122 37 10MB
Serbo-Croatian Pages 562 Year 1987
Jordana Vl«tfčić, profesorica na
fertilitetu političkih nauka u .*■ agrebu, renomirani je stručnjak za bvijest jugoslavenskog omunističkog pokreta, naročito za ovijest nacionalnog i' seljačkog itapja u KPJ. Ovo izdanje,
opunjePO novim dijelovima jjtd ričin a teksta i, nižom novih okum énata, solidan je p riru čn ik za suçavanje razdoblja u kojem su .rtikulirçma osnovna opredjeljenja iigoslavénskog kom unističkog (okreta prem a ključnim društvenim ■poblemima Jugoslavije i Balkana, »râtèci dokum ente s kongresa iigoslavenskih kom unista i [om pnisticke internacionale, * u to rica omogućuje čitaocu cjelovit vid u' rasprave relevantne za iidbinu jugoslavenske p artije i iigoslavenskih naroda.
BIBLIOTEKA GLOBUS
Urednik BOŽO KOVAČEVIĆ
Gordana Vlajčić
(/
JUGOSLAVENSKA REVOLUCIJA I NACIONALNO PITANJE ( 1919- 1927) II
dopunjeno izdanje
(
Globus / Zagreb
Copyright © Gordana Vlajčić 1984, 1987
Recenzenti PROF. DR. ZVONKO LE ROTI Ć PROF. DR. JOVAN MIRIĆ Ovaj rad je dio istraživačkog projekta »Suvremeni fenom en nacije i međunacionalni odnosi« koji ostvaruje Institut za političke znanosti pri Fakultetu političkih nauka u Zagrebu. Objavljivanje ove knjige financijski je pomogla Republička zajednica za znanstveni rad SRH.
PREDGOVOR
Pred čitaocima je drugo izdanje moje knjige JUGOSLAVENSKA REVOLUCIJA I NACIONALNO PITANJE (1919-1927). Ono je DOPUNJENO novim spoznajama koje su rezultat kako dostig nuća u jugoslavenskoj historiografiji objavljenih u vremenu od završetka rukopisa prvog izdanja 1982. do kraja 1984. godine ili prije, a ja u njih nisam imala uvida, tako i osobnih istraživanja problematike vezane za zbivanja na petom proširenom plenumu IKKI-e 1925. godine. U odnosu na prvo izdanje, u drugom su izvršene nadopune ili napisani novi tekstovi u slijedećim podtemama: 1. Kominterna i Balkan, 2. KPJ i problem sadržaja taktike jedinstvenog fronta radnika i seljaka, 3. Intervencija Kominterne, 4. Treći kongres KPJ i 5. Slovensko i hrvatsko pitanje u susjednim zemljama i komunističke partije. U dijelu koji se odnosi na IZBOR GRAĐE dodano je deset novih dijelova građe, isključivo iz problematike petog proširenog plenuma IKKI-e. U dijelu koji se odnosi na LITERATURU une seni su oni radovi iz jugoslavenske historiografije koji su relevant ni za istraživanje ove problematike, a u prvom izdanju ih nema iz gore navedenih razloga. Zahvaljujem drugovima u Arhivu Hrvatske i Arhivu Predsjed ništva CK SKJ na ukazanoj pomoći. Isto tako, zahvaljujem na vrlo značajnim sugestijama kolegicama dr Milici Kacin-Wohinz i Stanislavi Koprivici-Oštrić. U Zagrebu, prosinca 1984. godine.
G. V.
Radnici nemaju domovine. Njima se ne može uzeti ono što nemaju. Ali kako proletarijat prvo mora osvojiti političku vlast, da se podigne do vodeće klase nacije, da se sam konstituira kao nacija, to je i on još nacionalan, mada nikako u smislu buržoazije. Komunistički manifest
I.
poglavlje
NEKI PREDUVJETI STRA TEŠKO-TAKTIČKIM OPREDJELJENJIMA JUGOSLA VENSKIH KOMUNISTA U 1919. GODINI
Stvaranje jugoslavenske države Sajedinjenje Države Slovenaca, Hrvata i Srba (Država SHS) s Kraljevinom Srbijom 1. prosinca 1918. godine u Kraljevinu Srba, Hrvata i Slovenaca (Kraljevina SHS), povijesna je prekretnica u razvitku jugoslavenskih zemalja i njihovih radničkih pokreta i organizacija. U kratkotrajnom procesu njenog stvaranja, Kraljevina SHS je primjer buržoaskog poimanja odnosa između pobjednika i pobije đenih, u kojem procesu dominiraju interesi srbijanske buržoazije, uz podršku dijela buržoazija ostalih nacija i nacionalnih manjina, a u međunarodnim uvjetima diktiranim globalnom taktikom pob jedničkih sila Antante, posebno Francuske. Jugoslavenska državna zajednica nova je državno-pravna cjeli na, u čijem sastavu su se našle prvenstveno nacije zajedničkog etničkog porijekla, južnoslavenskog, ali i niz nacionalnih manjina, N dotada povijesnim razvitkom udaljene jedna od druge. Zajednič ko etničko porijeklo većinskih nacija teško je moglo biti garancija utemeljenju zajedništva u novoj državi, čiji način i oblik izvršenog državnog ujedinjenja ukazuju i na osnovno pomanjkanje klasnog jedinstva nacionalnih buržoazija. U vrijeme raspadanja stoljetne Monarhije, mijenjanja politič ke karte Evrope, u uvjetima krize kapitalističkog društva kada se plima revolucije s istoka širi na evropski zapad, stvara se i jugosla venska država. To je bila jedinstvena prilika i da radničke partije u jugoslavenskim zemljama barem pokušaju koncipirati takve sadržaje socijalističke revolucije na ovim prostorima koji će u sebi objedinjavati ekonomsko-socijalnu i nacionalnu komponentu klasne borbe proletarijata u svakoj jugoslavenskoj naciji, istisku jući utjecaj nacionalnih buržoazija. Samo tako mogl >se realizirati istinsko zajedništvo interesa nacija i nacionalnih m. njina u jugo slavenskoj državnoj zajednici, kao povijesna nužn >st u funkciji proleterske revolucije na jugoslavenskim, balkanskim i evropskim \ prostorima. 11
