuarie 1996 – referitor la includerea în procesul de evaluare a adecvării capitalului, pe lângă cerinţa de capital pentru acoperirea riscului de credit, şi a unei cerinţe de capital pentru acoperirea riscului de piaţă. De asemenea, acest amendament propune şi două metode alternative de calcul a cerinţei de capital pentru acoperirea riscului de piaţă: (i) metoda standardizată, (ii) metoda bazată pe modele interne. În perioada de tranziţie aferentă implementării metodei bazate pe modele interne este permisă, în anumite condiţii, o combinaţie a celor două metode menţionate. Acest amendament, la rândul său, a fost modificat în septembrie 1997. În iunie 1999, Comitetul a emis prima rundă de propuneri în vederea revizuirii cadrului de măsurare unitară a cerinţelor de capital şi de stabilire a unor standarde ale adecvării capitalului pentru băncile active pe plan internaţional. Ca urmare, a început un amplu proces consultativ la care au participat, pe de o parte, Comitetul Universitatea SPIRU HARET
131
Basel II
şi, pe de altă parte, autorităţile de supraveghere din statele G10. Acest proces s-a materializat prin emiterea de către Comitet de noi propuneri, reflectând observaţiile şi propunerile partenerilor de discuţie, în ianuarie 2001 şi aprilie 2003. De asemenea, Comitetul a realizat trei studii cantitative de impact. Documentul final – Acordul Basel II – emis în iunie 2004, este rezultatul a cinci ani de eforturi susţinute în vederea îmbunătăţirii propunerilor iniţiale ale Comitetului. Acesta reprezintă o declaraţie a Comitetului agreată de toţi membrii săi şi a fost acceptat de guvernatorii băncilor centrale din statele Grupului celor 10 care au stabilit ca acesta să fie implementat până la sfârşitul anului 2006. Totuşi, Comitetul consideră că ar putea fi necesar încă un an de studiere a impactului şi calcul paralel al indicatorilor în cazul abordărilor celor mai complexe, astfel încât implementarea acestora ar trebui să se încheie la sfârşitul anului 2007. Acest document a fost transmis autorităţilor de supraveghere din lumea întreagă în vederea încurajării adoptării prevederilor lui şi în ţări din afara G10. Obiectivul fundamental al Comitetului a fost întărirea, în continuare, a stabilităţii sistemului bancar internaţional şi, în acelaşi timp, menţinerea unei uniformităţi în evaluarea adecvării capitalului, astfel încât diferenţele existente între diferitele reglementări naţionale să nu constituie sursa unor inegalităţi competitive între băncile active pe plan internaţional. Noul Acord păstrează elementele-cheie ale Acordului Basel I din 1988, cu modificările şi completările ulterioare, cum ar fi: (i) standardul general conform căruia băncile trebuie să menţină un capital de cel puţin 8% din totalul activelor ponderate la risc; (ii) structura de bază stabilită prin Amendamentul din 1996 referitoare la cerinţa de capital pentru acoperirea riscului de piaţă; (iii) definiţia capitalului eligibil.
132
Universitatea SPIRU HARET
Principalele noutăţi aduse de Acordul Basel II sunt: introducerea cerinţelor de capital pentru acoperirea riscului operaţional. Riscul operaţional este riscul înregistrării de pierderi sau al nerealizării profiturilor estimate, care este determinat de factori interni (derularea neadecvată a unor activităţi interne, existenţa unui personal sau unor sisteme necorespunzătoare, fraudă etc.) sau de factori externi (condiţii economice, schimbări în mediul bancar, progrese tehnologice, terorism etc.). În sensul Noului Acord de la Basel, riscul operaţional include riscul legal, însă nu include riscul strategic şi pe cel reputaţional (care sunt dificil de evaluat); propunerea a câte trei abordări/modele/metodologii de evaluare a cerinţelor de capital pentru acoperirea riscului de credit şi a celui operaţional, aşa încât băncile să poată opta pentru una sau alta în funcţie atât de posibilităţile şi necesităţile lor, cât şi de liniile directoare trasate de autorităţile de supraveghere din ţările respective. Aceste abordări prezintă grade de complexitate diferite. Ele au fost propuse astfel încât, odată cu creşterea complexităţii, să crească şi senzitivitatea cerinţei de capital calculate ca funcţie de riscul efectiv/real la care este supusă banca (deci să scadă gradul de standardizare); evidenţierea legăturii strânse care trebuie să existe între: − metodologiile de calcul şi standardul de adecvare a capitalului; − activitatea de supraveghere exercitată de către autorităţile de supraveghere; − disciplina de piaţă. Accentul deosebit pe care Comitetul a dorit să-l pună pe evidenţierea acestei legături se poate observa din însăşi structura Noului Acord, acesta fiind organizat şi bazându-se pe trei piloni/principii: (i) cerinţa minimă de capital; (ii) revizuirea procesului de supraveghere; (iii) întărirea disciplinei de piaţă. Cerinţele Acordului Basel II pe cei trei piloni, sunt următoarele: Universitatea SPIRU HARET
133
Pilonul 1 – Cerinţe minime de capital Abordare cantitativă a cerinţelor prudenţiale Reguli flexibile şi avansate pentru cerinţele de capital: ¾ Riscul de credit: – abordarea standardizată; – abordările bazate pe modele interne de rating (IRB). ¾ Riscul operaţional: – abordarea indicatorului de bază; – abordarea standardizată; – abordarea evaluării avansate. ¾ Riscul de piaţă: – abordarea standardizată; – modele interne (Value at Risk). Pilonul 2 – supravegherea proceselor de adecvare a capitalului Abordare calitativă a cerinţelor prudenţiale • Procese interne de adecvare a capitalului la profilul de risc • Verificarea proceselor interne de către autoritatea de supraveghere • Băncile să menţină capital superior faţă de nivelul minim • Mecanisme de intervenţie timpurie ale autorităţii de supraveghere Pilonul 3 – Disciplina de piaţă Disciplina pieţei Cerinţe de raportare detaliate: • structura acţionariat; • expuneri la risc; • adecvarea capitalului la profilul de risc. Comparativ, principalele diferenţe între cele două acorduri se prezintă astfel: Basel I ¾ insuficient de flexibil pentru stabilirea profilului de risc al instituţiilor de credit: − grad de complexitate redus al metodelor de evaluare a riscului de credit; − număr restrâns al ponderilor de risc de credit (0%, 20%, 50% şi 100%); − nu abordează riscul operaţional. 134
Universitatea SPIRU HARET
Basel II ¾ cadru flexibil pentru stabilirea cerinţelor de capital – metode avansate: − riscul de credit (Internal Rating Based); − riscul de piaţă (Value at Risk); − riscul operaţional (Advanced Measurement Approach); − cerinţe de capital mai reduse dacă metodele sunt mai avansate; − extinde gama ponderilor de risc de credit (0%, 10%, 20%, 50%, 100% şi 150%) în abordarea standardizată; − ratinguri stabilite de agenţii de rating independente (de exemplu, pentru autorităţi centrale, corporaţii, instituţii de credit etc.). În ceea ce priveşte gradele de risc asociate diferitelor categorii de expuneri, situaţia se prezintă după cum urmează: Tabelul 1 Expunere Administraţii centrale, bănci centrale (pentru expuneri exprimate şi finanţate în moneda locală) Administraţii centrale, bănci centrale (pentru expuneri altele decât în moneda locală) Instituţii de credit – expuneri pe termen scurt finanţate şi exprimate în moneda locală Instituţii de credit – expuneri pe termen lung SSIF*-uri – expuneri pe termen scurt finanţate şi exprimate în moneda locală SSIF-uri – expuneri pe termen lung Expuneri faţă de instituţiile** din grup Administraţii regionale şi locale Entităţi ale sectorului public Expuneri retail Expuneri faţă de corporaţii Credite garantate cu proprietăţi comerciale Credite garantate cu proprietăţi imobiliare Expuneri cu grad de risc ridicat (investiţii în titluri de participare la entităţi necotate)
Risc de credit Basel I Basel II 0% 0% 0%
50%
20%
20%
20%
50%
100%
20%
100% 20%-100% 20% 100% 100% 100% 100% 50%
50% 20%-100% 100% 100% 75% 100% 100% 35%
100%
150%
* Societăţi de servicii de investiţii financiare (SSIF) * * Instituţii de credit şi SSIF-uri Universitatea SPIRU HARET
135
Gradul de adecvare a capitalului
Gradul de adecvare a capitalului sau indicatorul de rentabilitate a băncii reprezintă un indicator-cheie, de maximă importanţă în activitatea bancară, al cărui nivel standard este strict reglementat de autorităţile interne (Banca Naţională a României) sau internaţionale (Comitetul de la Basel), în cazul ţărilor membre ale Uniunii Europene. Gradul de adecvare a capitalului (Ga) se calculează după formula: Ga =
Capitalul propriu Active bilanţiere şi din afara bilanţului ponderate la risc
x 100
În prezent, nivelul standard minim stabilit pentru România este de 12%, iar pentru ţările membre UE, de 8%. În condiţiile în care gradul de adecvare a capitalului se apropie de limita minimă stabilită, societatea bancară în cauză trebuie: − să-şi majoreze capitalul propriu; − să îmbunătăţească structura activelor în favoarea celor cu grade de risc mai mici; − să-şi încetinească, până la a-şi îngheţa afacerile. Nerespectarea nivelului minim al indicatorului de solvabilitate stabilit, atrage după sine sancţiuni severe din partea Autorităţii de supraveghere, care pot merge până la suspendarea sau retragerea autorizaţiei de funcţionare a societăţii bancare în cauză. 6.3. Rezervele minime obligatorii Rezervele minime obligatorii
Autorităţile de reglementare, în cazul României – Banca Naţională, folosesc printre diferitele pârghii de politică monetară şi pe cea a rezervelor minime obligatorii. Rezervele minime obligatorii sunt sume de bani în lei şi în valută, pe care societăţile bancare sunt obligate să le păstreze în forma lichidă la Banca Centrală. Nivelul rezervelor obligatorii (Nro) se determină prin înmulţirea bazei de calcul (Bro) a rezervelor obligatorii cu rata de constituire (Rro) a acestora, exprimată în procente, după formula: Bro x Rro Nro = 100
136
Universitatea SPIRU HARET
Baza de calcul a rezervelor minime obligatorii o constituie nivelul resurselor atrase de banca comercială de la clientela nebancară (persoane fizice şi juridice) şi de la societăţile bancare nerezidente, în lei şi în valută, înregistrate în perioada de observare, care este, de regulă, egală cu 30 de zile precedente. Baza de calcul se determină de către bănci pe seama situaţiilor contabile interne, separat pentru resursele în lei şi separat pentru cele în valută. Rata de constituire a rezervelor obligatorii reprezintă un procent mai mare sau mai mic stabilit de Autoritatea de reglementare din ţara respectivă, în funcţie de situaţia economico-financiară de ansamblu, de nivelul inflaţiei, de obiectivele politicii monetare etc. Rata de constituire a rezervelor obligatorii diferă, aşadar, de la o ţară la alta, dar şi în cazul aceleiaşi ţări, aceasta poate varia în timp, în funcţie de obiectivele concrete ale politicii monetare. Sunt ţări cu economie stabilă, la care rata de constituire a rezervelor obligatorii este zero sau câteva procente, dar şi ţări în tranziţie, în care această rata este ridicată. Acesta este şi cazul României, unde, în prezent, nivelul ratei de constituire a rezervelor minime obligatorii a înregistrat o tendinţă agresivă de creştere, astfel: Rezerva – în valută (EUR/USD) – în lei
August 2005 30
Ianuarie 2006 35
16
16
Rata de constituire
–%– Martie 2006 40 16
Dobânda pe care băncile comerciale o primesc de la Banca Centrală, pentru resursele constituite sub forma rezervelor minime obligatorii, este în prezent de 1,7% pe an, pentru rezervele în lei, 0,7% pe an, pentru resursele în euro, şi de 0,95% pe an, pentru cele în USD. Asemănător ratei de constituire, nivelul dobânzii bonificate pentru aceasta, diferă în timp, în funcţie de obiectivele specifice ale politicii monetare practicată de Autoritatea de reglementare. Universitatea SPIRU HARET
137
Efectele rezervelor obligatorii
138
Pentru neconstituirea rezervelor minime la nivelul stabilit, societăţile bancare pot suporta sancţiuni drastice din partea Autorităţii de supraveghere, care, pot merge de la penalizări substanţiale, până la suspendarea sau retragerea autorizaţiei de funcţionare. Concepută ca o pârghie de politică monetară şi de prudenţialitate, pe lângă efectele pozitive de menţinere sub control a expansiunii creditului şi a nivelului preţurilor politica rezervelor minime obligatorii poate avea efecte contradictorii, uneori adverse în piaţă. Dintre efectele adverse ale unei politici agresive de rezerve obligatorii menţionăm: • lipsirea economiei reale, de o parte importanţa resurselor de finanţare atrase de bănci, care în loc să fie injectate în economie sub forma creditului, „zac” în tezaurele băncilor centrale; • scumpirea creditului, urmare a faptului că orice bancă comercială, pentru a-şi recupera diferenţa de venituri determinată de dobânda redusă pe care o primeşte de la Banca Centrală pentru rezerva obligatorie depozitată la aceasta, este nevoită ca, pentru partea rămasă din totalul resurselor atrase, să practice o dobândă la credite mai mare decât ar fi necesar acoperirii cheltuielilor proprii (dobânzile plătite la resursele atrase, cheltuieli de întreţinere şi funcţionare, riscuri); • descurajarea economisirii determinată de faptul că societăţile bancare, neputând creşte semnificativ dobânzile la credite, întrucât acestea nu ar mai fi atractive, apelează şi la reducerea dobânzilor plătite pentru resursele atrase de la clientele bancară şi nebancară, uneori sub nivelul inflaţiei, ceea ce face ca depunătorii, cei care economisesc, să nu mai fie interesaţi în menţinerea procesului de economisire; • permit o concurenţă neloială pe piaţă, determinată de faptul că pe piaţa bancară a unei ţări acţionează şi subsidiare, sucursale ale unor bănci străine, sau societăţi financiare nebancare, care nu intră în totalitate sub incidenţa reglementărilor interne ale unei ţări sau alta. Universitatea SPIRU HARET
NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE
• Capital social, fonduri proprii, rezerve şi provizioane, credite subordonate, participaţii • Acordul asupra capitalului: Basel I; Basel II • Riscul de credit, riscul de piaţă, riscul operaţional • Cei trei piloni ai Noului Acord de la Basel • Cerinţe minime de capital; supravegherea bancară; disciplina de piaţă • Gradele de risc asociate diferitelor categorii de expuneri • Rezervele minime obligatorii: baza de calcul; rata de constituire; dobânda bonificată • Efectele adverse: scoaterea din circuitul financiar a unor resurse; scumpirea creditului; descurajarea economisirii; concurenţa neloială PROBLEME REZOLVATE PROBLEMA 1
Societatea bancară Beta Bank a înregistrat pe parcursul lunii martie 2006 următoarele niveluri medii ale resurselor atrase de la clientela nebancară (persoane fizice şi persoane juridice): – resurse în lei: 35 mil. lei (RON); – resurse în euro: 10 mil. EUR; – resurse în dolari: 5 mil. USD, pentru care a plătit o dobândă medie de: − 10% pe an pentru resursele în lei (RON); − 3% pe an pentru resursele în EUR; − 4% pe an pentru resursele în USD. Cunoscând că rata de constituire a rezervei obligatorii, stabilită de Autoritatea de reglementare este de: − 16% pentru resursele în lei; − 40% pentru resursele în valută; iar nivelul dobânzii bonificate de Banca Centrală este de: − 1,7% pe an pentru rezervele constituite în lei (RON); − 0,7% pe an pentru rezervele constituite în EUR; − 0,95% pe an pentru rezervele constituite în USD, Universitatea SPIRU HARET
139
să se calculeze: a) nivelul rezervelor minime obligatorii pe care Beta Bank trebuie să le păstreze la Banca Centrală, aferente perioadei de observare – luna martie 2006; b) influenţa nivelului ridicat al rezervelor obligatorii asupra costului creditului în lei şi, separat, în valută. Rezolvare: a. Utilizând formula: Bro x Rro Nro = 100 Obţinem: – pentru lei:
– pentru valută:
35 mil. x 16 100
= 5,6 mil. lei (RON)
10 mil. x 40 100
= 4,0 mil. EUR
5 mil. x 40 = 2,0 mil. USD 100 Ţinând seama că pentru resursele în lei, rezervele trebuie constituite în lei, iar pentru cele în valută, rezervele pot fi constituite în valută (EUR sau USD), cu posibilitatea convertibilităţii între ele, iar cursul EUR este de 1,20 USD, rezultă că Beta Bank trebuie să depună în conturile sale deschise la Banca Centrală, sub forma rezervelor obligatorii: ¾ varianta I: 5,6 mil. lei (RON) plus 4,0 mil. EUR plus 2,0 USD sau ¾ varianta II: 5,6 mil. lei (RON) plus 5,67 mil. EUR, dacă optează pentru constituirea rezervei în valută în euro sau ¾ varianta III: 5,6 mil. lei (RON) plus 6,8 mil. USD, dacă optează pentru constituirea rezervei în valută în USD. b. Influenţa rezervei obligatorii asupra costului creditului o vom determina luând în considerare: • cheltuielile Beta Bank cu dobânzile plătite pentru resursele atrase: 140
Universitatea SPIRU HARET
– LEI
35 mil. x 10 100 10 mil. x 3 100
– USD
5 mil. x 16
= 3,5 mil. lei (RON);
= 0,3 mil. EUR;
= 0,2 mil. USD.