Nakon desetljeća teorijskog osmišljavanja revolucionarnog razrješavanja klasnih sukoba, radnički pokreti jugoslavenskih zemalja umjesto pred revolucijom našli su se pred činjenicom buržoaskog državnog ujedinjenja. U prelomnim godinama 1918. i 1919. prohujale su pored vodstava socijaldemokratskih partija jugoslavenskih zemalja revolucionarni pokreti širokih masa, naci onalna pitanja, seljački prevrati, radnički štrajkovi i vojničke pobune. Na razvalinama stoljetne Monarhije jačala je nacionalna i klasna svijest, a u žiži političkih previranja bilo je seljaštvo. Impul si za prevrat dubljih društvenih sadržaja dolaze iz Sovjetske Rusi je, iz zapadne Evrope i Italije. Međutim, vodstva radničkih pokre ta jugoslavenskih zemalja idejno i organizacijski nisu bila dorasla povijesnom zadatku. Njihov revolucionarni prolenjinski dio tada nije vodeća snaga ni u klasi, a pogotovu ne u naciji. Te snage u radničkim pokretima jugoslavenskih zemalja našle su se pred činjenicom jugoslavenskog državnog ujedinjenja, u raskoraku sa zahtjevima baze društva, objektivno u nemogućnosti da išta bitna mijenjaju u načinu i obliku jugoslavenskog državnog ujedinjenja. Bile su na repu događaja i jedino im je preostalo da procjene, da li je takvo državno ujedinjenje u funkciji proleterske revolucije? Gdje su uzroci tome, zašto su pokreti masa u bazi jugoslaven skog društva ostali bez odjeka u vodstvima radničkih pokreta, što je to što je bilo jače od primjera ruske revolucije, od lenjinskog poimanja odnosa partije proletarijata i pokreta masa? Većina zemalja koje 1. prosinca 1918. godine ulaze u sastav jugoslavenske državne zajednice razvijala se na periferiji zapadno evropskog kapitalističkog sistema, a tek manji dio kao sirovinska baza bio je zakonima kapitalističkog razvitka djelomično uključen u njegove tokove. To su agrarne zemlje, u kojima se sredinom XIX stoljeća otvaraju procesi likvidacije feudalnih odnosa, a u nekima od njih oni se dovršavaju tek u okvirima jugoslavenske države. Ekonomska struktura ovih zemalja diktira njihovu socijal nu strukturu, u kojoj dominira seljaštvo, temeljni faktor prvobitne akumulacije kapitala i snažna osnovica političkim previranjima. Srbijanska oružana nacionalna revolucija s početka XIX sto ljeća, po svojim nosiocima seljačka, po svojim sadržajima buržoasko-demokratska, prva stvara političke pretpostavke prirodnim procesima razvoja kapitalističkih odnosa u jugoslavenskim zem ljama. Samostalna srbijanska nacionalna država jača nacionalnu samosvijest, ali i ambicije buržoazije za širenjem političke moći. Međutim, njeno teritorijalno širenje ne prati i adekvatna ekonom12
ska moć, kao prirodna posljedica društveno-ekonomske strukture Srbije toga vremena. Taj raskorak između političke moći i njenih društveno-ekonomskih pretpostavki, bitan je faktor za razumije vanje ponašanja srbijanske buržoazije u okvirima buduće jugosla venske državne zajednice. Nemaju sve nacije i nacionalne manjine buduće jugoslavenske države podjednake uvjete sticanja političkih sloboda. Makedon ska nacija suočena je, kako s turskom silom, tako i s ekspanzioni stičkim ambicijama mladih i agresivnih nacionalnih buržoazija balkanskih zemalja. U toku balkanskih ratova podijeljena je među Srbijom, Bugarskom i Grčkom i sve do NOB-e nema objek tivnih uvjeta za nastavljanje procesa nacionalne revolucije. U toku balkanskih sukoba do 1914. godine u sastav srbijanske drža ve ulaze Kosovo i Metohija. U procjepu između imperijalističkih interesa carske Rusije i njemačko-austrougarskog bloka, razračunavale su se male bal kanske državice velikih ambicija. Turska sila uzmiče, a na granice prema Srbiji i Crnoj Gori, jedinim slobodnim jugoslavenskim zemljama, došla je druga opasnost, Austro-Ugarske monarhije. Pobjednici i poraženi u balkanskim ratovima 1912. i 1913. godine traže i nalaze prirodne saveznike. U vihoru ratnih strahota prvog svjetskog imperijalističkog uzajamnog pokolja jača misao jugosla venskog zajedništva. Neki Srbiju romantičarski doživljavaju kao jugoslavenski Pijemont, neki žele njeno proširenje i snaženje na račun jugoslavenske ideje, a neki rješenje jugoslavenskog pitanja vide u okvirima demokratizirane Austro-Ugarske, po mogućnosti konfederativne. Unutar Austro-Ugarske monarhije nalazi se daleko veći dio jugoslavenskih zemalja koje 1918. godine ulaze u sastav zajednič ke države. Buržoasko-demokratske revolucije južnoslavenskih nacija na ovim prostorima nisu dovršene stvaranjem samostalnih država. Germanizacija, mađarizacija i talijanizacija bitno utječu na društveno-ekonomski razvoj ovih zemalja, društvenu i politič ku svijest sviju klasa i slojeva. Privredna i politička kretanja u zapadnoj Evropi odražavaju se i na njihov razvitak omogućujući nacionalnim buržoazijama sticanje određene ekonomske moći, koja je, međutim, u raskoraku s njihovom političkom moći. Desetljećima se bore da smanje taj raskorak, da se suprotstave ekonomskom i političkom pritisku Austrije i Ugarske, koncipira jući nacionalne programe na državnopravnim rješenjima, od naci onalističkih pozicija, do teorije o jugoslavenskom unitarizmu. U pomanjkanju objektivnih mogućnosti izvedbe buržoasko-demo13
kratskih revolucija, pritješnjene između interesa dviju velikih sila, Austro-Ugarske i carske Rusije, rješenja traže unutar datih mogućnosti, u okvirima Austro-Ugarske monarhije. Društveno-ekonomska i politička kriza koja zahvaća Monarhi ju u toku rata mijenja i ponašanje nacionalnih buržoazija južnosla venskih zemalja u njenim okvirima. Radikalizaciju njihovih zah tjeva, od trialističke koncepcije do stvaranja samostalne države listopada 1918. godine, prati široki i spontani socijalni pokret rad nika i seljaka, izuzetno politiziranJ[PredJužnos[avenskim narodi ma ovih prostora otvorile su se u toku 121.8-.- godine dvijepovijesne alternative: prva, dovršavanje buržoasko-demokratskih revo lucija pod vodstvom nacionalnih buržoazija, druga, pod vodstvom ^radničke klase dovršavanje zakašnjelih procesa nacionalne i soci jalne emancipacije, kao sastavnog dijela ukupne klasne borbe proletarijata. Svoju povijesnu alternativu nacionalne buržoazije nisu uspjele realiziratiTjPritješnjene objektivnim međunarodnim okolnostima, zaplašene spontanim pokretima radnika i seljaka, opredjeljuju se za jugoslavensku državu u savezu sa srbijanskom monarhijom i buržoazijom. Državno sajedinjenje sa Srbijom, kojoj su već pripojeni Makedonija, Kosovo, Crna Gora i Vojvodi na, stvorilo je u postojećim uvjetima buržoaskog sporazuma pri vid optimalnog rješenja jugoslavenskog pitanja. Druga alternati va, revolucionarno razrješavanje nacionalne i socijalne emancipa cije, nije uspjelo. Revolucionarni procesi u bazi društva, prven stveno u austro-ugarskom dijelu buduće jugoslavenske države, nisu našli odjeka u vodstvu radničkih partija. Obzirom da procesi idejnog i organizacijskog konstituiranja radničkih partija jugoslavenskih zemalja počinju u drugoj polovici XIX stoljeća, revolucionarni pokreti seljaštva i nacionalna pitanja nisu bili problemi s kojima su se one prvi put susrele u toku 1918. i 1919. godine. Ipak, političku inicijativu prepustile su nacionalnim buržoazijama. Očito, da uzroci takvom njihovom ponašanju nisu samo u objektivnim mogućnostima podizanja revolucije.
SSDP i nacionalno pitanje Od sviju radničkih pokreta koji će ući u sastav jugoslavenske države, srbijanski radnički pokret bio je najbliži revolucionarnoj ljevici evropske socijalne demokracije. Ima razvijenu teorijsku misao, kako autohtonu, tako i preuzetu od revolucionarnih snaga 14
u njemačkom radničkom pokretu. Za razliku od radničkih pokre ta u ostalim jugoslavenskim zemljama, SSDP djeluje u uvjetima samostalne nacionalne države, strateško-taktički orijentirana na ekonomsko-socijalne sadržaje klasne borbe proletarijata. Sve do 1912-1913. godine unutar granica svoje nacionalne države nema nacionalnog pitanja i u njenim teorijskim razmatranjima prisutan je u dva aspekta: kao problem nacionalnog položaja Srba izvan Srbije, i kao problem međunacionalnih odnosa balkanskih drža va. Izbijanje Ilindenskog ustanka makedonske nacije 1903. godine prilika je i za izjašnjavanje SSDP o revolucionarnom rješenju bal kanskih međunacionalnih odnosa. Živeći i djelujući u uvjetima borbe balkanskih naroda protiv turske dominacije, SSDP svoju globalnu strateško-taktičku orijentaciju usmjerava na zajedničku revolucionarnu borbu sviju balkanskih naroda, uključivo i turski narod, koja će pod vodstvom radničke klase rezultirati stvaranjem slobodne federacije balkanskih socijalističkih republika. Unutar tako koncipirane državne zajednice balkanskih naroda predviđa ujedinjenje sviju makedonskih zemalja u federalnu republiku Makedoniju, a rješenje albanskog nacionalnog pitanja u okvirima federalne republike Albanije. Šovinističkim aspiracijama u vlasti toj naciji suprotstavlja pravo naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja. Gledišta srbijanskih socijalista bila su u skladu s tadaš njim gledištima makedonskih socijalista. Ipak, potrebno je upozo riti i na činjenicu, da borba makedonskih i ostalih balkanskih socijalista za stvaranje slobodne makedonske države u okvirima balkanske federacije socijalističkih republika nije ujedno i značila da su bila i usklađena gledišta o postojanju već formirane make donske nacije. Za neke, makedonskoj naciji još je samo