100 • Resursele rămase disponibile pentru activitatea de creditare din totalul resurselor atrase: – LEI: 35 mil. – 5,6 mil. = 29,4 mil. lei (RON); – EUR: 10 mil. – 4,0 mil. = 6 mil. EUR; – USD: 5 mil. – 2,0 mil. = 3 mil. USD. • Punctul de echilibru în care Beta Bank nu înregistrează nici profit, dar nici pierdere din afacerea respectivă se determină utilizând ecuaţia: Veniturile Cheltuieli din dobânzile = cu dobânzile la plasamente la resursele atrase, care, transpusă în cifre, conduce la: – LEI: Rezolvând ecuaţia, rezultă: X = 11,6 % – EUR: Rezolvând ecuaţia, rezultă: X = 4,5% – USD: Rezolvând ecuaţia, rezultă: X = 6,2% Universitatea SPIRU HARET
141
Aşadar, pentru a-şi acoperi cheltuielile cu dobânzile la resursele atrase, Beta Bank va fi nevoită să practice la credite o dobândă mai mare cu: • 1,6 procente (11,6-10), pentru creditele în lei; • 1,5 procente (4,5-3), pentru creditele în EUR; • 2,2 procente (6,2-4), pentru creditele în USD. În realitate, Beta Bank trebuie, din dobânzile încasate la credite, să acopere, pe lângă costul rezervei obligatorii, şi cheltuielile cu provizioanele pentru riscurile inerente activităţii de creditare, cheltuieli cu întreţinerea şi funcţionarea băncii (salarii, amortizări etc.) şi să obţină şi un profit rezonabil, ceea ce va face ca, dobânzile practicate la credite să fie mult mai ridicate decât cele plătite pentru resursele atrase. PROBLEMA 2
Societatea bancară Beta Bank înregistra la 31 decembrie 2005 următoarea structură a activului bilanţier: – mil. lei (RON) –
TOTAL ACTIVE, din care:
3.800
Credite acordate corporaţiilor Credite acordate persoanelor fizice, garantate cu ipoteci imobiliare Credite de consum acordate persoanelor fizice Rezerve obligatorii Depozite la Banca Centrală Plasamente pe piaţa interbancară pe termen scurt Plasamente pe piaţa interbancară pe termen lung Plasamente pe piaţa de capital (acţiuni necotate)
1.000 500 750 800 300 200 100 150
Capitalurile proprii înregistrate la aceeaşi dată însumau 300 mil. lei (RON). Se cere: să se calculeze gradul de adecvare a capitalului la societatea bancară Beta Bank pentru 31 decembrie 2005, în condiţiile standardelor aplicabile în prezent (Basel I) şi perspectivele acestuia în condiţiile aplicării noului acord de capital (Basel II). Rezolvare: Vom determina mai întâi gradul de risc asociat fiecărei categorii de active (expuneri), în conformitate cu acordurile asupra capitalului, astfel: 142
Universitatea SPIRU HARET
– mil. lei (RON) –
Total active, din care: Credite corporaţii Credite retail, ipoteci Credite de consum pentru populaţie Rezerve obligatorii în lei Depozite la Banca Centrală Plasamente interbancare pe termen scurt Plasamente interbancare pe termen lung Plasamente acţiuni necotate
Conform bilanţului
%
Grad de risc asociat
3800 1000 500 750
100 50 100
Basel I 2210 1000 250 750
% 100 35 75
Basel II 1957 1000 175 562
800 300 200
0 0 20
0 0 40
0 0 20
0 0 20
100
20
20
50
50
150
100
150
150
150
Apoi, utilizând formula: Capitaluri proprii Ga = x 100 Active ponderabile la risc obţinem: 300
Ga pentru = 31.12.2005
2210
Ga în perspectivă =
300 1957
x 100 = 13,57%
x 100 = 15,3%
Ga se situează peste nivelul standard minim de 12%, în prezent. PROBLEME PROPUSE SPRE REZOLVARE PROBLEMA 1
Societatea bancară Beta Bank a înregistrat în perioada de observare (luna aprilie 2006) următoarele solduri medii la resursele atrase de la clienţi, persoane fizice şi juridice: – resurse în lei: – resurse în euro: – resurse în USD:
100 mil. lei (RON); 40 mil. EUR; 15 mil. USD.
Universitatea SPIRU HARET
143
Cunoscând că rata de constituire a rezervelor obligatorii şi dobânda bonificată de Banca Centrală pentru rezervele obligatorii sunt: Rata constituirii 20% 40% 40%
lei EUR USD
Dobânda bonificată 2%/ an 0,5%/an 1,0%/an
Dobânzile medii practicate de bancă pentru resursele atrase sunt de 8%/an, pentru resursele în lei, 2%/an pentru cele în euro, şi 3%/an pentru resursele atrase în USD, iar cursul EUR/USD este de 1 EUR = 1,25 USD. Se cere să se stabilească: a) nivelul rezervelor minime obligatorii pe care Beta Bank trebuie să le păstreze la Banca Centrală în condiţiile în care dispune, în valută, numai de lichidităţi în euro; b) nivelul dobânzii pe care va trebui să-l practice Beta Bank la creditele acordate clienţilor, ţinând cont, pe lângă influenţa costului rezervei obligatorii şi de necesitatea acoperirii costului riscului (provizioane), care este de 1,0%/an, pentru creditele în lei şi de 1,2%/an, pentru cele în valută, cheltuielile cu întreţinerea şi funcţionarea băncii repartizate, de 0,8%/an, iar marja planificată de profit este de 1,5%/an. PROBLEMA 2
Societatea bancară Beta Bank înregistrează la finele anului 2005 următoarea structură a conturilor bilanţiere: Total active, din care: Credite corporaţii Credite retail, garantate cu ipoteci Credite retail pentru consum Rezerve obligatorii Depozite la Banca Centrală Plasamente interbancare pe termen scurt Plasamente interbancare pe termen lung Plasamente acţiuni necotate Plasamente la comunităţile publice locale
144
Universitatea SPIRU HARET
5.000 1.500 500 750 800 300 200 400 300 250
Capitalurile proprii evidenţiate conform bilanţului la 31 decembrie 2005 însumau 350 mil. lei (RON). Se cere: a) să se calculeze gradul de adecvare a capitalului potrivit reglementărilor în vigoare (Basel I) şi a celor în perspectiva (Basel II); b) să se calculeze necesarul de capital suplimentar dacă, pentru anul 2006, acţionarii au solicitat managementului executiv al băncii să crească plasamentele la comunităţile publice locale, cu 50%, la corporaţii, cu 30% şi creditele ipotecare cu 60%, în condiţiile în care, standardul minim acceptat privind adecvarea capitalului este de 12%.
Universitatea SPIRU HARET
145
Capitolul 7. PREVIZIUNE ŞI PLANIFICARE FINANCIARĂ ÎNTR-O COMPANIE
Previziune şi planificare
În lumea contemporană, caracterizată prin schimbări rapide ale condiţiilor de afaceri (tehnologie, resurse, mediu) ca efect al globalizării, nicio companie, indiferent cât ar fi de puternică, nu-şi poate permite să se dezvolte haotic, necontrolat în afara unor strategii, pe termene mai lungi sau mai scurte, a unei planificări financiare riguroase. Dacă, în economia de comandă, planificarea, îndeosebi, cea la nivelul macroeconomic, aveau un caracter strict reglementat prin acte normative care aprobau planuri cincinale sau anuale, în economia de piaţă, rigoarea planificării se deplasează de la nivelul macroeconomic, la nivelul companiilor şi firmelor, care nu pot supravieţui în afara unui management profesionist, în cadrul căruia funcţia de previziune are un rol deosebit de important. Planificarea activităţii într-o firmă, fie ea mare sau chiar din categoria întreprinderilor mici şi mijlocii, este de natură să confere avantaje competitive în domeniul:1)21 − studiului pieţei (identificarea clienţilor, necesităţile şi aşteptările lor, preţurile şi evoluţia lor pe piaţă, marketing, căi de atragere a clientului etc.); − personal (atribuţii, răspunderi, drepturi ale managementului, pe de o parte, şi ale salariaţilor, pe de altă parte, politici de angajare/concediere, motivarea personalului etc.); − financiar (elaborarea cash-flow-ului, bilanţul, planul financiar, contul de profit şi pierderi, analize de profitabilitate etc.). Deşi mulţi întreprinzători cred că „planificarea este o activitate prostească şi plicticoasă”2) riscul de neplanificare este imens în succesul unor afaceri, fie că este vorba despre o firmă mare sau de una din categoria IMM-urilor.
1)
Mihai Ilie, Tehnica şi managementul operaţiunilor bancare, Editura Expert, Bucureşti, 2003, p. 351. 2) Pojoran Dumitru, Bişa Cristian, Planul de afaceri – concepte, metode, tehnici, proceduri, Editura IRECSON, Bucureşti, 2002, p. 15.
146
Universitatea SPIRU HARET
7.1. Strategia financiară a companiei Strategia financiară a companiei este deosebit de importantă, atât pentru firmă în sine, cât şi pentru investitori (în cazul companiilor pe acţiuni), dar şi pentru finanţatori (instituţiile de credit). Elaborarea proiecţiilor strategiei companiei este atributul managementului executiv care, împreună cu premisele, ipotezele şi fundamentările necesare sunt supuse dezbaterii şi aprobării acţionarilor. Conceptul de strategie vizează, de regulă, intervalele de timp mai îndelungate 3-5 ani, sau chiar 10-15 ori 20 ani, în timp ce activitatea de planificare se referă la intervale mai scurte de timp, de regulă un an, dar poate ajunge şi la intervale mult mai mici (trimestru, lună, săptămână, zi, schimb, oră etc.). Atât strategia, cât şi planificarea financiară se constituie ca subprocese în cadrul procesului general de strategie/planificare şi vizează latura bănească a acestora, concretizată în necesarul de fonduri pentru asigurarea aprovizionărilor cu resurse materiale, energie, plata forţei de munca, investiţii şi posibilităţile de dobândire a acestor fonduri, pe de o parte, şi resursele financiare generate din vânzarea produselor rezultate şi modul de utilizare a acestor resurse, pe de altă parte. Spre exemplu, în cazul companiei Star S.A., prin strategia aprobată de acţionari, se prevede că, în perspectiva anului 2009, aceasta va deveni dintr-o firmă locală, una regională, cu reţea de vânzări în mai multe judeţe. Strategia financiară, menită a susţine acest obiectiv strategic general, trebuie să vizeze modul de asigurare a necesităţilor suplimentare de fonduri pentru dezvoltarea producţiei (investiţii tehnologice), dar şi a spaţiilor de vânzare (clădiri) etc., fonduri care pot fi obţinute: − de la acţionari prin emitere de acţiuni (majorare de capital); − de la investitori prin emitere de obligaţiuni (pe termen mediu sau lung); − împrumuturi de la instituţiile de credit. Universitatea SPIRU HARET
Strategia financiară a companiei
Necesarul de fonduri
Strategie financiară
Resursele financiare generale
147
Componentele strategiei firmei
Pentru ca acţionarii, investitorii sau instituţiile de credit să fie interesaţi în a aloca fondurile respective, este necesar ca afacerea să fie viabilă, respectiv să permită obţinerea de produse de calitate care să poate fi vândute şi să genereze resurse financiare corespunzătoare, care să acopere: − reluarea cel puţin la aceeaşi scară a ciclului de aprovizionare, producţie, desfacere; − remunerarea adecvată a acţionarilor prin plata unor dividende corespunzătoare pe seama unui profit substanţial; − plata cupoanelor periodice pentru deţinătorii de obligaţiuni; − plata dobânzilor şi restituirea ratelor scadente la împrumuturile bancare. Strategia unei companii include: − obiectivele strategice generale; − obiectivele strategice pe activităţi (producţie, investiţii etc.); − ţinte strategice pe orizontul de timp prognozat; − obiective suport ale strategiei firmei. Între strategie şi planificare există o relaţie de interdependenţă şi de incluziune, în sensul că, în cadrul activităţii de planificare, se detaliază pe orizonturi mai scurte de timp, obiectivele din strategia generală, şi fiecare dintre ele, atât strategia, cât şi planificarea au drept o componentă importantă strategia financiară şi, respectiv, planificarea financiară. Grafic, această relaţie se poate exprima astfel: Figura 1 Relaţia de interdependenţă dintre strategie şi planificare
2005
148
2006
2007
Universitatea SPIRU HARET
2008
2009
Unde triunghiul mare simbolizează strategia, cele mici, planificarea, iar partea haşurată din fiecare triunghi (mare şi mic) reprezintă componenta financiară a activităţii de strategie şi, respectiv, a celei de planificare. 7.2. Planul de afaceri al companiei Planul de afaceri este un instrument al prezentului, elaborat prin aproximaţii succesive, utilizând experienţa şi realizările din trecut ale firmei, pentru a prezenta, în mod realist, calea spre viitor. Are drept scop, cel mai avantajos şi realizabil compromis între ceea ce doreşte şi ceea ce poate să facă firma respectivă.3) Planul de afaceri este un instrument indispensabil investitorilor care doresc să înceapă sau să dezvolte o afacere, dar şi managerilor executivi pentru susţinerea şi consolidarea poziţiei de piaţă a firmelor deja existente. Nicio instituţie de credit nu va accepta finanţarea unei afaceri dacă aceasta nu este fundamentată într-un plan de afaceri, care „reprezintă un sistem complex bazat pe interdepedenţă şi care reflectă de o manieră accesibilă, ideea de afaceri şi evoluţia acesteia în timp.”4) Orizontul de timp, luat în considerare în cadrul planului de afaceri, este, de regulă, de 3 ani. Atât planul de afaceri, cât şi bugetul de venituri şi cheltuieli, despre care vom vorbi în subcapitolul următor, sunt instrumente în care se concretizează activitatea de previziune şi planificare financiară. Există mai multe modalităţi de întocmire a planului de afaceri, unele mai detaliate, altele mai restrânse, sau chiar o sinteză a planului de afaceri în funcţie de destinaţia acestuia (pentru management, pentru acţionari/investitori/finanţatori, pentru consultanţi/analişti financiari, pentru media etc). Planul de afaceri al unei companii trebuie să cuprindă: • Istoricul firmei şi activitatea sa prezentă cu accent pe nuanţele care au marcat semnificativ viaţa companiei. • Descrierea afacerii cu evidenţierea următoarelor aspecte: 3) 4)
Definiţie
Conţinutul planului de afaceri
West Alan, Planul de afaceri, Editura Teora, Bucureşti, 2002, p. 17. Pojoran Dumitru, Bişa Cristian, op.cit., p. 10. Universitatea SPIRU HARET
149
− − − − −
caracteristicii afacerii; descrierea ideii şi strategiei alese; oportunitatea afacerii; scopul şi obiectivele urmărite; precizarea produselor/serviciilor vizate a se obţine/ realiza; − localizare, condiţii de mediu. • Piaţa: − descrierea pieţei; − segmentul/nişa de piaţă, ţinta; − concurenţa; − planul de marketing; − prognoza vânzărilor. • Echipa managerială şi resursele umane: − guvernanţa corporativă; − descrierea echipei manageriale; − consultanţi/auditori; − politica de management a resurselor umane. • Constrângerile şi riscurile asociate: − riscuri legislative (modificarea fiscalităţii, de exemplu, a unor prevederi legale); − riscuri de piaţă (raportul cerere/ofertă, evoluţia preţurilor); − riscuri de mediu; − riscuri contractuale (cu furnizorii, cu clienţii); − analiza punctelor tari şi slabe (SWOT). • Planul financiar, ca parte a planului de afaceri, trebuie să cuprindă: − bilanţul şi contul de profit şi pierdere la finele ultimului an încheiat (şi chiar pe ultimii trei ani dacă este posibil); − ipotezele pe care se bazează previziunile; − situaţiile financiare prognozate: – bilanţul previzionat, – contul de profit şi pierdere previzionat, – cash-flow-ul previzionat. • Alte informaţii relevante pentru afacere: − facilităţi fiscale; − zone defavorizate; − programe guvernamentale; − programe de (pre)post aderare; − impactul aderării la U.E. etc. 150
Universitatea SPIRU HARET
Schematic, conţinutul şi structura unui plan de afaceri se prezintă astfel: Figura 2 Planul de afaceri Istoricul firmei
Managementul
Constrângeri şi riscuri
Descrierea afacerii
Planul de afaceri
Planul financiar
Piaţa
Resursele umane
Alte aspecte relevante
Elementul central al planului de afaceri şi al planificării financiare îl reprezintă previziunea vânzărilor.5)6) Într-adevăr, în economia de piaţă, o firmă există şi se poate dezvolta dacă are piaţă, respectiv dacă poate vinde. Economia de piaţă este la dispoziţia cumpărătorului, pentru satisfacerea căruia se concurează asiduu nenumăraţi producători. În prognozarea vânzărilor se parcurg următoarele etape: • Analiza evoluţiei vânzărilor companiei pe ultimii ani, uneori chiar pe ultimii 10 ani. Concluziile analizei se sistematizează în tabele dinamice cu cifre absolute şi/sau cu creşteri procentuale, precum şi în reprezentări grafice care sunt mult mai sugestive. • Stabilirea trendului pentru perioada următoare pe baza informaţiilor culese din surse interne (cum ar fi,
Previziunea vânzărilor
5)
Halpern Paul, Weston J. Fred, Brigham F. Eugene, Finanţe manageriale, Editura Economică, Bucureşti, 1999, p. 145-147. Universitatea SPIRU HARET
151
cerinţele clienţilor rezultate din cercetările agenţilor proprii de vânzări) şi surse externe în rândul cărora trebuie identificate: concurenţa, resursele materiale, condiţiile, restricţiile de mediu, şi chiar aspecte, precum moda, tendinţe culturale etc. Cu ocazia analizei, trebuie acordată atenţie comenzilor neonorate şi a celor la care beneficiarii au renunţat, precum şi cauzele acestor neonorări/renunţări. • Luarea în considerare a politicii firmei vizavi de cota de piaţă (menţinere, consolidare etc.). Toate aceste judecăţi şi analize se efectuează pe total produse, şi pe grupe şi chiar subgrupe de produse. 7.3. Bugetul de venituri şi cheltuieli al companiei Definiţie
Bugetul de venituri şi cheltuieli al companiei este un instrument de planificare financiară care detaliază, pe de o parte, veniturile companiei, pe principalele surse de constituire, iar, pe de altă parte, cheltuielile, pe principalele destinaţii, şi rezultatul economic al activităţii desfăşurate (profit/pierdere), pe un orizont de timp de un an de zile, cu defalcare pe trimestre. În cadrul bugetului de venituri şi cheltuieli al companiei atât veniturile, cât şi cheltuielile sunt structurate pe 3 mari categorii astfel: Figura 3 Structura bugetului de venituri şi cheltuieli
Structura bugetului de venituri şi cheltuieli
În situaţia în care veniturile sunt mai mari decât cheltuielile, activitatea companiei este profitabilă, în caz contrar, activitatea este cu pierderi şi nu-şi are rostul economic să mai existe. 152
Universitatea SPIRU HARET
Veniturile din exploatare cuprind veniturile realizate de companie din activitatea de vânzare a produselor/ lucrărilor/serviciilor pe care acesta le livrează/execută sau prestează pentru clienţii săi. Tot în categoria veniturilor din exploatare sunt incluse şi unele subvenţii pentru anumite produse şi activităţi, prime pentru producătorii agricoli etc. Veniturile financiare reprezintă câştigurile realizate de companie din plasamente pe piaţa bancară şi de capital de felul dobânzilor. Veniturile excepţionale sunt veniturile realizate de companie din activităţi întâmplătoare (încasări din penalităţi şi amenzi aplicate partenerilor pentru neexecutarea, executarea cu întârziere sau necorespunzătoare a obligaţiilor contractuale sau care nu au legătură cu activitatea de bază, cum ar fi încasări din valorificarea unor bunuri dezafectate. Cheltuielile de exploatare cuprind cheltuielile pe care compania le face cu plata aprovizionărilor cu resurse materiale, energie, plata forţei de muncă, amortizări, impozite etc. Cheltuielile financiare includ cheltuielile cu plata dobânzilor, comisioanelor, taxelor şi spezelor pentru creditele obţinute de la bănci. Cheltuielile excepţionale includ acele cheltuieli care apar întâmplător şi nu au legătură cu activitatea curentă de bază a companiei (amenzi şi penalităţi plătite pentru nerespectarea obligaţiilor contractuale şi de plată către parteneri, buget etc.). Bugetul de venituri şi cheltuieli al companiei are drept scop final punerea în echilibru a veniturilor şi cheltuielilor, în scopul obţinerii unui profit din activitatea desfăşurată, ca diferenţa între venituri (mai mari) şi cheltuieli (mai mici). Şi profitul, la rândul său, poate fi structurat pe cele trei surse de formare: din activitatea de exploatare, din cea financiară şi excepţională. Desigur că, cea mai mare importanţă în activitatea unei companii o are activitatea de exploatare, celelalte activităţi (financiară şi excepţională) având un caracter întâmplător, secundar faţă de activitatea de exploatare. Cu ocazia elaborării bugetului de venituri şi cheltuieli al companiei se porneşte de la strategia firmei şi planul de afaceri al acesteia pentru anul vizat, care se detaliază pe structură şi orizont de timp în conformitate cu cerinţele bugetului de venituri şi cheltuieli astfel: Universitatea SPIRU HARET
153
Tabelul 1 Bugetul activităţii generale – mil. lei – SPECIFICAŢIE
Nr. rând
REALIZAT Prel. *) anul 2… ANUL din care: PRECEDENT AN Trim. Trim. Trim.
I I. VENITURI TOTALE, din care: 1. Venituri din exploatare, din care: a) subvenţii pentru produse şi activităţi b) subvenţii pentru acoperirea diferenţelor de preţ şi tarife c) transferuri d) prime acordate producătorilor agricoli e) alte venituri 2. Venituri financiare 3. Venituri excepţionale II. CHELTUIELI TOTALE, din care: 1. Cheltuieli pentru exploatare, total din care: a) cheltuieli materiale b) cheltuieli de personal, total din care: – salarii brute – asigurări sociale şi protecţie socială c) cheltuieli de exploatare privind amortizarea şi provizioanele d) cheltuieli de protocol, reclamă şi publicitate 2. Cheltuieli financiare 3. Cheltuieli excepţionale 4. Rezerve legale 5. Acoperirea pierderilor din anii precedenţi 6. Impozitul pe profit III. REZULTATUL NET AL EXERCIŢIULUI (rd. 01-10)
II
III
Trim. IV
rd.1(rd.2+ rd.8+rd.9 rd.2 rd.3 rd.4
rd.5 rd.6 rd.7 rd.8 rd.9 rd. 11+18 la 22 rd.11 rd.12 rd.13 rd.14 rd.15 rd.16
rd.17 rd.18 rd.19 rd.20 rd.21 rd.22 rd.23 (rd.1rd.10) *) preliminat
154
Universitatea SPIRU HARET
La elaborarea bugetului de venituri şi cheltuieli al companiei se parcurg următoarele etape: • analiza bugetului de venituri şi cheltuieli din perioada anterioară şi a principalelor poziţii (venituri şi cheltuieli) care, în actualul buget, prezintă modificări importante (inclusiv o prezentare a cauzelor acestor diferenţe); • analiza principalelor venituri şi cheltuieli propuse pentru anul respectiv şi a premiselor macroeconomice (creşterea economică, inflaţie etc.), cele ale sectorului din care face parte (comercial, industrial etc.) şi cele specifice entităţii respective (ce derivă din strategia pentru perioada următoare, cum ar fi creşterea cotei de piaţă, efectuarea de investiţii etc.), care au stat la baza fundamentării acestuia; • analiza efectuată în cursul perioadei pentru care s-a stabilit bugetul de venituri şi cheltuieli asupra evoluţiei şi cheltuielilor entităţii economice în comparaţie cu ţintele stabilite (realizările faţă de plan), precum şi a principalelor măsuri corective întreprinse pentru încadrarea în prevederile bugetului de venituri şi cheltuieli. NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE
• • • • •
• •
Strategia companiei: componentele strategiei firmei, strategie financiară Previziune şi planificare, previziune şi planificare financiară Necesar de fonduri, resurse financiare Planul de afaceri al companiei Conţinutul planului de afaceri: istoricul firmei, descrierea afacerii, piaţa, echipa managerială şi personalul, constrângerile şi riscurile asociate, planul financiar, informaţii relevante Previziunea vânzărilor: analiza trendului pe anii precedenţi, informaţii din surse interne şi externe, cota de piaţă Bugetul de venituri şi cheltuieli al companiei: activitatea de exploatare, activitatea financiară, activitatea excepţională, venituri, cheltuieli, profit
Universitatea SPIRU HARET
155
PROBLEME REZOLVATE PROBLEMA 1
Societatea comercială Star S.A., specializată în confecţii damă, a înregistrat următoarea evoluţie a cifrei de afaceri: – mil. lei –
Total confecţii damă, din care: – fibre naturale – fibre sintetice
2001 1.500
2002 1.520
2003 1.600
2004 1.650
2005 1.700
1.000 500
900 620
1.000 600
1.100 550
1.200 500
La finele anului 2005, compania deţinea o cotă de piaţă de 40% la confecţii damă, iar principalii săi concurenţi şi-au prevăzut pentru anul 2006 o creştere a vânzărilor cu minim 10%. Se cere: să se previzioneze cifra de afaceri a companiei pe anul 2006 în condiţiile creşterii cotei de piaţă cu 2 puncte procentuale faţă de anul precedent. Rezolvare: Mai întâi determinăm trendul cifrei de afaceri al companiei pe ultimii 5 ani şi obţinem tabelul dinamic: – creşteri anuale –
2002 suma %
2003 suma %
2004 suma %
2005 suma %
Total confecţii, + 20 + 1,3 + 80 + 5,2 + 50 + 3,1 + 50 din care: – fibre naturale – 100 – 10,0 + 100 + 11,1 – 100 + 11,0 + 100 – 3,3 – 50 – 8,4 – 50 – fibre sintetice + 120 +12,4 – 20
156
Universitatea SPIRU HARET
+ 3,0 + 9,0 – 9,1
şi graficul:
Se observă atât din tabelul dinamic, cât şi din reprezentarea grafică evoluţia favorabilă a vânzărilor la confecţiile din fibre naturale şi declinul vânzărilor la cele din fibre sintetice. Apoi, cunoscând cota de piaţă a S.C. Star S.A., putem determina mărimea pieţei, astfel: 40%................1.500 mil. lei 100%....................X mil. lei şi rezolvând, obţinem X = 3.750 mil. lei, din care: 1.500 mil. lei ..................S.C. Star S.A. 2.200 mil. lei ..................concurenţi Piaţa previzionată pentru anul 2006 o determinăm astfel: − pentru concurenţi: 2.220 mil. lei x 110% = 2.442 mil. lei. − pentru S.C. Star S.A.: 58%...........2.442 42%.............X şi rezolvând, obţinem X = 1.768 mil. lei Total piaţa previzionată = 4.210 mil. lei. Deci, S.C. Star S.A. pentru a-şi consolida cota de piaţă trebuie să realizeze în anul 2006 o cifră de vânzări în total de 1768 mil. lei (+4,0% faţă de anul 2005), iar pe structură: Universitatea SPIRU HARET
157
– 1.318 mil. lei la confecţii din fibre naturale (+9,8%); – 450 mil. lei la cele din fibre sintetice (-10,0%), ca urmare a declinului vânzărilor din acest tip de fibre. PROBLEME PROPUSE SPRE REZOLVARE PROBLEMA 1
Compania S.C. Star S.A. a înregistrat în ultimii trei ani următoarea evoluţie a cifrei de afaceri: – mil. lei –
Total cifră de afaceri, din care: – confecţii fibre naturale – confecţii fibre sintetice
2003 2.000
2004 2.300
2005 2.500
1.500 500
1.900 400
2.200 300
Se cere: să se prognozeze cifra de afaceri a companiei pentru anul 2006, în condiţiile creşterii cotei de piaţă de la 40% la 45% şi a menţinerii declinului la vânzările de confecţii din fibre sintetice, cunoscând că partenerii şi-au propus o creştere a vânzărilor lor cu 15%. PROBLEMA 2
Pe baza cifrei de afaceri previzionată, se cere să se determine profitul prognozat al companiei S.C. Star S.A. în anul 2006, cunoscând că firma înregistrează: – venituri excepţionale ........................ 100 mil. – cheltuieli cu materia primă............… 1.000 mil. – cheltuieli cu energie şi amortizare..... 500 mil. – cheltuieli cu salarii şi asimilate.......... 500 mil. – cheltuieli cu dobânzile bancare.......... 200 mil.
158
Universitatea SPIRU HARET
lei; lei; lei; lei; lei;
Capitolul 8. PREVIZIUNE ŞI PLANIFICARE BANCARĂ
Ca orice activitate economică, activitatea bancară nu poate fi concepută în afara previziunii şi planificării. Mai
mult decât în cazul unei companii, activitatea de planificare şi previziune în cazul unei societăţi bancare este cu mult mai importantă şi mai complexă datorită, pe de o parte, caracterului complex al activităţii bancare în raport cu oricare altă activitate economică dar, mai ales implicaţiilor majore pe care le are bunul mers al unei bănci asupra economiei în ansamblul său, prin relaţiile de atragere de depozite şi acordare de credite pe care acesta le are cu milioane de clienţi, pe de altă parte. 8.1. Strategia bancară Elaborarea strategiei constituie prima fază a activităţii de previziune şi planificare într-o bancă în cadrul căreia se determină obiectivele generale ale băncii pe o perioadă viitoare, de regulă 3-5 ani sau chiar mai mulţi. Pilonii strategiei cuprind: − obiective strategice generale; − obiective strategice pe activităţi; − ţinte strategice pentru orizontul de timp prognozat; − obiective suport ale strategiei bancare. În funcţie de natura mediului economic în care operează, de evoluţia acestuia, băncile îşi pot elabora strategii ofensive sau defensive. Se poate vorbi de o strategie ofensivă „în condiţiile unui scenariu de piaţă optimist, astfel: atunci când se realizează o relativă stabilitate pe plan economic, financiar şi politic, practicarea unei politici monetare de succes, o creştere a PIB de minimum 4-5%, o descreştere însemnată a nivelului inflaţiei, care să reprezinte nu mai mult de 15-20%, consolidarea sistemului bancar şi a componentelor sale, întărirea economico-financiară şi a capacităţii de export a firmelor”.1) 1)
Strategia bancară
Berea Aurel Octavian, Strategie bancară, Editura Expert, Bucureşti, 2001, p. 33-34. Universitatea SPIRU HARET
159
Obiective strategice generale
160
Desigur că obiectivele strategice generale depind de la o societate bancară la alta, fiind diferenţiate în raport cu mărimea băncii, vechimea activităţilor desfăşurate, caracterul şi specificul fiecărei bănci etc. Pentru o bancă comercială, care are tradiţie, fiind bine cunoscută pe piaţă şi cu o cotă semnificativă de piaţă, printre obiectivele strategice generale nu vor putea lipsi: ¾ creşterea valorii băncii, prin: • extinderea afacerilor băncii, prin: − majorarea bilanţului; − structura optimă a activelor; − creşterea sănătoasă a portofoliului de împrumuturi; ¾ creşterea capacităţii de a genera profit; ¾ consolidarea resurselor şi asigurarea unui raport optim între resursele proprii şi cele atrase, prin: • creşterea capitalurilor proprii; • creşterea resurselor atrase de la clientela nebancară (persoane fizice şi persoane juridice); • prezenţa activă pe piaţa interbancară (internă şi internaţională); ¾ îmbunătăţirea eficienţei activităţilor: • creşterea veniturilor din exploatare, prin: − lărgirea bazei de clienţi; − diversificarea ofertei de produse şi servicii; − majorarea afacerilor pe client; promovarea vânzărilor printr-un marketing mai agresiv; − venituri din comisioane/venituri din dobânzi; • controlul costurilor: − îmbunătăţirea indicatorului cost/venit; − evitarea deteriorării calităţii portofoliului de împrumuturi; − orientarea către surse de finanţare mai puţin costisitoare; ¾ îmbunătăţirea/consolidarea poziţiei pe piaţă: • extinderea ofertei de produse şi servicii financiare integrate (bancare, de asigurări, leasing, piaţa de capital): − produse şi servicii standard, alături de cele personalizate; Universitatea SPIRU HARET
− operativitate şi flexibilitate în raport cu cerinţele clienţilor; − pachete integrate de produse şi servicii bancare; − produse e_banking; − extinderea serviciilor de consultanţă; • corporate banking/retail banking: − extinderea bazei de clienţi pe criterii de profitabilitate; − profesionalism şi transparenţă deplină în relaţiile cu clienţii; − monitorizarea concurenţei şi prevenirea pierderii clienţilor şi afacerilor în favoarea acesteia; − marketing agresiv; ¾ întărirea prudenţei bancare: • monitorizarea şi gestionarea tuturor categoriilor de riscuri semnificative şi asociate; • perfecţionarea instrumentelor utilizate pentru cuantificare/evaluarea riscurilor; • practici de protecţie împotriva riscurilor: − menţinerea riscului de lichiditate adecvat; − asigurarea unei structuri optime a bilanţului; − evitarea concentrării riscului de credit; − analiza financiară/nefinanciară a activităţii clientului; − perfecţionarea analizei şi previziunii cashflow-ului pentru evaluarea corectă a capacităţii de plată a împrumutaţilor; − menţinerea unei marje corespunzătoare a dobânzii; − corelarea activelor cu dobândă fixă cu resursele cu dobândă fixă; − supravegherea poziţiilor valutare; − structura pe valute a resurselor şi plasamentelor; − menţinerea unui grad corespunzător de adecvare a capitalului în raport cu standardele interne, dar şi cu cele internaţionale (Acordul Basel II).