nedosta jala nacionalna država, za druge, stanovništvu makedonskih zemalja trebala je država da bi evoluiralo u makedonsku naciju. Aneksija Bosne i Hercegovine od strane Austro-Ugarske monarhije 1908. godine značajan je poticaj jugoslavenskoj socijal noj demokraciji u Monarhiji i izvan nje u sagledavanju i definira nju odnosa prema jugoslavenskom pitanju. Analizirajući njihova gledišta potrebno je voditi računa i o uvjetima njihova djelovanja. Austrougarsku aneksiju Bosne i Hercegovine SSDP ocjenjuje kao kontrarevolucionarni čin zapadnoevropskog imperijalizma, štetan po proletersku revoluciju, balkansko i južnoslavensko uje dinjenje. Za SSDP Slovenci, Hrvati i Srbi su jugoslavenska nacija u nastajanju, germanizaciji suprotstavljaju jugoslavenstvo, rješe nju jugoslavenskog pitanja unutar Monarhije, samostalnu jugosla 15
vensku državu u balkanskoj federaciji socijalističkih republika. Revolucionarno konstituiranje jugoslavenske socijalističke repu blike shvaćaju temeljnom pretpostavkom stapanju Slovenaca, Hrvata i Srba u jugoslavensku naciju, čijem stvaranju pogoduje i činjenica zajedničkog etničkog porijekla Slovenaca, Hrvata i Srba. Svoj pristup makedonskom pitanju i albanskom pitanju na Kosovu i Metohiji SSDP ne mijenja ni u godinama širenja srbijan ske države na Vardarsku Makedoniju i Kosovo i Metohiju suprot stavljajući šovinizmu balkanskih buržoazija revoluciju proletarija ta i balkansku socijalističku federaciju. Međutim, ostala je nedo rečena i prema crnogorskom pitanju, smatrajući Crnogorce dije lom srpske nacije. Rješenje jugoslavenskog i drugih nacionalnih pitanja balkan ski socijalisti prvi put su usaglasili 1910. godine na Beogradskoj konferenciji, koja nije slučajno sazvana mjesec dana nakon Ljub ljanske konferencije jugoslavenskih socijalista u Austro-Ugarskoj monarhiji. Zbog toga, o njenim zaključcima govorimo onda kada i o onima koji su izglasani na Ljubljanskoj konferenciji 1909. godi ne. Već u prvoj godini svjetskog rata SSDP je desetkovana, dok je dio kadrova bio u emigraciji. Pokušaje prodora nacionalističke ideologije u rješenje jugoslavenskog pitanja SSDP u toku 1917. i 1918. godine oštro odbija, kao i socijal-nacionalističku tezu o oslo bodilačkoj ulozi Srbije u procesu južnoslavenskog ujedinjenja. Rješenje jugoslavenskog pitanja i dalje povezuje za balkansku socijalističku revoluciju, ali kao sastavnog dijela evropske i svjet ske proleterske revolucije, čija se perspektiva otvorila 1917. godi ne u Rusiji. U revoluciji stvorena socijalistička republika Jugosla vija, kao dio balkanske i svjetske federacije sovjetskih socijalistič kih republika, ujedno je i rješenje jugoslavenskog pitanja. Zahtjev srbijanskog omladinskog socijalističkog pokreta, organizacijski oformljenog studenog 1918. godine u Parizu, za revolucionarno konstituiranje jugoslavenske socijalističke zajednice na federativ nim osnovama, SSDP nije prihvatila. Stvaranje Kraljevine SHS 1. prosinca 1918. godine SSDP ocje njuje pozitivnim procesom s aspekta interesa revolucije jugosla venskog proletarijata, kao nastavak procesa dovršavanja buržoasko-demokratske revolucije Jugoslavena. Otada za nju na tim prostorima otpočinje etapa priprema proletarijata za građanski rat protiv buržoazije, koji mora biti dio balkanske, evropske i svjetske proleterske revolucije. Konstituiranje Jugoslavije na buržoaskim osnovama shvaća nužnim procesom, uvodom u proleter 16
sku revoluciju, koja jedina može obezbjediti istinske pretpostavke rješenju jugoslavenskog pitanja. SSDP svjesna je povijesnim razvitkom uvjetovanih razlika između Slovenaca, Hrvata i Srba. Zato je protiv nasilnog ubrzava nja procesa njihove asimilacije, koja sve istinske pretpostavke ima isključivo nakon pobjede proleterske revolucije u Jugoslaviji. U nastojanjima da do revolucije dođe čim prije, vodi oštru idejnu bitku za što brže objedinjavanje dotada odjelitih radničkih pokre ta koji su se našli u sastavu jugoslavenske države. SSDP odbacuje svaku suradnju s buržoazijom, shvaćajući je kontrarevolucionamim činom u vrijeme aktualnosti svjetske revo lucije. Prvenstveno je zainteresirana za idejno i organizacijsko objedinjavanje do tada odjelitih radničkih pokreta, partija i sindi kata u jedinstveni jugoslavenski proleterski front na revolucionar noj platformi ruskih boljševika. Traži stvaranje jedinstvene jugo slavenske revolucionarne proleterske partije i njenih sindikata i borbu za njihovu vodeću ulogu u klasi. Masovni seljački pokreti, ekonomsko-socijalnih i nacionalnih obilježja, izvan su taktičkih interesa SSDP. Za nju jugoslavenska revolucija treba da bude proleterska ne samo po svojim sadržajima, već i po svojim nosioci-