Universitatea SPIRU HARET
161
Obiective strategice în activitatea de corporate banking
Obiective strategice în activitatea de retail banking
162
În cazul activităţii de corporate banking, o bancă dornică să-şi întărească poziţia pe piaţă, trebuie să vizeze obiective strategice de felul: ¾ clientul în centrul atenţiei: • segmentarea bazei de clienţi în: – clienţi strategici; – societăţi comerciale; – IMM-uri; – autorităţi publice locale; ¾ creşterea afacerilor (credite, scrisori de garanţie, avaluri, acreditive etc.) cu clienţii şi îmbunătăţirea calităţii portofoliului: − credite în sfera producţiei; − credite în sfera circulaţiei (scontare, forfetare, credite pe documente în curs de încasare); − operaţiuni de factoring; − pre(finanţarea) activităţilor de export şi a producţiei pentru export; − credite pentru programe speciale în colaborare cu alte bănci; − cofinanţări; − afaceri structurate; ¾ modernizarea ofertei de produse şi servicii: − servicii integrate, după conceptul „one stop shoping”, specific grupurilor financiare care îmbină produse tip credit cu produse de asigurări (bancassurance), de leasing, piaţa de capital; − extinderea serviciilor din gama e_banking (electronic banking); − dezvoltarea treptată a operaţiunilor din categoria derivativelor; − servicii de consultanţă şi evaluare etc. Obiectivele strategice pentru activitatea de retail banking includ: ¾ segmentarea bazei de clienţi: − persoane fizice (populaţia); − medici, avocaţi, notari publici, liber profesionişti etc.; − private banking; Universitatea SPIRU HARET
¾ îmbunătăţirea ofertei de produse şi servicii: • pachete de produse standard, pe fiecare segment; • produse destinate atragerii resurselor populaţiei şi creşterii gradului de economisire; • produse de tip credit: – creditul de consum, prin care stimulându-se cererea, se stimulează indirect şi oferta, producţia de bunuri şi servicii; – creditul imobiliar şi cel ipotecar pot constitui un adevarat „boom” în condiţiile crizei acute de locuinţe din ţară; – telefon banking, home banking; • personalizarea pachetelor de produse şi servicii pentru segmentul private banking: – vânzări încrucişate; − îmbunătăţirea relaţiei bancă-client: – persoane dedicate (manageri de relaţii). În domeniul activităţii internaţionale, obiectivele strategice ale oricărei bănci respectabile trebuie să includă: ¾ extinderea şi dezvoltarea reţelei de bănci corespondente; ¾ obţinerea de facilităţi şi linii de finanţare externe, în condiţii avantajoase pentru dezvoltarea activităţii interne de creditare pe termen scurt, dar mai ales pentru retehnologizări şi investiţii noi (green field); ¾ parteneriate strategice cu bănci străine care să asigure un transfer eficient de know-how în domeniul afacerilor, managementului riscurilor şi tehnologiei informaţiei; ¾ cofinanţarea şi derularea programelor finanţate de Uniunea Europeană şi organismele financiare internaţionale (Fondul Monetar Internaţional, Banca Mondială, Banca Europeană de Reconstrucţie şi Dezvoltare etc.), care se focalizează, în mod deosebit, pe ţările aflate în perioada de preaderare la Uniunea Europeană. În funcţie de specificul fiecărei bănci, se pot elabora obiective strategice şi pentru alte activităţi, cum ar fi: activitatea de carduri, activitatea pe piaţa de capital, activitatea de trezorerie etc. Universitatea SPIRU HARET
Obiective strategice în activitatea internaţională
163
Obiective suport ale strategiei bancare
Ţinte strategice
În cadrul obiectivelor suport ale strategiei bancare, un loc deosebit revine: • managementului băncii; • organizarea băncii; • resursele umane; • profitabilitate; • obţinerea şi prelucrarea informaţiei. Ţintele strategice reprezintă o sinteză a strategiei unei băncii, care pot fi exprimate ca în figura următoare: Figura 1 Ţintele strategice
Elaborarea strategiei de dezvoltare pe termen mediu şi lung este sarcina principală a echipei manageriale din fruntea oricărei bănci. Conducerea fără abordare strategică înseamnă conducere fără obiectiv, ceea ce se reflectă, cu siguranţă, în pierderi. „Conducerea unei bănci fără o strategie este comparabilă cu conducerea unei nave fără busolă sau a unui automobil fără sistemul de direcţie. Inexorabil, nava pluteşte în derivă, automobilul iese de pe carosabil, iar banca se prăbuşeşte.”2) 2)
Dănilă Nicolae, Berea Aurel Octavian, Managementul bancar – fundamente şi orientări, Editura Economică, Bucureşti, 2000, p. 49-50.
164
Universitatea SPIRU HARET
8.2. Planul de afaceri al băncii Bunul mers al oricărei activităţi economice, cu atât mai mult al celei bancare, supuse acţiunii unor multitudini de riscuri, este necesar a fi definit, parametrizat, încadrat riguros într-o evoluţie prognozată pe baze ştiinţifice, pentru a face posibile rezultatele preconizate a fi obţinute. Elaborarea planului de afaceri trebuie să înceapă întotdeauna cu analiza diagnostic a situaţiei actuale a afacerilor, a firmei (analiza retrospectivă). În cadrul acestei prime etape se analizează şi se sintetizează în scris următoarele aspecte: ¾ istoricul băncii (când a fost înfiinţată, capitalul existent, acţionarii etc.); ¾ principalele operaţiuni efectuate; ¾ evoluţia multianuală a bilanţului băncii şi a principalelor poziţii de activ şi pasiv, care trebuie să includă cel puţin:
Analiza retrospectivă
Tabelul 1 Evoluţia multianuală a bilanţului şi a principalelor posturi de activ şi pasiv – mld. lei – – în mil. echivalent euro –
2003
2004
2005
TOTAL ACTIV, din care: − credite neguvernamentale în sumă netă (diminuate cu provizioanele de risc) − plasamente pe piaţa interbacară (internă şi internaţională) − rezerva obligatorie la B.N.R. − plasamente în titluri de stat − active fixe – alte active TOTAL PASIV, din care: − capitaluri proprii − resurse la vedere şi la termen de la clientela nebancară − obligaţiuni − transferuri de la bănci – alte pasive
¾ evoluţia numărului şi structurii clienţilor băncii şi a conturilor deţinute de aceştia. Universitatea SPIRU HARET
165
Etapa următoare în elaborarea planului de afaceri o constituie analiza evoluţiei mediului economic de afaceri care trebuie să cuprindă: ¾ analiza în evoluţie, cel puţin pe ultimii trei ani, a principalilor indicatori macroeconomici, astfel: Tabelul 2 Evoluţia indicatorilor macroeconomici în perioada 2003-2005 Analiza evoluţiei mediului economic
– u.m.–
2003 Produsul intern brut Producţia industrială Producţia agricolă Volumul investiţiilor Comerţ exterior Exporturi FOB Importuri CIF Vânzări de mărfuri cu amănuntul Servicii prestate populaţiei Salariul mediu net Indicele preţurilor de consum ale populaţiei
2004
2005
mld. lei mld. lei mld. lei mld. lei mil. EUR mil. EUR mil. EUR mld. lei mld. lei lei %
¾ piaţa pe care operează banca: − evoluţia mediului economic; − stadiul restructurării şi privatizării; − sistemul bancar concurenţial; − piaţa clienţilor, segmentarea pieţei; − piaţa produselor şi serviciilor bancare; − concentrarea pe piaţă; − principalii competitori; − poziţia băncii în piaţă (cota de piaţă); ¾ managementul riscurilor şi politici de protecţie a băncii împotriva acestora: − monitorizarea tuturor categoriilor de riscuri: • riscul de lichiditate; • riscul de credit: • riscul ratei dobânzii; • riscul de insolvabilitate; 166
Universitatea SPIRU HARET
• riscul de mediu; • riscul reputaţional; • riscuri operaţionale; • riscul valutar; • riscul de ţară şi de bancă (parteneră); ¾ resursele băncii: − conducerea şi organizarea băncii; − personalul; − reţeaua de subunităţi; − norme, proceduri interne de lucru; − tehnologia informaţiei. În sfârşit, după efectuarea analizei diagnostic retrospective, cu luarea în calcul a evoluţiei mediului economic şi de afaceri în care operează banca, a punctelor tari şi slabe, se trece la etapa a III-a şi ultima, în elaborarea planului de afaceri, respectiv, analiza şi evaluarea prospectivă a băncii, pentru un orizont viitor de timp, de regulă de 3-5 ani, care poate include: ¾ stabilirea obiectivelor strategice ale băncii pentru orizontul de timp luat în considerare în planul de afaceri, cum ar fi: • creşterea valorii băncii pentru acţionari şi pentru clienţi; • creşterea cotei de piaţă; • clienţii; • activitatea de creditare: − corporate banking; − retail banking; • produse şi servicii noncredit; • carduri; • personalul (motivare); • creşterea profitului şi îmbunătăţirea eficienţei activităţii băncii; ¾ situaţia financiară prognozată se fundamentează, în primul rând, pe realizările băncii în anii precedenţi, care se proiectează în viitor, ţinând cont de prognozele macroeconomice guvernamentale privind evoluţia indicatorilor macroeconomici, îndeosebi a produsului intern brut şi a ratei inflaţiei. Pentru bănci, evoluţia inflaţiei este deosebit de importantă întrucât, acest indicator acţionează ca regulator al riscului dobânzilor, care stă la baza prognozării veniturilor şi cheltuielilor băncii. Universitatea SPIRU HARET
Evaluarea prospectivă a băncii
167
Pe baza evoluţiei prognozate a principalelor elemente de activ şi pasiv şi a dobânzilor prognozate, se fundamentează situaţia financiară a băncii pentru următorii 3-5 ani, după modelul din tabelul următor: Tabelul 3 Situaţia financiară prognozată – mil. lei –
Situaţia financiară prognozată
2006
2007
2008
Venituri totale, din care: − dobânzi: - la credite - plasamente interbancare - plasamente în titluri − din comisioane şi taxe − din provizioane, inclusiv − recuperare creanţe amortizate − din plasamente pe pieţe de capital – alte venituri Cheltuieli totale, din care: − cu dobânzile − cu provizioane − cu creanţe nerecuperabile, − acoperite din provizioane − cu funcţionarea băncii − alte cheltuieli Profit brut Impozit pe profit Profit net
În finalul planului de afaceri, ca o sinteză a evoluţiei prognozate (cantitative şi calitative), este necesară includerea unei secţiuni cuprinzând principalii indicatori de eficienţă, determinaţi pe baza rezultatelor prognozate pentru următorii 3-5 ani, care trebuie să includă cel puţin indicatorii prezentaţi în tabelul următor, precum şi o comparaţie cu nivelul standard de plan internaţional.
168
Universitatea SPIRU HARET
Tabelul 4 Principalii indicatori de eficienţă ai băncii –%– 2006
2007
2008
Nivelul standard internaţional
Rata profitului brut Rentabilitatea capitalurilor proprii (ROE) Adecvarea capitalului Lichiditate
Indicatorii de eficienţă ai băncii
15 1-2 8*) 30
)
* Pentru băncile româneşti, standardul privind adecvarea capitalului stabilit de Banca Naţională a României este de minim 12%.
8.3. Planificarea creditelor şi a resurselor de acoperire ale acestora Sursele de date şi informaţiile utilizate în procesul de fundamentare şi elaborare a planurilor de credit sunt: • strategia naţională de dezvoltare economică a României pe termen mediu; • prognozele de date sectoriale furnizate de Agenţia Naţională de Dezvoltare Regională şi Comisia de Statistică; • programele economice prioritare la nivel macroeconomic; • cerinţele economiei naţionale; • strategia de dezvoltare şi planul de afaceri al băncii pe termen mediu; • politica proprie a băncii în domeniul alocării resurselor şi creditelor; • propunerile sucursalelor judeţene; • alte surse de date la nivel local.
Universitatea SPIRU HARET
Sursele de date
169
Tabelul 5 Structura planului de credite şi resursele de acoperire ale acestora Structura planului de credite
Anul
Total plasamente 1. 1.1. 1.2. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12.
Trim. I
Trim. II
– mil. lei – Trim. Trim. III IV
Credite neguvernamentale Credite pe termen scurt Credite pe termen mediu şi lung Titluri de stat – portofoliu rezidual Disponibilităţi şi depozite la bănci Cont curent la BNR (rezerva minimă obligatorie) Numerar în casierie Plasamente pe piaţa de capital Participaţii Alte plasamente
Total resurse
Disponibilităţi la vedere – agenţi economici Depozite la termen – agenţi economici Depozite la vedere – populaţie Depozite la termen – populaţie Certificate de depozit Certificate cu discount Linii de finanţare/refinanţare externă Depozite colaterale – clienţi nebancari Disponibilităţi şi depozite de la bănci Capital şi rezerve Provizioane pentru risc credit Alte resurse Notă: Totalul resurselor trebuie să fie întotdeauna egal cu totalul plasamentelor şi invers.
170
Universitatea SPIRU HARET
8.4. Bugetul de venituri şi cheltuieli al băncii Prin bugete sau prin activitatea bugetată practic, obiectivele din strategia şi planul afaceri al băncii, care vizează, de regulă, perioade mai mari de timp, se detaliază şi se concretizează în instrumente de planificare pe perioade mai scurte de timp. Bugetul de venituri şi cheltuieli reprezintă „forma sintetică în care se concretizează planificarea profitului. Elaborarea bugetului de venituri şi cheltuieli într-o bancă este precedată de preliminarea evoluţiilor structurilor bilanţiere ale băncii, generatoare de venituri şi cheltuieli. Respectând, de regulă, modelul contului de rezultate, bugetul de venituri şi cheltuieli reprezintă un „cont provizoriu” al veniturilor şi cheltuielilor şi, deci, al profitabilităţii băncii.”3) Elaborarea bugetului de venituri şi cheltuieli presupune două etape importante: − preliminarea realizărilor pe anul în curs; − elaborarea propunerilor de buget pentru anul următor. Realizările (preliminate) pe anul în curs se vor analiza comparativ cu rezultatele înregistrate în anul precedent. Analiza se va axa pe principalele cauze care au determinat realizarea/nerealizarea indicatorilor programaţi, astfel: − evoluţia dobânzilor active şi pasive; − evoluţia cursului monedei naţionale în raport cu dolarul SUA şi cu euro; − evoluţia activelor şi pasivelor băncii, în special a celor purtătoare de dobânzi; − nivelul comisioanelor încasate în raport cu cele plătite; − creşterea preţurilor de consum (rata inflaţiei) în raport cu cele prognozate pentru anul în curs; − cheltuielile de funcţionare ale băncii înregistrate în cursul anului curent; 3)
Manolescu Gheorghe, Sîrbea Diaconescu Adriana, Management bancar, Editura Fundaţiei România de Mâine, Bucureşti, 2001, p. 204-205. Universitatea SPIRU HARET
171
− contribuţia băncii la constituirea fondului de garantare a depozitelor populaţiei; − modificările intervenite în legislaţie privind majorarea salariului mediu pe economie; − influenţele din reevaluarea imobilizărilor corporale. Proiectul bugetului de venituri şi cheltuieli se fundamentează pe baza următoarelor elemente: − prevederile cuprinse în strategia şi planul de afaceri al băncii; − planul de credite şi al resurselor de acoperire ale acestora; − programele operaţionale pentru anul următor: programe de investiţii şi reparaţii, programul privind acţiunile de reclamă şi publicitate; − nivelul prognozat al dobânzilor active şi pasive ce se vor practica de bancă în anul următor; − analiza critică a programelor prezentate de unităţile din reţea privind propunerile pentru cheltuieli şi venituri; Totodată, la elaborarea bugetului de venituri şi cheltuieli se vor avea în vedere perspectiva pentru anul de plan a tuturor elementelor de evoluţie macroeconomică şi de politică monetară, analizate cu ocazia execuţiei preliminate a bugetului de venituri şi cheltuieli pe anul în curs. Elaborarea bugetului de venituri şi cheltuieli al băncii este o lucrare laborioasă în care trebuie să fie atraşi cei mai buni specialişti. O mare importanţă o reprezintă faptul că, după aprobare, bugetul de venituri şi cheltuieli să nu fie uitat într-un sertar, ci să se urmărească permanent şi sistematic realizarea prevederilor înscrise în acesta, prin: − compararea realizărilor cu obiectivele bugetare, pentru a determina gradul de realizare şi a permite analiza ecarturilor; − prezentarea măsurilor, a mijloacelor necesare recuperării nerealizărilor sau ajustării obiectivelor bugetare; − reactualizarea adaptativă a obiectivelor, mijloacelor şi structurilor bugetare în funcţie de necesităţile impuse în perspectiva realizării finalităţilor strategice.