Socijaldemokratske stranke jugoslavenskih zemalja Austro-Ugarske i nacionalno pitanje Politički uvjeti razvitka jugoslavenskih zemalja u Austro u g arsk o j monarhiji bitan su faktor razumijevanja službenih gle dišta njihovih radničkih partija o odnosu revolucije proletarijata prema nacionalnom pitanju. SDS Bosne i Hercegovine, JSDS, SDS Hrvatske i Slavonije i SDS Dalmacije, u pristupu ovom pro blemu, uz vlastite spoznaje, pod snažnim su utjecajem teorijskog razvitka austrijske socijalne demokracije. Kao i većina socijaldemokratskih stranaka Druge internacionale, tako i austrijska socijalna demokracija izvedbu proleterske revolucije uvjetuje njenim materijalnim pretpostavkama u razvoju kapitalizma. Godinama na desnici evropske socijalne demokraci je, izgrađuje poznatu austromarksističku koncepciju rješenja sviju nacionalnih pitanja, uz zahtjev očuvanja državnog integriteta Monarhije U pristupu nacionalnom pitanju polazi od uvjerenja da prole 17
tarijat malih naroda ima-veće mogućnosti svoga klasnog sazrijeva nja u okvirima većih i razvijenijih-država, pa tako i proletarijat Slovenaca, Hrvata i Srba u okvirima-Moftarhije. Ovu koncepciju razrađuje na kongresu u BrnuJ898. godine., koju načelno prihva ćaju sve nacionalne sekcije austrijske socijalne demokracije, a ima i širi utjecaj. Polazeći od pretpostavke da nacionalno pitanje nije dio austrougarske proleterske revolucije, austrijski socijalisti njegovo razrješavanje predviđaju u fazi kapitalističkog razvitka Monarhi je, kroz njenu državnopravnu transformaciju u federaciju temelje nu na ,kulturno-nacionalnoj_autonomijj. Ovako Tčončfpffana državnopravna osnova Austro-Ugarske monarhije pridonijela bi zbližavanju njenih nacija, kao prelazne etape koja otvara put ekonomsko-socijalnoj komponenti klasne borbe proletarijata. Teorija o kulturno-nacionalnoj autonomiji, kao rješenju jugoslavenskog pitanja u Monarhiji već je na Brnskom kongresu izazvala suprot stavljanja slovenskih socijalista, koji su u njenim ishodištima vidjeli objektivnu opasnost po integritet slovenske nacije. Interve nirali su u smislu zahtjeva, da se kulturno-nacionalna autonomija, temeljena na teritorijalnom principu, zamijeni gledištem o nje nom utemeljenju na personalnoj osnovi. Gledište slovenskih soci jalista bez sumnje polazilo je od postojećeg državnopravnog polo žaja Slovenaca u Monarhiji, kao rezultat spoznaje o nužnosti ovakvog načina očuvanja nacionalnog identiteta Slovenaca, u pomanjkanju objektivnih mogućnosti njegovog drugačijeg rješe nja. Teza o kulturnoj autonomiji, temeljena na teritorijalnom prin cipu, daleko više je pogodovala hrvatskim socijalistima, jer je državnopravni položaj hrvatskih zemalja unutar Monarhije već sadržavao značajne elemente državnosti, iako se ona razvijala u izuzetno nepovoljnim uvjetima, obzirom na položaj hrvatskih zemalja prema Kraljevini Ugarskoj i austrijskom carstvu. Hrvat ski socijalisti nacionalno pitanje ne shvaćaju kao kulturno pitanje, već kao problem društvenih odnosa. U centru pažnje imaju klasno pitanje, koje uvjetuje i njihova različita gledišta i reagiranja na konkretne probleme međunacionalnih odnosa u Monarhiji i izvan nje. Austromarksistička koncepcija nacionalnih pitanja prejudici rala je očuvanje integriteta Monarhije. Impuls ovakvim gledištima bila je i aneksija Bosne i Hercegovine 1908. godine, koja aktuali zira pitanje jugoslavenskog ujedinjenja pripajanjem novih masa Južnih Slavena Austro-Ugarskoj. Političke prilike na Balkanu 18
toga vremena kao da su išle u prilog daljnjem jačanju Austro u g a rs k e monarhije i rješenju jugoslavenskih nacionalnih pitanja na način koncipiran od austrijskih socijalista 1898. godine. Studenog 1909. godine socijalisti u jugoslavenskim zemljama Monarhije sazivaju konferenciju u Ljubljani, posvećenu problemi ma jugoslavenskog pitanja fjačanjir suradnje~s balkanskim socija-— listima. U svojstvu predstavnika SSDP u radu konferencije uče stvuje D. Tucović. Iz njegovih istupa, kao i iz istupa predstavnika socijaldemokratskih partija jugoslavenskih zemalja u Monarhiji, očita je želja za rješenjem jugoslavenskog pitanja, svijest o nužno sti jugoslavenskog zajedništva, izražena u različitim konkretnim rješenjima, kao rezultatu objektivnih uvjeta djelovanja tih partija. U Rezoluciji konferencije došla su do izražaja gledišta suprot na rješenjima SSDP. U objektivnoj nemogućnosti da kažu više od toga, a neki su u to i vjerovali, jugoslavenski socijalisti u Monarhi ji germanizaciji i mađarizaciji suprotstavljaju mogućnost asimilaci je Slovenaca, Hrvata i Srba u Jugoslavene, koristeći se austromarksističkom teorijom rješenja nacionalnog pitanja kroz kulturne autonomije na teritorijalnom principu. Po njihovom sudu, for miranju jugoslavenske države mora prethoditi stvaranje^jugo sla venske nacije. Jugoslavensko ujedinjenje unutar Monarhije shva ćaju etapom u procesu objedinjavanja sviju Južnih Slavena na Balkanu, čije konačno državno ujedinjenje vide kao mogućnost u , dalekoj budućnosti njihovog razvitka. Rješenja koja nudi tzv. 1 Tivolska rezolucija ne predviđaju revolucionarni proces rješenja jugoslavenskog pitanja, ali nisu ni prethodnica trialističkoj k o m , cepciji nacionalnih buržoazija. Treba ih shvatiti kao objektivno mogući način javnog razmišljanja u uvjetima toga vremena. Gledi šta konferencije izraz su uvjeta razvitka u tada stabilnoj Monarhi ji, društveno-ekonomski i politički vezanoj na zapadnu Evropu, u kojoj još nema znakova krize. Autori Tivolske revolucije buduću revoluciju smještaju u druge prostorne okvire, one koji su im razvojem nametnuti, a to su podunavski i zapadnoevropski pro stori. Buržoasko-demokratske revolucije Slovenaca i Hrvata nisu završene, a bez njihovog dovršavanja u uvjetima kapitalizma ne vjeruju u mogućnost izvedbe proleterske revolucije. Ne smijemo zaboraviti da ovu dilemu i u evropskom radničkom pokretu presjeca tek Oktobarska revolucija. Podržavaju taktiku borbe SSDP za stvaranje balkanske socijalističke federacije republika, ali kao uporedni proces rješavanja južnoslavenskih i drugih nacionalnih pitanja, koji će utjecati na procese demokratizacije u Monarhiji, smatrajući takvu taktiku primjerenu uvjetima. 19
Autorima Tivolske rezolucije ne treba zamjerati zbog pro stornih okvira unutar kojih predviđaju izvedbu proleterske revolucije, već zbog njihovog taktičkog pristupa njenoj izvedbi. Naime, u momentu aktualizacije radikalnog rješenja jugoslaven skih nacionalnih pitanja, kao i jugoslavenskog pitanja, većina u vodstvima radničkih partija jugoslavenskih zemalja Austro ugarske i dalje će ga shvaćati kao buržoasko pitanje. Aneksija Bosne i Hercegovine, kao i sadržaji taktike socijal ne demokracije jugoslavenskih zemalja Monarhije u centru su interesa konferencije balkanskih socijalističkih partija, održane početkom siječnja 1910. godine u Beogradu. U njenom radu učestvuju kao gosti delegati SDS Hrvatske i Slavonije, JSDS i SDS Bosne i Hercegovine. U toku Konferencije do izražaja je došla težnja njenih delegata da se istakne povijesna uloga bal kanskog proletarijata u rješavanju nacionalnih pitanja, u likvi daciji imperijalističkih težnji Austro-Ugarske i carske Rusije na prostore Balkana, kao i potreba borbe protiv nacionalističkih aspiracija balkanskih buržoazija. Rješenje se vidi u revoluciji proletarijata iz koje će izrasti federacija balkanskih socijalistič kih republika. Konačno rješenje jugoslavenskog pitanja Konferencija vidi u dezintegraciji Monarhije i ujedinjenju Slovenaca, Hrvata i Srba u slobodnu jugoslavensku socijalističku-republiku, kao ravno pravnu državnu cjelinu u okvirima balkanske federacije. Stvara nje samostalne države Slovenaca, Hrvata i Srba shvaćeno je pri rodnom zaprekom prodoru zapadnoevropskog imperijalizma i buržoaskim nacionalizmima. Osim toga, Slovenci, Hrvati i Srbi nisu dovršili prirodne procese svoga konstituiranja u nacije, a stvaranje kroz revoluciju samostalne jugoslavenske države otva ralo je perspektivu njihovog stapanja u jugoslavensku naciju. Predstavnici JSDS i SDS Hrvatske i Slavonije u istupima na Konferenciji polaze od činjenice da se protiv Monarhije toga vremena mogu boriti samo unutar nje. Zato govore o nužnosti njene ukupne unutrašnje transformacije, o-političkoj revoluciji proletarijata u Monarhiji, nakon koje očito ona to više ne bi ni bila. U kontekstu šire zapadnoevropske revolucije, kojoj daju prednost u rješenju jugoslavenskog pitanja u Monarhiji, jer je ona još tu i ne vidi joj se još kraj, koncepciju balkanskih socija lista o jugoslavenskom pitanju kao balkanskom pitanju podrža vaju kao uporedni proces, diktiran drugačijim uvjetima razvit ka. Usporedba gledišta Ljubljanske i Beogradske konferencije 20
potvrđuje presudni utjecaj političkog položaja jugoslavenskih zemalja na strateško-taktička opredjeljenja njihovih radničkih pokreta u pristupu problemu izvedbe jugoslavenske proleterske revolucije. Prvi balkanski rat 1912. godine početak je kraja turske domi nacije u južnoslavenskim zemljama. Pojedincima i grupama u rad ničkim pokretima jugoslavenskih zemalja u Austro-Ugarskoj monarhiji značio je početak procesa objedinjavanja Južnih Slave na na Balkanu i jačanja pretpostavki stvaranju samostalne jugo slavenske državne zajednice. Tako je I. Cankar te iste godine tezi o mogućnosti rješenja jugoslavenskog pitanja unutar Monarhije, suprotstavio svoj zahtjev o potrebi borbe radničkih pokreta za stvaranje samostalne jugoslavenske federativne socijalističke republike. Tezi o nacionalnom unitarizmu suprotstavio je tezu o nacionalnoj ravnopravnosti u okvirima samostalne jugoslavenske države, kao temeljnoj pretpostavci klasnom jedinstvu jugoslaven skog proletarijata. Prvi