172
Universitatea SPIRU HARET
Tabelul 6 Bugetul de venituri şi cheltuieli pe anul _______ – mld. lei – din care:
Denumire indicatori Venituri din dobânzi Venituri din titluri de plasament Venituri din titluri de investiţii Venituri din R.M.O. Venituri din dobânzi la plasamente la bănci Venituri din titluri de participaţie Venituri din diferenţe de curs şi operaţiuni de schimb şi arbitraj Comisioane, taxe Venituri din provizioane Venituri din recuperări de creanţe amortizate Alte venituri 1. TOTAL VENITURI DIN EXPLOATARE Cheltuieli cu dob. ct. disp. şi dep. Cheltuieli cu dob. ct. disp. şi dep. bănci Cheltuieli cu dob. la impr. de refinanţare în valută Cheltuieli cu titlurile de investiţii Pierderi la titlurile de tranzacţie Pierderi din diferenţe de curs şi operaţiuni de schimb şi arbitraj Cheltuieli comisioane, speze şi taxe Alte cheltuieli cu operaţiuni Cheltuieli de funcţionare Cheltuieli cu salariile
Diferenţe faţă de anul curent Prel. an Propus an curent următor Trim. Trim. Trim. Trim. Suma % I II III IV
Universitatea SPIRU HARET
173
Tabelul 6 (continuare) Cheltuieli CAS, protecţie socială, fond de sănătate, fond de risc Cheltuieli cu provizioanele Pierderi din creanţe nerecuperabile acoperite cu provizioane Pierderi din creanţe nerecuperabile neacoperite cu provizioane 2. TOTAL CHELTUIELI DE EXPLOATARE 3. PROFIT EXPLOATARE (1-2) 4. Venituri excepţionale 5. Cheltuieli excepţionale 6. PROFIT EXCEPŢIONAL 7. TOTAL VENITURI (1+4) 8. TOTAL CHELTUIELI (2+5) 9. PROFIT BRUT (7-8) 10. Fond de rezervă 11. Fond de risc 12. Venituri neimpozabile 13. Cheltuieli nedeductibile 14. PROFIT IMPOZABIL (9-10-11-12+13) 15. Impozit pe profit 16. PROFIT (PIERDERE) NET RĂMAS DE REPARTIZAT (9-10-11-15)
NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE
• Pilonii strategiei bancare: obiective strategice generale, obiective strategice pe activităţi, ţinte strategice, obiective suport al strategiei • Obiective strategice în activitatea de corporate banking (operaţiuni cu clienţi de natura companiilor) 174
Universitatea SPIRU HARET
• Obiective strategice în activitatea de retail banking (operaţiuni cu clienţi de natura persoanelor fizice) • Segmentarea clientelei: marile companii (inter)naţionale, societăţi comerciale, întreprinderi mici şi mijlocii (IMM-uri), autorităţi publice locale • Private banking • Planul de afaceri al băncii: analiza retrospectivă, analiza mediului economic general – indicatorii macroeconomici, evaluarea prospectivă a băncii • Situaţia financiară prognozată: venituri (din dobânzi, din comisioane, din recuperări de creanţe, din plasamente pe piaţa de capital etc.), cheltuieli (cu dobânzile plătite, cu provizioanele, cu funcţionarea băncii etc.), profit brut, impozite, cheltuieli nedeductibile, profit net • Indicatorii de eficienţă ai băncii: rata profitului, rentabilitatea activelor, adecvarea capitalului, lichiditate • Planul de credite şi resursele de acoperire ale acestora • Bugetul de venituri şi cheltuieli al băncii: realizările pe perioada precedentă, proiectul bugetului de venituri şi cheltuieli pe anul următor PROBLEME REZOLVATE PROBLEMA 1
Societatea bancară Beta Bank a încheiat anul 2005 cu un portofoliu de credite în sumă de 3.500 milioane lei cu următoarea structură: Total credite, din care: 3.500 mil. lei – credite pe termen scurt: 2.000 mil. lei – credite pe termen mediu şi lung: 1.500 mil. lei Acoperite cu resurse de: 3.500 mil. lei din care: − depozite clienţi cu termen de până la un an: 2.300 mil. lei – depozite clienţi cu termen de 1-3 ani: 500 mil. lei − linie de finanţare de la instituţiile financiare internaţionale (BERD): 500 mil. lei – capital propriu: 200 mil. lei Universitatea SPIRU HARET
175
Cunoscând că, pentru anul 2006, Beta Bank şi-a propus o creştere a volumului creditelor cu 20%, din care creditele ipotecare imobiliare cu 30%. Se cere: să se elaboreze proiectul planului de credite şi al resurselor de acoperire ale acestora pentru anul 2006 la Societatea bancară Beta Bank. Rezolvare: În primul rând, analizând situaţia creditelor şi a resurselor de acoperire ale acestora existente la finele anului 2005, se constată un GAP (diferenţă) pe maturităţi (scadenţe) între creditele pe termen mediu şi lung (1.500 mil. lei) care sunt acoperite cu resurse pe termen mediu şi lung (linie de finanţare de la BERD şi capital propriu) în proporţie doar de 46,2%: (500 + 200 ) 1500 Chiar dacă se iau în calcul şi depozitele de la clienţi cu maturitate de 1-3 ani (500 mil. lei), gradul de acoperire a creditelor pe termen mediu şi lung rămâne necorespunzător, respectiv 80%: (500 + 200 + 500), acest aspect urmând a fi avut în 1500 vedere şi soluţionat la elaborarea proiectului planului de credite şi a resurselor de acoperire a acestora pentru anul 2006. Stabilirea planului de credite pentru anul 2006: – mil. lei –
din care: – pe termen scurt – pe termen mediu şi lung
credite existente la 31 dec. 2005
% creştere
3.500 2.000
20% x
credite planificate pe anul 2006 4.200 2.250
1.500
30%
1.950
Planificarea resurselor de acoperire: – depozite de la clienţi cu termen de până un an: 2.000 – depozite de la clienţi pe termen de 1-3 ani: 500 176
Universitatea SPIRU HARET
2.250 700
– linie de finanţare de la BERD: 500 500 – capital propriu: 200 200 – alte resurse pe termen mediu şi lung, 550 care, în funcţie de opţiunile şi strategia băncii, pot fi asigurate prin: − contractarea unei noi linii de finanţare pe termen mediu şi lung, − introducerea unor noi tipuri de depozite cu maturităţi de 3-5 ani, − majorare de capital. PROBLEME PROPUSE SPRE REZOLVARE PROBLEMA 1
Cunoscând că societatea bancară Beta Bank înregistra la finele anului 2005 următoarea structură a creditelor şi a resurselor de acoperire ale acestora: Total credite, din care: – pe termen scurt: – pe termen mediu şi lung: Acoperite cu resurse astfel: − disponibilităţi la vedere: – depozite de la clienţi cu termen de până un an: – împrumuturi de pe piaţa interbancară pe 30 zile: – depozite de la clienţi pe termen de 1-3 ani: − linie de finanţare de la Banca Mondială: − capitaluri proprii:
5.000 mil. lei 3.000 mil. lei 2.000 mil. lei 500 mil. lei 2.000 mil. lei 500 mil. lei 1.000 mil. lei 1.500 mil. lei 500 mil. lei
Se cere: să se elaboreze proiectul planului de credite şi al resurselor de acoperire a acestora al Beta Bank pentru anul 2006, avându-se în vedere că, potrivit strategiei băncii, creditele pe termen scurt vor creşte cu 25%, iar cele pe termen mediu şi lung cu 35%, în timp ce depozitele atrase de la clienţi (pe termen mediu şi lung) vor înregistra un ritm mediu de creştere anual de 20%. Universitatea SPIRU HARET
177
Capitolul 9. ORGANIZAREA ACTIVIŢĂŢII COMPANIEI
În funcţie de natura activităţii desfăşurate (patrimonială, nepatrimonială), de mărimea afacerilor desfăşurate, de modul de asociere, de natura capitalului social şi modul de administrare şi conducere, în vederea efectuării de acte de comerţ, persoanele fizice şi juridice se pot asocia şi pot constitui societăţi comerciale. 9.1. Forme de organizare a companiilor româneşti Comercianţii
Tipuri de societăţi comerciale
„Totalitatea actelor de comerţ şi a actelor civile cu caracter comercial se derulează între agenţii economici. Aceştia sunt persoane fizice sau grupuri de persoane fizice şi/sau care participă la viaţa economică în calitate de comercianţi sau necomercianţi. Potrivit art.7 din Codul Comercial, sunt comercianţi aceia care fac fapte de comerţ, având comerţul ca o profesiune obişnuită... Aşadar au calitatea de comercianţi: a) persoanele fizice care exercită în mod obişnuit, cu titlu de profesie, o activitate comercială, lucrativă; b) societăţile comerciale private, publice sau mixte; c) regiile autonome ale administraţiilor publice centrale şi locale; d) organizaţiile cooperatiste de producţie, de achiziţie şi de desfacerea mărfurilor şi serviciilor şi cele de credit (băncile populare).” 1) Agenţii economici sunt individuali, în calitate de comercianţi, sau colectivi, sub forma societăţilor comerciale. Potrivit legislaţiei în vigoare, societăţile comerciale se pot constitui în una din următoarele forme: a) societăţi în nume colectiv; b) societăţi în comandită simplă;
1)
Stancu Ion, Finanţe, pieţe financiare şi gestiunea portofoliului, investiţii reale şi finanţarea lor, analiza şi gestiunea financiară a întreprinderii, ediţia a III-a, Editura Economică, Bucureşti, 2002, p. 38.
178
Universitatea SPIRU HARET
c) societăţi pe acţiuni; d) societăţi în comandită pe acţiuni; e) societăţi cu răspundere limitată. Figura 1 Organizarea activităţii economice şi sociale
Sursa: Stancu Ion, Finanţe, pieţe financiare şi gestiunea portofoliului, investiţii reale şi finanţarea lor, analiza şi gestiunea financiară a intreprinderii, ediţia a III-a, Editura Economică, Bucureşti , 2002, p. 38.
Obligaţiile sociale în societăţile comerciale sunt garantate cu patrimoniul social. Asociaţii în societatea în nume colectiv şi asociaţii comanditaţi în societatea în comandită (simplă sau pe acţiuni), răspund nelimitat şi solidar pentru obligaţiile sociale. Creditorii societăţii se vor îndrepta mai întâi împotriva acesteia pentru obligaţiile ei şi, numai dacă societatea nu le plăteşte în termen de cel mult 15 zile de la data punerii în întârziere, se vor putea îndrepta împotriva asociaţilor. Acţionarii, asociaţi comanditori, precum şi asociaţii în societatea cu răspundere limitată răspund numai până la concurenţa capitalului social subscris. Actul constitutiv poate fi un înscris unic sau este reprezentat de contractul de societate şi/sau statut, în funcţie de forma de constituire a societăţii. În figura 2 sunt prezentate documentele constitutive pe forme de societăţi, stabilite de Legea societăţilor comerciale. Universitatea SPIRU HARET
Răspunderea în societăţile comerciale
179
Actul constitutiv se încheie sub semnătură privată, se semnează de toţi asociaţii sau de fondatori în caz de subscripţie publică. Semnatarii actului constitutiv şi persoanele care au un rol important în constituirea societăţii sunt consideraţi de lege fondatori. Conţinutul actului constitutiv este stabilit prin lege şi diferă în funcţie de forma societăţii. În esenţă, actul constitutiv cuprinde date de identificare personale, asociaţi, administratori, cenzori, după caz; forma, denumirea şi sediul; obiectul de activitate; capitalul subscris şi vărsat şi valoarea aportului în natură; durata societăţii, modul de dizolvare şi de lichidare a societăţii etc. Figura 2 Documente constitutive
Contract de societate şi Statut / înscris unic denumit Act constitutiv
Societate pe acţiuni
Societate în comandită pe acţiuni
Societate cu răspundere limitată
Contract de societate
Societate în nume colectiv
Societate în comandită simplă
Statut
180
Universitatea SPIRU HARET
Societate cu răspundere limitată constituită prin actul de voinţă al unei persoane
În cazul societăţilor pe acţiuni sau în comandită pe acţiuni, actul constitutiv cuprinde şi numărul şi valoarea nominală a acţiunilor, cu precizarea dacă sunt nominative sau la purtător, precum şi clauze privind conducerea, administrarea, funcţionarea şi controlul gestiunii societăţii de către organele statutare, controlul acţionarilor şi documentele la care au acces etc. Nerespectarea dispoziţiilor legale referitoare la forma şi conţinutul actului constitutiv reprezintă motiv pentru respingerea cererii de înmatriculare a societăţii. După încheierea actului constitutiv, în termen de maxim 15 zile trebuie să se solicite înmatricularea societăţii în Registrul Comerţului, cererea în acest sens fiind însoţită de o serie de documente, precum actul constitutiv, dovada efectuării vărsămintelor, dovada referitoare la sediu, actele de proprietate asupra aporturilor în natură, declaraţii pe propria răspundere a fondatorilor, a administratorilor şi a cenzorilor că îndeplinesc condiţiile prevăzute de lege etc. Societatea comercială este persoana juridică de la data înmatriculării ei în Registrul Comerţului. Filialele sunt societăţi comerciale cu personalitate juridică şi pot fi constituite în una din formele prevăzute de lege; sucursalele reprezintă dezmembrăminte fără personalitate juridică ale societăţilor comerciale şi se înmatriculează în Registrul Comerţului din judeţul în care vor funcţiona. Societăţile comerciale străine pot înfiinţa în România, în condiţiile legii, filiale, sucursale, agenţii, reprezentanţe etc. Odată cu depunerea cererii de înmatriculare, trebuie să se depună la Oficiul Registrului Comerţului şi specimenele de semnătură ale reprezentanţilor societăţii dacă sunt numiţi prin actul constitutiv sau ulterior într-un anumit termen de la numire. Actul constitutiv al societăţii poate fi modificat ulterior prin hotărârea Adunării Generale sau printr-un act adiţional la actul constitutiv. În condiţiile stabilite de lege, modificarea actului constitutiv se poate face prin hotărâre a instanţei judecătoreşti. Actul prin care se modifică actul constitutiv se înregistrează în Registrul Comerţului, cu excepţia cazurilor în care modificare se face printr-o hotărâre judecătorească. Universitatea SPIRU HARET
Îmatricularea societăţii
Modificarea actului constitutiv
181
Funcţionarea societăţilor comerciale pe acţiuni
Acţiunile
Adunările generale
182
După înregistrare, actul modificator al actului constitutiv se trimite la „Monitorul Oficial al României” spre publicare. În cazul societăţilor în nume colectiv sau în comandită simplă, nu este obligatorie publicarea actului modificator în formă autentică. În situaţiile în care se aduc mai multe modificări, concomitente sau succesive la actul constitutiv, se face actualizarea lui cu toate modificările la zi şi se transmite la Registrul Comerţului. Prin modificarea actului constitutiv, constând în schimbarea formei de societate, prelungirea duratei ei sau alte modificări, nu se creează o nouă persoană juridică. Capitalul social în societăţile pe acţiuni este reprezentat prin acţiuni emise de societate, care, în funcţie de modul de transmitere, pot fi: nominative sau la purtător. Se pot emite şi acţiuni preferenţiale cu dividend prioritar fără drept de vot. O acţiune plătită, dacă în actul constitutiv nu se prevede altfel, dă dreptul la un vot. Adunările generale sunt ordinare şi extraordinare. Adunarea Ordinară se întruneşte cel puţin o dată pe an, în cel mult 4 luni de la încheierea exerciţiului financiar, fiind obligată, pe lângă dezbaterea problemelor înscrise pe ordinea de zi să: − aprobe situaţiile financiare anuale, pe baza rapoartelor administratorilor, ale cenzorilor sau ale auditorilor financiari; − stabilească dividendul; − aleagă pe administratori şi cenzori; − fixeze remuneraţia pentru exerciţiul în curs administratorilor şi cenzorilor; − se pronunţe asupra gestiunii administratorilor; − stabilească bugetul de venituri şi cheltuieli pe exerciţiul financiar următor; − hotărască gajarea, închirierea sau desfiinţarea uneia/ unor unităţi ale societăţii. În cazul Adunării Ordinare, este necesară prezenţa acţionarilor care să reprezinte cel puţin jumătate din capitalul social, iar hotărârile să fie luate de acţionarii ce deţin majoritatea absolută din capitalul social reprezentat în adunare, dacă în actul constitutiv sau în lege nu se prevede o majoritate mai mare. Universitatea SPIRU HARET
Adunarea Generală Extraordinară se întruneşte de câte ori este necesar, pentru a analiza probleme referitoare la: − schimbarea formei juridice sau a obiectului de activitate, mutarea sediului societăţii; − înfiinţarea sau desfiinţarea unor sedii secundare; − prelungirea duratei societăţii; − majorarea sau reducerea capitalului social sau reîntregirea lui prin emisiune de noi acţiuni; − fuziunea cu alte societăţi sau divizarea societăţii sau dizolvarea anticipată a societăţii; − conversia acţiunilor dintr-o categorie în alta; conversia unei categorii de obligaţiuni în alta categorie sau în acţiuni; − emisiunea de obligaţiuni; − alte modificări ale actului constitutiv sau alte hotărâri pentru care este cerută aprobarea Adunării Generale Extraordinare. Pentru validitatea deliberărilor Adunării Generale Extraordinare, când actul constitutiv nu dispune altfel, sunt necesare: – la prima convocare, prezenţa acţionarilor reprezentând trei pătrimi din capitalul social, iar hotărârile să fie luate cu votul unui număr de acţionari care să reprezinte cel puţin jumătate din capitalul social; – la convocările următoare, prezenţa acţionarilor reprezentând jumătate din capitalul social, iar hotărârile să fie luate cu votul unui număr de acţionari care să reprezinte cel puţin o treime din capitalul social. Hotărârile Adunării Generale sunt obligatorii chiar pentru acţionarii care nu au luat parte la adunare sau au votat contra. Acţionarii au dreptul de a se informa asupra gestiunii societăţii între şedinţele adunărilor generale (cel mult de două ori în cursul unui exerciţiu financiar). Exerciţiul unor atribuţii care revin Adunării Generale se pot delega Consiliului de Administraţie sau administratorului unic, delegare care se poate face prin actul constitutiv sau prin hotărâre a Adunării Generale Extraordinare. Astfel de delegări se referă la mutarea sediului societăţii, schimbarea obiectului de activitate al acesteia, Universitatea SPIRU HARET
Administratori/ Consiliul de Administraţie
183
majorarea sau reducerea capitalului social sau reîntregirea lui prin emisiune de noi acţiuni; conversia acţiunilor dintr-o categorie în cealaltă menţionate. Societatea pe acţiuni este administrată de unul sau mai mulţi administratori. Când sunt mai mulţi administratori, ei constituie un Consiliu de Administraţie. Numirea şi înlocuirea administratorilor se fac exclusiv de către Adunarea Generală. O persoană juridică poate fi numită sau aleasă administrator al unei societăţi comerciale. Fiecare administrator trebuie să depună o garanţie pentru administraţia sa. Pentru valabilitatea deciziilor Consiliului de Administraţie este necesară prezenţa a cel puţin jumătate din numărul administratorilor, dacă prin actul constitutiv nu se prevede un număr mai mare. Deciziile în Consiliul de Administraţie se iau cu majoritatea absolută a membrilor prezenţi. Obligaţiile şi răspunderea administratorilor sunt reglementate de dispoziţiile referitoare la mandat şi cele special prevăzute de lege. Administratorii sunt solidar răspunzători faţă de societate pentru: − existenţa reală a dividendelor plătite; − ţinerea corectă a registrelor cerute de lege; − îndeplinirea hotărârilor adunărilor generale, precum şi a îndatoririlor prevăzute de lege şi actul constitutiv. Executarea (coordonarea) operaţiunilor societăţii poate fi încredinţată unuia sau mai multor directori executivi, funcţionari ai societăţii, care nu pot fi membri în Consiliul de Administraţie al societăţii. Directorii executivi sunt răspunzători faţă de societate şi de terţi pentru neîndeplinirea îndatoririlor lor. Creditarea de către societate a administratorilor sau a directorilor acesteia este interzisă, prin intermediul unor operaţiuni, precum: împrumuturi, acordarea de avantaje financiare, garantarea, directă sau indirectă etc.
184
Universitatea SPIRU HARET
Această interdicţie este aplicabilă: − şi operaţiunilor în care sunt interesaţi soţul, rudele sau afinii, până la gradul al patrulea inclusiv, ai administratorului sau ai directorului; − şi în situaţia în care operaţiunea priveşte o societate civilă sau comercială la care una dintre persoanele anterior menţionate este administrator sau director ori deţine, singură sau împreună cu una din persoanele menţionate, o cotă de cel puţin 20% din valoarea capitalului social subscris. Consiliul de Administraţie poate delega o parte din puterile sale unui Comitet de Direcţie, compus din membri aleşi dintre administratori, fixându-le în acelaşi timp şi remuneraţia. Preşedintele Consiliului de Administraţie poate fi şi director general sau director, calitate în care conduce şi Comitetul de Direcţie. Comitetul de Direcţie ia decizii cu majoritatea absolută a voturilor membrilor săi. În Comitetul de Direcţie votul nu poate fi dat prin delegaţie. Şedinţele Comitetului de Direcţie se ţin cel puţin o dată pe săptămână. În conformitate cu cele mai avansate standarde de guvernanţă corporativă, conducerea executivă (Comitetul de Direcţie) trebuie să fie complet separată de cea administrativă (Consiliul de Administraţie), tocmai pentru a se elimina complet conflictul de interese între o persoană care este şi administrator şi conducător executiv. În cazurile în care, situaţiile financiare ale societăţilor comerciale, care intră sub incidenţa Reglementărilor contabile armonizate cu Directivele Europene şi Standardele Internaţionale de Contabilitate, vor fi auditate de către auditori financiari, potrivit dispoziţiilor legale. Societăţile comerciale ale căror situaţii financiare anuale sunt supuse, potrivit dispoziţiilor legale, auditului financiar, trebuie să organizeze auditul intern potrivit normelor elaborate de Camera Auditorilor Financiari din România. În cazurile societăţilor comerciale ale căror situaţii financiare anuale nu sunt supuse, potrivit legii, auditului financiar, Adunarea Generală Ordinară a acţionarilor va hotărî contractarea auditului financiar sau numirea cenzorilor. Universitatea SPIRU HARET
Comitetul de Direcţie
Auditul financiar Auditul intern
185
9.2. Dizolvarea, fuziunea şi divizarea companiilor Dizolvarea societăţilor
Societatea comercială se dizolvă, în condiţiile legii, prin: − expirarea duratei societăţii; − imposibilitatea realizării obiectului de activitate al societăţii; − declararea nulităţii societăţii; − hotărârea Adunării Generale; − hotărârea tribunalului, la cererea oricărui asociat, pentru motive temeinice; − falimentul societăţii; − alte cauze prevăzute de lege sau de actul constitutiv al societăţii. Societatea pe acţiuni, în condiţiile precizate de lege, se dizolvă: − în urma unor pierderi, dacă activul net, determinat ca diferenţa între totalul activelor şi datoriile societăţii, reprezintă mai puţin de jumătate din valoarea capitalului social, în condiţiile în care administratorii convoacă Adunarea Generală Extraordinară, pentru a hotărî dizolvarea societăţii; − când capitalul social se reduce sub minimul legal; − când numărul acţionarilor scade sub minimul legal. Dizolvarea societăţilor comerciale, cu unele excepţii, trebuie să fie înscrisă în Registrul Comerţului şi publicată în „Monitorul Oficial al României”, partea a IV-a. Tribunalul, pe baza unor cereri întemeiate, va putea pronunţa dizolvarea societăţii, în condiţiile legii, în cazurile în care: − societatea nu are organe statutare sau nu se mai pot întruni; − societatea nu a depus, în cel mult 6 luni de la expirarea termenelor legale, situaţiile financiare anuale sau alte acte care, potrivit legii, se depun la Oficiul Registrului Comerţului; − societatea şi-a încetat activitatea, nu are sediul social cunoscut; − societatea nu şi-a completat capitalul social, în condiţiile legii. Hotărârea de dizolvarea, pronunţată de tribunal, se înregistrează în Registrul Comerţului, se comunică Direcţiei
186
Universitatea SPIRU HARET
Generale a Finanţelor Publice Judeţene/municipiului Bucureşti, şi se publică în „Monitorul Oficial al României”, partea a IV-a. Dizolvarea societăţii are ca efect deschiderea procedurii lichidării. Dizolvarea are loc fără lichidare, în cazul fuziunii ori divizării totale a societăţii sau în alte cazuri prevăzute de lege. Societatea îşi păstrează personalitatea juridică pentru operaţiunile lichidării, până la terminarea acesteia. Fuziunea se face prin absorbirea unei societăţi de către o altă societate sau prin contopirea a două sau mai multe societăţi în scopul alcătuirii unei noi societăţi. Divizarea se face prin împărţirea întregului patrimoniu al unei societăţi, care îşi încetează existenţa, între două sau mai multe societăţi existente sau care iau astfel fiinţă. Societatea comercială nu îşi încetează existenţa dacă o parte din patrimoniul ei se desprinde şi se transmite către una sau mai multe societăţi existente sau care iau astfel fiinţă. Societăţile în lichidare pot fuziona sau se pot diviza, numai dacă nu a început repartiţia între asociaţi a părţilor ce li s-ar cuveni din lichidare. Fuziunea sau divizarea se hotărăşte de fiecare societate în parte, în condiţiile stabilite pentru modificarea actului constitutiv al societăţii. În situaţia în care, prin fuziune sau divizare, se înfiinţează o nouă societate, aceasta se constituie în condiţiile prevăzute de lege pentru forma de societate convenită. Fuziunea sau divizarea are ca efect dizolvarea, fără lichidare, a societăţii care îşi încetează existenţa. Administratorii întocmesc un proiect de fuziune sau de divizare, având la bază hotărârea Adunării Generale a Acţionarilor a fiecăreia dintre societăţile care participă la fuziune sau la divizare. Acest proiect de fuziune sau de divizare cuprinde: − forma, denumirea şi sediul social al tuturor societăţilor participante la operaţiune; − fundamentarea şi condiţiile fuziunii sau ale divizării; Universitatea SPIRU HARET
Fuziunea şi divizarea societăţilor
187
− stabilirea şi evaluarea activului şi pasivului, care se transmit societăţilor beneficiare; − modalităţile de predare a acţiunilor sau a părţilor sociale şi data de la care acestea dau dreptul la dividende; − raportul de schimb al acţiunilor sau al părţilor sociale şi, dacă este cazul, cuantumul sultei; nu vor putea fi schimbate pentru acţiuni emise de societatea absorbantă acţiunile societăţii absorbite al căror titular este, direct sau prin persoane interpuse, societatea absorbantă ori însăşi societatea absorbită; − cuantumul primei de fuziune sau de divizare; − drepturile care se acordă obligatarilor şi orice alte avantaje speciale; − data situaţiei financiare de fuziune/divizare, care va fi aceeaşi pentru toate societăţile participante; − alte date semnificative pentru operaţiune. După semnare de către reprezentanţii societăţilor participante, proiectul de fuziune sau de divizare se depune la Oficiul Registrului Comerţului, unde este înmatriculată fiecare societate, însoţit de o declaraţie a societăţii care încetează a exista în urma fuziunii sau divizării, despre modul cum a hotărât să stingă pasivul său. Proiectul de fuziune sau de divizare se publică în „Monitorul Oficial al României”, partea a IV-a, după vizarea sa de către judecătorul delegat, cu cel puţin 30 de zile înaintea datelor şedinţelor în care Adunările Generale Extraordinare urmează a hotărî asupra fuziunii/divizării. Oricare dintre creditorii societăţii care fuzionează sau se divide, care au o creanţă anterioară publicării proiectului de fuziune sau de divizare, poate face opoziţie în condiţiile prevăzute de lege. Cu cel puţin o lună înainte de data şedinţei Adunării Generale Extraordinare, administratorii societăţilor, care fuzionează sau se divid, trebuie să pună la dispoziţie acţionarilor/asociaţilor la sediul social: − proiectul de fuziune/divizare; − darea de seamă a administratorilor, cuprinzând justificarea necesităţii fuziunii/divizării şi raportul de schimb al acţiunilor/părţilor sociale; − situaţiile financiare şi rapoartele de gestiune pe ultimele 3 exerciţii financiare; 188
Universitatea SPIRU HARET
− raportul cenzorilor şi auditorilor financiari; − raportul unor experţi asupra justeţei raportului de schimb al acţiunilor/părţilor sociale; − evidenţa contractelor cu valori mari depăşind 100 mil. lei în curs de executare şi repartizarea lor, în caz de divizare a societăţilor. Fuziunea sau divizarea are loc la următoarele date: − la data înmatriculării în Registrul Comerţului a noii societăţi sau a ultimei dintre ele, în cazul constituirii uneia sau mai multor societăţi noi; − la data înscrierii în Registrul Comerţului a menţiunii privind majorarea capitalului social al societăţii absorbante. 9.3. Lichidarea companiilor În cazul societăţilor în lichidare, administratorii continuă mandatul lor, până la preluarea funcţiei de către lichidatori. După îndeplinirea formalităţilor de numire şi publicitate, lichidatorii pot depune semnătura lor în Registrul Comerţului şi pot exercita această funcţie de lichidatori. În aceste condiţii, nicio acţiune nu se poate exercita pentru societate sau contra acesteia decât în numele lichidatorilor sau împotriva lor. Lichidatorii au aceeaşi răspundere ca şi administratorii şi au obligaţia, ca împreună cu administratorii societăţii, să facă un inventar şi să încheie un bilanţ, care să constate situaţia exactă a activului şi pasivului societăţii. Lichidatorii sunt obligaţi să primească şi să păstreze patrimoniul societăţii, registrele ce li s-au încredinţat de administratori şi actele societăţii, fiind obligaţi să ţină un registru cu toate operaţiunile lichidării, în ordinea datei lor. Mandatul lichidatorilor se desfăşoară sub controlul cenzorilor. Toate actele emise de către societate trebuie să arate că aceasta este în lichidare.
Universitatea SPIRU HARET
Lichidarea societăţilor comerciale
189
Lichidatorii pot să execute şi să termine operaţiunile de comerţ referitoare la lichidare, să vândă, prin licitaţie publică, imobilele şi orice avere mobiliară a societăţii, vânzarea bunurilor nu se va putea face în bloc, să facă tranzacţii etc. Creditorii societăţii în lichidare pot exercita contra lichidatorilor acţiunile necesare care decurg din creanţele ajunse la termen, putându-se îndrepta împotriva asociaţilor pentru diferenţele neacoperite de bunurile existente în patrimoniul societăţii. Acţiunea de lichidare a unei societăţi, aflată în această situaţie, trebuie terminată în cel mult 3 ani de la data dizolvării. În baza unor motive temeinice, tribunalul poate prelungi acest termen cu cel mult 2 ani. După terminarea lichidării, în termen de 15 zile, lichidatorii vor cere radierea societăţii din Registrul Comerţului, sub sancţiunea unei amenzi judiciare pentru fiecare zi de întârziere. Încheierea judecătorului delegat este executorie şi supusă recursului. Radierea se poate face şi din oficiu. Lichidarea nu împiedică deschiderea procedurii de faliment a societăţii şi nu deliberează pe asociaţi. În cazul societăţilor pe acţiuni şi în comandită pe acţiuni, numirea lichidatorilor se face de Adunarea Generală, care hotărăşte, cu majoritatea prevăzută, lichidarea, dacă, prin actul constitutiv, nu se prevede altfel. Pentru timpul trecut de la ultima situaţie financiară aprobată până la începerea lichidării, administratorii vor prezenta lichidatorilor o dare de seamă asupra gestiunii. Orice acţionar are dreptul să intervină în instanţă, iar hotărârea va fi opozabilă şi acţionarilor neintervenienţi. Lichidatorii trebuie să întocmească situaţia financiară finală, după terminarea lichidării, menţionând partea ce se cuvine fiecărei acţiuni din repartizarea activului societăţii, însoţită de raportul cenzorilor şi/sau raportul auditorilor financiari. Situaţia financiară se depune, pentru a fi menţionată, la Oficiul Registrului Comerţului şi se va publica în „Monitorul Oficial al României”, partea a IV-a. Orice acţionar poate face opoziţie.