svjetski rat prekida djelatnost radničkih pokreta u Monar hiji i tek izbijanje Februarske revolucije u Rusiji 1917. godine otvara mogućnost obnove njihovog rada. Polovinom iste godine radničke partije nastavljaju djelatnost i pokazuju sve veću zainte resiranost za sudbinu jugoslavenskog pitanja u ratnim uvjetima. Dio vodstava socijaldemokratskih stranaka obnavlja staru tezu o rješenju jugoslavenskog pitanja u okvirima Monarhije, drugi je spreman podržati snage nacionalnih buržoazija koje vode diplo matsku bitku za stvaranje jugoslavenske državne zajednice izvan okvira Monarhije u savezu sa Srbijom i Crnom Gorom, treći oče kuju svjetsku proletersku revoluciju. U toku 1917. i 1918. godine slovenski socijalistički pokret dobija nove impulse u mlađim ljudima, koji odbacuju teze o naci onalnom unitarizmu, o rješenju južnoslavenskog pitanja u okviri ma Monarhije, o nezainteresiranosti proletarijata za nacionalno pitanje. Tako 29. lipnja 1917. godine Etpin Kristan ù Ćikaškoj izjavi traži stvaranje samostalne jugoslavenske federativne republike, u kojoj će autonomna prava nacija obuhvatiti sve one aspekte, koji po prirodi razvitka nisu zajednički svim jugoslavenskim nacijama. Iste te 1917. godine, Dragutin Gustinčič, kasnije istaknuti sloven ski komunista, zalaže se za stvaranje samostalne federativne jugo slavenske republike, u čiji bi sastav ušli i Bugari, te Slovenci i Hrvati s područja Istre. Po njegovom mišljenju, Južni Slaveni imaju mnogo zajedničkih osobina, ali njihovo stapanje u jednu 21
naciju moguće je tek u dalekoj budućnosti, a u uvjetima međusob ne nacionalne ravnopravnosti. Slovenska Socijalistička omladina, preko svoga predstavnika Albina Prepeluha, ističe posebnost slovenske nacije, zahtijevajući za nju teritorijalnu i nacionalnu autonomiju, smatrajući nacional nu slobodu preduvjetom socijalne slobode. Početkom 1918. godi ne traži stvaranje samostalne federativne republike Slovenaca, Hrvata i Srba, u kojoj će slovenska nacija imati svoju suverenu državu. Prelomni momenti za južnoslavensko ujedinjenje nastaju od druge polovine 1918. godine kada sile Antante odustaju od očuva nja Austro-Ugarske monarhije i prihvaćaju stvaranje samostalne jugoslavenske države. Iste godine 6. listopada u Zagrebu se stvara Narodno vijeće Slovenaca, Hrvata i Srba, kao vrhovno političko tijelo u jugoslavenskim zemljama Monarhije u raspadanju, s pro gramom objedinjavanja sviju Slovenaca, Hrvata i Srba u samostal nu državu na demokratskim buržoaskim osnovama. Pred radnič kim pokretom otvorio se problem odnosa prema ovih procesima. Zato je 6. listopada 1918T^odine sazvana u Zagrebu socijaldemo kratska konferencija. Polazeći od teze evropske socijalističke desnice, da samo pri rodni procesi razvoja društveno-ekonomskih odnosa stvaraju pretpostavke socijalnim promjenama, dio vodstava JSDS i SDS Hrvatske i Slavonije stvaranje samostalne države Slovenaca, Hrvata i Srba shvaćaju temeljnim političkim preduvjetom bržem razvoju kapitalističkog sistema, a time i radničke klase. Polazeći od teze, da je stvaranje nacionalne države temeljni preduvjet us pješnoj klasnoj borbi, daju punu podršku buržoaskom Narodnom vijeću Slovenaca, Hrvata i Srba. Ovakvom pristupu problemu državnog objedinjavanja Slove naca, Hrvata i Srba suprotstavili su se predstavnici SDS Bosne i Hercegovine. Ocijenivši da je nastupilo vrijeme svjetske proleter ske revolucije, zahtijevaju da se jugoslavenski radnički pokret ori jentira na izvedbu socijalne revolucije, koja bi ujedno riješila i jugoslavensko pitanje stvaranjem balkanske federacije socijalistič kih republika. U tu federaciju ušle bi: Jugoslavija, jer_siL-Srbi, Hrvati i Slovenci jedna nacija Jugoslavena, zatim: Bugarska, Rumunija, Grčka, Albanija i Makedonija. Zbog takvog gledišta odbili su suradnju s nacionalnim buržoazijama u procesu konstitu iranja Države SHS, formirane u Zagrebu 29. listopada 1918. godi ne. Kada je pod vodstvom nacionalnih buržoazija 1. prosinca 22
1918. godine došlo do stvaranja jugoslavenske državne zajednice, radikalno se izmijenio i dotadašnji politički položaj niza nacija i nacionalnih manjina. Revolucionarne snage njihovih radničkih pokreta nisu učestvovale u njenom stvaranju. Prije bi se moglo reći da su njenim formiranjem dovedene pred gotov čin, o kojem su se trebale izjasniti. One to i čine, prihvaćaju državno ujedinje nje kao događaj koji olakšava izvedbu proleterske revolucije i stvaranje sovjetske republike Jugoslavije. Stvaranje jugoslavenske državne zajednice kao da je radničke pokrete jugoslavenskih zemalja oslobodilo predratnih dilema o putevima rješenja jugoslavenskog pitanja. Raspad Austro-Ugar- ' ske monarhije i uključivanje Srbije i Crne Gore u jugoslavensku državnu zajednicu usmjerava ih na problem likvidacije buržoaske^ vlasti.