190
Universitatea SPIRU HARET
9.4. Organizarea activităţii financiare a companiilor Organizarea de ansamblu a activităţii unei companii este o funcţie de responsabilitate maximă a managementului, care trebuie să asigure un flux logic în cadrul companiei al: • informaţiilor; • circuitului valorilor şi bunurilor materiale: − materii prime, materiale componente; − surse energetice; • fluxul tehnologic; • circuitului financiar (bani-marfă-bani). Desigur că structura organizaţională diferă de la o Structura firmă la alta, în funcţie de specificul activităţii desfăşurate, organizaţională de mărimea companiei, de piaţa pe care operează etc. În cazul unei societăţi comerciale pe acţiuni de mărime medie, structura organizaţională trebuie să includă: − Adunarea Generală a Acţionarilor, − Consiliul de Administraţie, − Comitetul Director, − Preşedinte/Director general, − Vicepreşedinţi/Directori generali adjuncţi, − Direcţii/Divizii/Fabrici – Directori, − Secţii/compartimente – Şefi/secţii/ compartimente, − Ateliere/servicii – Şefi ateliere/servicii, − Reţeaua teritorială de subunităţi. Organigrama reprezintă forma grafică de exprimare Organigrama sintetică a structurii organizaţionale a firmei. Organigrama unei societăţi comerciale pe acţiuni, des întâlnită, se poate prezenta astfel:
Universitatea SPIRU HARET
191
Figura 3 Structura organizaţională a unei firme
„Funcţia financiară se află, în mod obişnuit, în partea superioară a organigramei, care reprezintă structura organizaţională a firmei, aceasta deoarece deciziile financiare optime sunt absolut vitale pentru supravieţuirea şi succesul firmei. Orice episod important din viaţa unei afaceri generează implicaţii financiare majore. Astfel de episoade importante sunt: adăugarea unei noi linii de produse sau eliminarea vechilor linii, extinderea sau schimbarea de amplasament, finanţarea creşterii firmei din câştigurile proprii sau din 192
Universitatea SPIRU HARET
capital exterior firmei. Astfel de decizii au un efect pe termen lung asupra profitabilităţii firmei şi, de aceea, este nevoie ca ele să primească toată atenţia din partea eşalonului superior al conducerii întreprinderii. ”2) În contextul lumii contemporane, al globalizării, creşterii concurenţei de pe piaţă, a tendinţei de epuizare a resurselor în comparaţie cu necesităţile tot mai mari, practic componenta financiară nu poate lipsi din structura organizaţională a nici unei companii mai mare sau mai mică, orice individ fie că se pregăteşte să devină inginer constructor, medic sau broker are nevoie de cunoştinţe financiare. Rolul şi Rolul managementului financiar este acela de a: responsabilităţile − planifica fondurile financiare; managerului − asigura fondurile financiare; financiar − utiliza cu eficienţă aceste fonduri. Responsabilităţile managementului financiar, constau, în principal, în: • elaborarea planului şi previziunilor privind necesarul de fonduri şi modalităţile de asigurare a acestora (din surse proprii prin reinvestirea profitului, de la acţionari prin majorări de capital, din surse externe atrase sub forma împrumuturilor de la bănci sau a resurselor atrase de pe piaţa de capital); • fundamentarea deciziilor financiare privind susţinerea creşterii vânzărilor, investiţiile în utilităţi productive, utilaje şi echipamente, finanţarea activelor curente pentru producerea bunurilor şi serviciilor; • coordonarea şi controlul deciziilor prin colaborarea cu celelalte compartimente ale firmei (vânzări, producţie etc.), cunoscându-se faptul că orice decizie are o componentă financiară care influenţează necesarul de resurse financiare şi modul de utilizare a acestora; • luarea permanent în considerare a evoluţiilor de pe pieţele financiare şi de capital care influenţează modul şi mai ales costul asigurării resurselor financiare.
2)
Halpern Paul, Weston J. Fred, Brigham F. Eugene, Finanţe manageriale, Editura Economică, Bucureşti, 1999, p. 7. Universitatea SPIRU HARET
193
NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE
• Organizarea activităţii companiei • Forme de organizare. Agenţii economici, comercianţi, necomercianţi • Tipurile de societăţi comerciale: societăţi în nume colectiv, societăţi în comandită simplă, societăţi pe acţiuni, societăţi în comandită pe acţiuni, societăţi cu răspundere limitată • Răspunderea în societăţile comerciale. Actul constitutiv al societăţii. Înmatricularea societăţii. Modificarea actului constitutiv • Funcţionarea societăţilor comerciale pe acţiuni. Adunările Generale: Ordinare şi Extraordinare • Consiliul de Administraţie • Comitetul de Direcţie • Auditul financiar. Auditul intern • Dizolvarea, fuziunea şi divizarea companiilor • Lichidarea companiilor • Organizarea activităţii financiare a companiilor • Structura organizaţională. Organigrama • Rolul şi responsabilităţile managementului financiar
194
Universitatea SPIRU HARET
Capitolul 10. ORGANIZAREA ACTIVITĂŢII BĂNCII
Sistemul bancar românesc, asemenea sistemelor bancare moderne, este organizat pe două paliere: − banca centrală, cu rol de reglementare şi supraveghere a activităţii bancare; − băncile comerciale, ca instituţii operative care acţionează pe piaţa monetară, piaţa creditelor, precum şi direct sau indirect pe piaţa asigurărilor, a leasingului şi pe piaţa de capital. La rândul lor, băncile comerciale pot fi: − bănci universale; − bănci specializate în anumite operaţiuni, ca de exemplu: bănci de investiţii, bănci ipotecare etc.; − bănci mutuale şi cooperatiste, care au anumite restricţii în atragerea fondurilor şi distribuirea creditelor; − instituţii financiare specializate, de exemplu: instituţie emitentă de monedă electronică. În cele ce urmează ne vom ocupa de organizarea activităţii într-o bancă comercială universală.
Banca centrală
Bănci comerciale
10.1. Funcţia de organizare Funcţia de organizare se caracterizează, în procesul de management, prin acţiuni şi procese ce vizează ansamblul băncii, precum şi diferitele domenii ale acesteia, privite într-o strânsă interdependenţă. „Organizarea băncii, ca firmă comercială realizând activităţi specifice, se concretizează în constituirea acesteia ca unitate de decizie, printr-o abordare sistemică a elementelor componente, definite prin variabilele funcţionale şi relaţionale, în cadrul unei structuri apte să asigure activitatea convergentă, sinergică a elementelor componente.”1)80) 1)
Manolescu Gheorghe, Sîrbea Diaconescu Adriana, Management bancar, Editura Fundaţiei România de Mâine, Bucureşti, 2001, p. 55. Universitatea SPIRU HARET
195
Organizarea ierarhică
Organizarea funcţională
Organizarea structurală
Organizarea unei bănci poate fi privită din mai multe puncte de vedere: • organizarea ierarhică, înţeleasă ca o structură subordonativă, care asigură coerenţa actului de decizie şi controlul îndeplinirii sarcinilor. Din acest punct de vedere, o societate bancară serioasă are o structură ierarhică la fel de riguroasă ca cea a unui organism militar, limitele de autoritate fiind extrem de bine stabilite şi respectate, întrucât orice decizie înseamnă bani, mulţi bani, care în cea mai mare parte nu sunt ai băncii, ci ai depunătorilor; • organizarea funcţională a băncii permite realizarea în cele mai bune condiţii a funcţiilor sale de bază: atragerea de depozite, acordarea de credite, operaţiuni cu carduri, funcţia de decontări fără numerar, cea privind operaţiunile cash (cu lei şi valută), funcţia financiar-contabilă etc.; • organizarea structurală, care cuprinde, pe lângă centrala băncii, reţeaua teritorială de unităţi bancare de tipul sucursalelor zonale, sucursalelor judeţene, sucursalelor orăşeneşti, agenţii, reprezentanţe. 10.2. Structura organizatorică. Organigrama
Adunarea Generală a Acţionarilor
Consiliul de Administraţie
Comitetul de Direcţie
196
Structura organizatorică este concepută astfel încât, ansamblul persoanelor şi subdiviziunilor constituite, să asigure premisele organizatorice în vederea stabilirii şi realizării obiectivelor firmei. Structura organizatorică a băncii este expresia atât a resurselor financiare, materiale şi informaţionale încorporate, cât şi a caracteristicilor mediului în care aceasta îşi desfăşoară activitatea. Din punct de vedere ierarhic, principalele elemente ale organigramei unei bănci sunt: • Adunarea Generală a Acţionarilor; • Consiliul de Administraţie; • Comitetul de Direcţie; • Conducerea executivă, formată din: − preşedinte; − vicepreşedinti. În unele bănci, preşedintele Consiliului de Administraţie este şi preşedintele executiv, în altele, în principal cele aparţinând unor bănci strategice vest-europene, conducerea executivă este separată de Consiliului de Administraţie. Universitatea SPIRU HARET
La nivelul organelor colective de conducere a băncii sunt organizate, în conformitate cu prevederile legale, organisme colective specializate, care asigură coordonarea, integrarea unor activităţi pe domenii specifice. Astfel de organisme specializate pot fi: − Comitetul de credite; − Comitetul de risc; − Comitetul de gestionare a activelor şi pasivelor (ALCO); − Comitetul tehnico-economic pentru activitatea de investiţii proprii ale băncii. De regulă, aceste organisme colective specializate sunt organisme consultative, de avizare sau chiar decizionale, în limita competenţelor stabilite, organizate la nivelul Comitetului de Direcţie. În conformitate cu evoluţiile recente pe piaţa bancară, unele bănci, inclusiv Banca Naţională a României, au înfiinţat comitete de audit, ca organe de monitorizare a activităţii băncii, la nivelul Consiliului de Administraţie. „Organigrama poate fi definită ca reprezentarea grafică a structurii organizatorice, cu ajutorul anumitor simboluri şi pe baza unor reguli specifice.”2)21) Ea este formată, de regulă, din căsuţe dreptunghiulare, reprezentând posturi de management şi departamente, direcţii, compartimente, de diferite forme, care redau raporturile ierarhice, funcţionale etc., ce sunt stabilite între toate celelalte structuri organizatorice. În bănci se disting, de obicei, trei tipuri de organigrame: − organigrama generală sau de ansamblu, care cuprinde întreaga activitate a băncii; − organigrama parţială (a direcţiilor şi departamentelor); − organigrama unităţilor bancare teritoriale (sucursale, agenţii etc.). Ca mod de prezentare, pe lângă cea tabelară, cu căsuţe dreptunghiulare de mărimi diferite, corespunzătoare poziţiei şi importanţei compartimentului respectiv în organigrama generală, mai există şi:
Organigrama
2)
Nicolescu Ovidiu, Verboncu Ion, Management, ediţia a III-a revizuită, Editura Economică, Bucureşti, 1999, p. 307. Universitatea SPIRU HARET
197
Tipuri de organigrame
198
• organigrame prezentate sub forma circulară, cu Adunarea Generală în centru şi celelalte structuri dispuse concentric, în jurul acesteia, în funcţie de importanţa şi poziţia lor ierarhică; • organigrame ordonate de la stânga la dreapta, începând cu Adunarea Generală a Acţionarilor, adăugându-se spre dreapta celelalte structuri ierarhice, în funcţie de importanţa lor, astfel încât, două compartimente de acelaşi nivel ierarhic să fie poziţionate la aceeaşi distanţă faţă de prima poziţie înscrisă la stânga, respectiv Adunarea Generală a Acţionarilor. Indiferent de tipul organigramei utilizate şi a modului de prezentare, aceasta evidenţiază tipurile de relaţii care există în structura organizatorică a unei bănci: • relaţiile ierarhice sunt relaţii de subordonare, prin acest tip de relaţii, autoritatea decizională a băncii asigură conducerea, administrarea şi controlul băncii; • relaţiile funcţionale, caracterizate prin flexibilitate, sunt generate de organizarea băncii pe activităţi specifice ale căror rezultate se concretizează în produse şi servicii bancare. Strategia băncii conduce, în cadrul aceleiaşi bănci, la modificări ale relaţiilor funcţionale, iar în cadrul sistemului bancar, la diferenţieri ale acestora de la o bancă la alta; • relaţiile configuraţionale evidenţiază structura în reţea a băncii. Unităţile operaţionale, cu competenţe şi responsabilităţi limitate, au relaţii directe cu clienţii, asigurând astfel interfaţa băncii. Pentru activitatea de creditare sunt alocate mai multe compartimente sau organisme distincte (serviciul credite, comitetul de credit, departamentul de credite, comitetul de risc), între care, potrivit strategiei băncii şi principiilor manageriale sunt stabilite competenţe ierarhice, funcţionale şi configuraţionale. Arhitectura organizatorică a unei bănci, poate fi reprezentată sub forma a trei etaje: − etajul 1, al relaţiilor ierarhice; − etajul 2, al relaţiilor funcţionale; − etajul 3, al relaţiilor configuraţionale.
Universitatea SPIRU HARET
Specific etajelor 2 şi 3 este faptul că în interiorul fiecăruia dintre ele există relaţii ierarhice, de conducere şi funcţionale, iar între ele există relaţii funcţionale. Figura 1 Arhitectura organizatorică a unei bănci
Pentru crearea unei imagini relevante a structurii organizatorice a unei unităţi operaţionale a unei unităţi operaţionale a băncii, prezentăm organigrama unei sucursale judeţene:
Universitatea SPIRU HARET
199
Figura 2 Organigrama unei sucursale judeţene Director
Consilier juridic
Control
Contabilitate, decontări intra şi interbancare
IT
Casierie
Conturi şi viramente
Director financiar
Director adjunct
Operaţiuni valutare
Secretariat, administrativ
Produse şi servicii persoane fizice
Director adjunct
Credite
Coordonare
10.3. Organizarea internă a băncii
ERSTE Bank
200
În ţările Uniunii Europene, organizarea internă a băncii nu este unitară. În funcţie de strategia adoptată, pot fi întâlnite bănci la care organizarea este structurată pe 6 segmente de activităţi, pe 3-4 segmente sau chiar pe două segmente. Pentru o mai bună înţelegere, în continuare, vom exemplifica din practica băncilor din Uniunea Europeană: a. În cazul Erste Bank, activitatea este grupată în 6 segmente, care includ următoarele: Retail şi Imobiliare, Bănci de economii, Clienţi corporate mari, Tranzacţionări şi Investment Banking; Asset Management şi Asigurări, precum şi Corporate. La rândul lor, aceste segmente principale cuprind diferite unităţi de afaceri: de exemplu, segmentul Retail şi Imobiliare cuprinde Retail, Clienţi IMM-uri, Finanţarea activităţii imobiliare şi, mai nou, Asset Management şi Asigurări. Organizarea unităţilor de Retail vizează deservirea clienţilor persoane fizice, liber profesionişti şi mici afaceri, iar a unităţilor de Activitate Imobiliară pe cea a constructorilor de imobile, a companiilor de management de proprietăţi, a agenţilor imobiliari, a trusturilor imobiliare şi a clienţilor retail cu ipoteci. În cazul unităţilor IMM, companiile incluse sunt departajate în funcţie de cifra anuală de afaceri. Universitatea SPIRU HARET
b. KBC Banking & Insurance este o bancă a cărei structură organizatorică cuprinde 4 activităţi, acestea incluzând: retail bancassurance, servicii corporate, asset management şi activităţi pe piaţa de capital. Subsidiarele acestei bănci sunt specializate pe una sau mai multe din aceste activităţi sau sunt specializate fie pe activitate bancară, fie pe asigurări. Indiferent de subsidiară sau de activitate, baza de clienţi este segmentată în: persoane fizice, liber profesionişti şi întreprinzători în nume propriu, private banking, companii din agricultură, firme, întreprinderi multinaţionale, bănci şi instituţii. KBC nu defineşte cu precizie căror clienţi li se adresează activitatea de retail bancassurance, dar declară că serviciile corporate se adresează firmelor, liber profesioniştilor şi întreprinzătorilor în nume propriu. Segmentarea acestor clienţi se face în funcţie de cifra de afaceri în: clienţi mari, IMM-uri şi liber profesionişti, independenţi şi comercianţi. c. Bank Pekao SA, membră a Grupului Unicredito Italiano SpA, din punct de vedere organizatoric, face parte din băncile a căror organizare este structurată pe 3 activităţi principale, şi anume: Clienţi Retail, Clienţi Corporate şi Companii mici şi mijlocii. În acest caz, segmentul Clienţi Retail cuprinde persoane fizice rezidente şi nerezidente, iar companiile mici şi mijlocii includ persoanele fizice care sunt angajate într-un tip de activitate „one-man business” (plătesc impozit în tranşă unică) sau practică o profesiune liber (indiferent de modalitatea de plată a impozitelor) sau obţin sub o formă sau alta venituri din agricultură. d. OTP Bank are organizată activitatea internă în două sectoare ce cuprind Divizia de clienţi retail şi Divizia de clienţi corporate. În această variantă organizatorică, Divizia clienţii retail include numai persoanele fizice, iar Divizia clienţii corporate include IMM-urile, toate tipurile de companii, precum şi municipalităţile.
Universitatea SPIRU HARET
KBC Banking & Insurance
Bank Pekao SA
OTP Bank
201
În România, pornind de la specificul activităţii bancare – atragerea resurselor financiare de pe piaţă şi plasarea acestora – prin structura şi prin activitatea specifică, banca urmăreşte, în condiţii de legalitate, crearea de produse competitive şi distribuirea lor. Aceste aspecte transpuse în cele trei etaje ale arhitecturii organizatorice a băncii, evidenţiază rolul componentelor acestor etaje faţă de clienţi, astfel: − etajul 1 asigură coordonarea de ansamblu a activităţii bancare, elaborarea direcţiilor şi planurilor strategice de dezvoltare, aprobarea normelor şi procedurilor de lucru a produselor şi serviciilor oferite clienţilor; − etajul 2 primeşte propuneri, asigură analiza, crearea şi supunerea spre aprobare a propunerilor de produse şi servicii, precum şi distribuirea acestora unităţilor teritoriale; − etajul 3 (interfaţa băncii) este conectat permanent la cererea pieţei, lansând în acelaşi timp oferta băncii pe piaţă. Componentele acestui etaj, potrivit competenţelor pe care le deţin, pentru unele produse şi servicii, au şi rolul de a aproba punerea la dispoziţia clienţilor a acestora (de exemplu, credite). Unităţile teritoriale ale unei bănci, reprezentate prin sucursale judeţene, sucursale orăşeneşti, agenţii, au rolul unor canale de distribuţie clasică a produselor şi serviciilor băncii. În deservirea clienţilor, băncile utilizează şi canale electronice de distribuţie (distribuţie alternativă), care sunt puse la dispoziţia clienţilor prin intermediul unităţilor teritoriale, dar pentru gestionarea lor sunt implicate şi componente ale etajului 2 (de exemplu, licitaţii valutare, plata facturilor din conturile de card etc.). În funcţie de strategia adoptată, activitatea curentă a băncii este structurată pe divizii, direcţii, departamente etc. Principalele divizii care se regăsesc în structura organizatorică a băncilor comerciale sunt: divizia corporaţii şi divizia retail. Divizia corporate 202
Rolul diviziei corporate este de a dezvolta relaţii de afaceri cu corporaţiile medii şi mari. Universitatea SPIRU HARET
Este structurată pe direcţii, astfel încât să răspundă exigenţelor pieţei bancare. Dintre direcţiile care pot fi incluse în această divizie menţionăm: • relaţii cu societăţile corporatiste; • administrarea lichidităţilor (Cash Management); • finanţări structurate şi sector public; • instituţii financiare; • produse de credit corporatist; • recuperări debite; • suport afaceri etc. În cadrul acestor direcţii activează departamente specializate în: − petrol, energie, gaze naturale; − metalurgie, construcţii de maşini; − transporturi, logistică, comerţ; − bunuri de larg consum; − bunuri de folosinţă îndelungată; − agricultură, silvicultură; − IT, telecomunicaţii, media, servicii; − leasing, asigurări; − instituţii financiare etc. La nivelul sucursalelor există compartimente corporatiste, deservite de către specialiştii băncii. Departamentele şi compartimentele specializate, prin activităţile derulate, asigură, clienţilor din categoria corporate, finanţarea comerţului (intern şi internaţional), finanţarea structurată (prin finanţarea proiectelor, credite de prefinaţare a exportului, credite de postfinanţare a exportului, factoring, forfaiting etc.), pun la dispoziţia acestor clienţi produse de creditare (overdraft, linii de credit, credite la termen etc.), facilitează derularea programelor de finanţarea ale instituţiilor financiare etc. Rolul diviziei de retail este de a dezvolta relaţii de afaceri, în principal, cu persoanele fizice. Există societăţi bancare, care cuprind în sectorul retail şi întreprinderile mici şi mijlocii. Menţionăm că, pe plan internaţional, această problemă nu este rezolvată unitar. Unele bănci includ întreprinderile mici şi mijlocii fie la activitatea corporatistă, fie, aşa cum am arătat, la activitatea de retail, alte bănci au organizat divizie separată pentru întreprinderile mici şi mijlocii. Universitatea SPIRU HARET
Divizia retail
203
Din perspectiva introducerii reglementărilor Acordului Basel II, este mai avantajos pentru bănci să cuprindă la zona retail cel puţin microîntreprinderile, întrucât acestei zone îi este asociat un grad de risc mai scăzut decât zonei corporate. Divizia retail este structurată în funcţie de produsele şi serviciile oferite segmentului de clienţi căruia i se adresează: depozite, credite, carduri, alte servicii. În condiţiile unei concurenţe puternice, manifestate pe piaţa bancară în sfera clienţilor din categoria retail, diviziei retail, cu departamentele şi compartimentele specializate, îi revin sarcini de studiere a tendinţelor pieţei, de creare şi promovare a noi produse competitive, de distribuţie şi dezvoltare a celor existente. 10.4. Organizarea băncilor ca grupuri financiare Grupurile financiare
O măsură de eficientizare a activităţilor băncii o constituie dezvoltarea de activităţi comune. Principalele zone adiacente activităţii bancare, de altfel potenţiale zone de dezvoltare a activităţilor comune, includ: activitatea de leasing, asigurările, activităţi de intermedieri pe piaţa valorilor mobiliare, consultanţă financiară etc. Această tendinţă de organizare a băncilor sub forma unor grupuri financiare se regăseşte atât în cazul băncilor străine, dar şi în cazul unor bănci comerciale care operează pe piaţa românească (Banca Comercială Română SA, Banca Română pentru Dezvoltare – GSG etc.). Prezentăm structura de grup a Băncii Comerciale Române SA, cel mai mare grup financiar din România. Figura 3 Structura grupului BCR SA
204
Universitatea SPIRU HARET
Asemănător băncilor europene, prin distribuirea produselor şi serviciilor financiare ale băncilor sau ale firmelor financiare satelite (companii de asigurări, asset management, leasing etc.), băncile româneşti adoptă modelul de distribuţie tip „arhitectură deschisă”, devenind adevărate „supermarketuri financiare”. Structura de grup a băncilor oferă o serie de avantaje atât lor, cât şi clienţilor: − obţinerea pe piaţa financiară a statutului de furnizor integrat de servicii financiare, acţionând în domeniile: bancar, asset management, asigurări leasing, piaţa de capital etc.; − transferul serviciilor de la nivelul entităţii individuale la cel al grupului şi introducerea mărcii unice, reprezentative pentru întregul grup; − reducerea costurilor; − înlocuirea structurii multiple de capital cu una unică şi crearea organismelor comune de decizie; − crearea comitetelor globale de risc, care să asigure managementul integrat al riscurilor; − orientarea către client, oferă acestuia posibilitatea de a găsi produsele financiare dorite într-un singur loc, pe principiul „one stop shopping”; − adaptarea consultanţei financiare, oferite de bancă, la cerinţele clienţilor. NOŢIUNI ŞI CONCEPTE-CHEIE
• Organizarea activităţii băncii • Banca centrală. Băncile comerciale • Funcţia de organizare: organizarea ierarhică, organizarea funcţională, organizarea structurală • Adunarea Generală a Acţionarilor. Consiliul de Administraţie. Comitetul de Direcţie • Organigrama. Tipuri de organigrame • Relaţiile ierarhice. Relaţiile funcţionale. Relaţiile configuraţionale • Organizarea internă a băncii (de exemplu, ERSTE Bank, KBC Banking & Insurance, Bank Pekao SA, OTP Bank) • Divizia corporate. Divizia retail • Grupurile financiare • Structura Grupului BCR SA Universitatea SPIRU HARET
205
Capitolul 11. MANAGEMENTUL ACTIVELOR ŞI PASIVELOR BANCARE, AL LICHIDITĂŢII ŞI AL RISCURILOR
11.1. Managementul activelor şi pasivelor bancare
Comitete specializate
Comitetul de administrare a activelor şi pasivelor
206
Societăţile bancare, ca instituţii specializate în activitatea de intermediere financiară, sunt obligate şi supravegheate de autorităţile de supraveghere din fiecare ţară să asigure o administrare prudentă şi eficientă a resurselor atrase de la clientelă printr-o politică echilibrată de plasare a acestora în credite şi alte plasamente. Potrivit legii bancare, pe lângă Comitetul Executiv şi Consiliul de Administraţie, societăţile bancare sunt obligate să înfiinţeze şi să asigure funcţionarea cu specialişti a unor comitete specializate astfel: • Comitetul de credite; • Comitetul de administrare a riscurilor; • Comitetul de administrare a activelor şi pasivelor. Comitetul de administrare a activelor şi pasivelor este cunoscut şi sub denumirea prescurtată ALCO (de la Assets and Liabilities Commitee). Comitetul este organ de analiză şi decizie şi adoptă/ emite decizii/recomandări/avize/avize consultative în limita autorităţii stabilite prin reglementările interne ale băncii. Comitetul îşi desfăşoară activitatea pentru următoarele domenii: − atragerea de resurse şi efectuarea de plasamente; − structura activelor şi pasivelor băncii; − stabilirea politicii băncii de dobânzi active şi pasive a băncii; − gestionarea şi menţinerea unei lichidităţi adecvate în lei şi valută; Universitatea SPIRU HARET
− gestionarea poziţiei valutare şi menţinerea acesteia în limitele impuse de autoritatea monetară şi de necesitatea unei gestionări prudente a riscului de curs valutar; − gestionarea riscului de dobândă împreună cu Direcţia Trezorerie şi Direcţia de Management al Riscurilor; − elaborarea politicii de preţuri a produselor băncii în scopul optimizării managementului activelor şi pasivelor şi a maximizării veniturilor băncii; − analiza evoluţiei principalilor indicatori macroeconomici şi a influenţei acestora asupra evoluţiei resurselor şi plasamentelor băncii. Comitetul de administrare a activelor şi pasivelor are, de regulă, următoarele atribuţii: • analizează şi aprobă, sau propune spre aprobare: − nivelul preţurilor de transfer aplicate soldurilor conturilor de decontare ale centrelor de profit faţă de trezoreria centrală a băncii; − cadrul de limită de risc pentru managementul riscului ratei dobânzii; − încheierea Acordurilor cadru/individuale/separate de finanţare/refinanţare externă încheiate cu bănci şi/sau instituţii financiare; – operaţiuni de vânzare/cumpărare de acţiuni şi obligaţiuni pe piaţa de capital; – tranzacţii individuale interbancare de money market şi titluri de stat; − limita pentru poziţia valutară în cadrul limitei maxime stabilite de BNR; − programului anual de resurse şi plasamente (inclusiv planul de credite şi modificările ulterioare ale acestuia) cu defalcarea pe trimestre şi a planului financiar şi a bugetului de venituri şi cheltuieli al băncii; − politica de atragere/plasare de resurse; − politicile băncii în domeniul lichidităţii şi administrării activelor şi pasivelor; − lansarea de noi produse şi servicii bancare pentru clienţi sau îmbunătăţirea caracteristicilor celor existente; − perioada maximă de acordare a diferitelor tipuri de credite pentru persoane fizice şi juridice (termen scurt, mediu şi lung) şi valută în care se pot acorda aceste credite; Universitatea SPIRU HARET
Atribuţiile ALCO
207
− limitele valorice minime/maxime ale produselor/ serviciilor bancare retail; − ratele dobânzilor ce urmează a fi practicate de bancă în relaţia cu clientela nebancară la resursele atrase şi la creditele acordate; − activitatea de vânzare şi cumpărare de valută şi modul de administrare a poziţiei valutare; − nivelul comisioanelor practicate de bancă în relaţia cu clienţii bancari şi nebancari; – operaţiuni de vânzare/cumpărare de obligaţiuni şi acţiuni pe piaţa de capital; − participarea băncii în cadrul creditelor sindicalizate şi de investire în instrumente ale pieţei de capital interne şi internaţionale; − creşterea eficienţei în gestionarea plasamentelor şi corelarea maturităţii resurselor cu maturitatea plasamentelor; − asigurarea unor indici de solvabilitate şi lichiditate corespunzători; − realizarea unei structuri de bilanţ care să permită asigurarea nivelului planificat al profitabilităţii; − rata dobânzii medii realizate pe total active şi pasive cu defalcare pe principalele categorii de resurse şi plasamente, pe baza datelor din evidenţa contabilă; − analiza gestionării lichidităţii băncii; − analiza gestionării poziţiei valutare şi încadrarea în cerinţele impuse de BNR; − analiza gestionării riscului de rată a dobânzii; − analiza resurselor şi plasamentelor; − realizarea lunară a planului financiar şi a bugetului de venituri şi cheltuieli; − stadiul realizării programului de resurse şi plasamente; − evoluţia periodică a lichidităţii în lei şi valută a băncii şi a poziţiei valutare; − evoluţia lunară a dobânzilor medii active şi pasive şi a ecartului de dobândă, în lei şi valută.
208
Universitatea SPIRU HARET
11.2. Managementul lichidităţii bancare Prin lichiditate se înţelege ştiinţa de a găsi acel punct de echilibru sensibil între maturitatea resurselor şi cea a plasamentelor, care să permită băncii să dispună permanent de bani, atunci când are nevoie de ei. Economistul Edward A. McNally definea lichiditatea ca „deţinerea banilor în momentul în care banca are nevoie de aceştia.”1) În activitatea practică, „atingerea şi menţinerea optimului de lichiditate este o adevărată artă a managementului bancar, a cărui valoare este confirmată numai de practică, avându-se în vedere nenumăratele implicaţii generate de o fluctuaţie a riscului de lichiditate, atât asupra profitabilităţii instituţiei, cât şi asupra celorlalte riscuri conexe activităţii financiar-bancare.”2) Funcţiile lichidităţii bancare constau în: − asigurarea desfăşurării în condiţii normale a activităţii bancare prin fluidizarea procesului de intermediere bancară, în condiţiile asigurării încrederii şi atractivităţii pentru depunători şi plasarea resurselor, astfel atrase, în condiţii de siguranţă şi fructificare corespunzătoare;
Ce este lichiditatatea
Funcţiile lichidităţii bancare
− protejarea intereselor clienţilor, pe de o parte, şi a acţionarilor, pe de altă parte, cunoscut fiind că, în cazul unor „accidente”, cât de mici, de lichiditate, impactul asupra clientelei, pe calea efectelor psihologice, poate conduce la colapsul unei bănci relativ solide în condiţii normale de activitate; − asigurarea capacităţii rezonabile de rambursare a depozitelor către clienţi, independent de modul în care sunt returnate băncii plasamentele în credite şi în alte active. Aceasta presupune o bună corelare a maturităţii plasamentelor cu cea a resurselor pe benzi de lichiditate şi chiar asigurarea unui excedent de lichiditate pe fiecare bandă în parte; 1)
McNally A. Edward, Economic Development Institute of The World Bank – Basic Topics in Sound Bank Management, 1996. 2) Dănilă Nicolae, Anghel Lucian Claudiu, Dănilă Ioan Marius, Managementul lichidităţii bancare, Editura Economică, Bucureşti, 2002, p. 77. Universitatea SPIRU HARET
209
− evitarea lichidităţii forţate a anumitor plasamente neajunse la scadenţă, pentru procurarea resurselor necesare unor retrageri programate sau nu. Lichidarea unor active înainte de scadenţă este costisitoare şi periculoasă pentru bancă, prin semnalul negativ pe care îl transmite pe piaţă, iar acest „început al sfârşitului” trebuie evitat prin orice efort; − asigurarea independenţei băncii faţă de sursele de împrumut marginale de pe piaţă, care au costuri deosebit de ridicate, prin creşterea şi diversificarea bazei de clienţi nebancari, a produselor şi serviciilor oferite, creşterea maturităţii depozitelor atrase; − evitarea, pe cât posibil, chiar şi a împrumuturilor de la banca centrală, care, ca împrumutătoare de ultimă instanţă, presupune costuri mai mari decât cele ocazionate de atragerea de resurse de la clienţii nebancari şi, în plus, induce o deteriorare a imaginii în piaţă a băncii care apelează la astfel de împrumuturi. Benzile de lichiditate
Scadenţa reziduală
210
Prin banda de lichiditate se înţelege o anumită perioadă de timp (o lună, 3 luni etc.) rămasă de scurs până la scadenţa unui plasament (activ) sau a unui depozit atras (pasiv). Benzile de lichiditate sunt stabilite pe următoarele intervale de timp: • până la o lună inclusiv; • între o lună şi 3 luni inclusiv; • între 3 luni şi 6 luni inclusiv; • între 6 luni şi 12 luni inclusiv; • peste 12 luni. După stabilirea benzilor de lichiditate, banca efectuează repartizarea activelor şi pasivelor pe benzi de lichiditate, conform modelului prezentat în tabelul următor, ţinând cont de scadenţa reziduală, respectiv intervalul de timp rămas de scurs de la data analizei până la expirarea unui depozit sau până la scadenţa unui credit/rate de credit. Universitatea SPIRU HARET
Tabelul 1 Repartizarea activelor/pasivelor bilanţiere pe scadenţe – mil. lei – ACTIVE
0 OPERAŢIUNI DE TREZORERIE ŞI OPERAŢIUNI INTERBANCARE Casa şi alte valori Cont curent şi de corespondent la bănci Depozite la vedere la bănci Depozite la termen la bănci Creanţe restante Dobânzi restante Alte active aferente operaţiunilor de trezorerie şi interbancare OPERAŢIUNI CU CLIENTELA Credite de trezorerie Credite pentru export Credite pentru echipament Credite pentru bunuri imobiliare Alte credite acordate clientelei Alte operaţiuni cu clientela OPERAŢIUNI CU TITLURI Titluri de tranzacţie Titluri de plasament Titluri de investiţii Alte operaţiuni cu titluri VALORI IMOBILIZATE Credite subordonate la termen Alte valori imobilizate TOTAL LICHIDITATE EFECTIVĂ
Cod poz.
1
DURATA RĂMASĂ DE SCURS D