Jugoslavenski komunisti u Sovjetskoj Rusiji i nacionalno pitanje U svibnju 1918. godine formira se u Sovjetskoj Rusiji Južno slavenska emigrantska partija, u čijem sastavu su tada bili i Bugari, te odlučuje priključiti se RKP(b) kao njena sekcija. Mnogi njeni članovi već tada su južnoslavensko državno ujedinjenje zamišljali u okvirima demokratske federativne republike Jugoslavije. U sastavu ove organizacije većinom su predstavnici jugoslavenskih naroda iz zemalja Austro-Ugarske monarhije. Lenjinski pristup odnosu revolucije proletarijata prema nacionalnom i seljačkom pitanju bio im je svojom praksom daleko bliži nego revolucionar noj ljevici socijaldemokratskih stranaka u jugoslavenskim zemlja ma toga vremena. Proces raspadanja Austro-Ugarske monarhije shvaćaju kao širenje evropske proleterske revolucije i požuruju sa svojim povratkom u zemlju u nastojanju da se u te procese direkt no uključe. Posebno su impresionirani činjenicom stvaranja Narodnog vijeća Slovenaca, Hrvata i Srba u Zagrebu 6. listopada 1918. godine. Poučeni revolucionarnim iskustvom sovjetske revo lucije i ponukani činjenicom stvaranja Države SHS 29. listopada, na izvanrednoj konferenciji Jugoslavenske komunističke grupe, održanoj u Moskvi od 5. do 7. studenog iste godine, stvaraju Komunističku stranku (boljševika) Srba, Hrvata i Slovenaca i već y 14. studenog prva grupa članova ove partije vraća se u domovinu s ciljem organiziranja revolucije. 23
Dio jugoslavenskih komunista koji ostaje u Sovjetskoj Rusiji, 2. travnja 1919. godine upućuje proglas jugoslavenskom proletari jatu od kojega traži obranu Mađarske sovjetske republike i borbu protiv svjetskog kapitalističkog sistema iz koje će izrasti jugosla venska socijalistička federativna sovjetska republika. Povratak jugoslavenskih komunista iz Sovjetske Rusije, kao organiziranih pripadnika već formirane komunističke partije, potakao je inicijatore sazivanja kongresâ ujedinjenja partija i sin dikata radničkih pokreta u Kraljevini SHS, prvenstveno SSDP, da s njima raspravi, kako problem organizacijskog objedinjavanja, tako i problem njihove taktičke orijentacije u pristupu nacional nom pitanju. U ime Glavne uprave SSDP, 17 veljače 1919. godi ne, održao je Filip Filipović sastanak sa članovima Komunističke stranke (b) Srba, Hrvata i Slovenaca, na kojemu je iznio tvrdnje, koje su bitno utjecale na izmjenu dotadašnjih gledišta te komuni stičke organizacije. F. Filipović ih je uvjeravao, da je jugoslaven ski revolucionarni radnički pokret svjestan činjenice o postojanju srpske, hrvatske i slovenske nacije, ali da je nije potrebno isticati, jer su široke mase dobrovoljno prihvatile nacionalni unitarizam kao temelj jugoslavenskog zajedništva. Buduća jugoslavenska komunistička organizacija, po njegovim riječima, dužna je pošti vati takva njihova politička opredjeljenja. Zatim je upozorio, da Makedonci i Crnogorci nisu formirane nacije pa se ni njihov naci onalni identitet ne treba isticati. Analizirajući problem konstituiranja buduće jedinstvene revo lucionarne partije jugoslavenskih komunista, F. Filipović upozo rava, da Komunistička stranka (boljševika) Srba, Hrvata i Slove naca može samostalno djelovati samo do saziva kongresa ujedi njenja, jer će se buduća jugoslavenska revolucionarna partija temeljiti na principima demokratskog centralizma. Intervencija Glavne uprave SSDP utjecala je na dotadašnja gledišta jugoslavenskih komunista povratnika iz Sovjetske Rusije. Oni 2. ožujka 1919. godine sazivaju osnivačku skupštinu Saveza pelagićevaca na Stražilovu kod Sremskih Karlovaca i u Program skoj deklaraciji se izjašnjavaju za jugoslavensku proletersku revo luciju samo ekonomsko-socijalnih sadržaja. U pristupu nacional nom pitanju prihvaćaju nacionalni unitarizam, a državnopravni aspekt jugoslavenske proleterske revolucije, po njihovom mišlje nju, treba biti izražen u centralistički koncipiranoj jugoslavenskoj socijalističkoj sovjetskoj republici.
24
Osnivački kongres Kominterne i jugoslavensko pitanje Izbijanje revolucije u Rusiji snažan je poticaj produbljavanju idejne diferencijacije u svjetskom radničkom pokretu, prvenstve no u njegovom evropskom dijelu. Tokom 1918. i u 1919. godini proces idejne diferencijacije zahvaća sve radničke pokrete i orga nizacijske forme njihovog okupljanja, a po svome intenzitetu i posljedicama nepoznat je u dotadašnjoj povijesti svjetskog radnič kog pokreta. Nakon niza godina teorijskog osmišljavanja sadržaja i načina izvedbe proleterske revolucije u zapadnoevropskim uvjetima raz voja kapitalizma, ona izbija na njegovoj periferiji, u zaostaloj Rusiji. Radničko-seljačka po svojim nosiocima, proleterska po idejnom opredjeljenju, uvjetovana specifičnostima ruskog dru štva, na čelu s proleterskom partijom utemeljenom na principima demokratskog centralizma, unijela je u marksističku teoriju o pro leterskoj revoluciji nove sadržaje. Oktobarska revolucija otvara proces konkretizacije marksi stičke revolucionarne misli, u to vrijeme prvenstveno na evrop skom tlu, gdje su posljedice svjetskog rata iznurile široke mase, izazvale društveno-ekonomsku i političku krizu kapitalizma, jača le nacionalnu svijest porobljenih naroda, a pod diktatom velikih sila pobjednica mijenjale političku kartu Evrope i kolonijalnog carstva. U zapadnoevropskom radničkom pokretu jačaju revolucionar ne snage, odane tekovinama Oktobarske revolucije i pune opti mizma u objektivne mogućnosti širenja revolucije i na zapad. Tome se nadaju i ruski boljševici, shvaćajući je i kao poticaj vlasti toj, u smislu njena intenziviranja i obogaćivanja kvalitetnijim sadržajima, obzirom na razvijenost zapadnoevropskog radničkog pokreta. Granična linija idejnog rascjepa unutar evropskog radničkog pokreta jest odnos ne samo prema načinu izvedbe socijalističke revolucije u Rusiji, već i prema mogućnostima i načinu izvedbe oružane revolucije uopće, u datim okolnostima svijeta toga vre mena. Granica idejnog opredjeljenja bila je oštro postavljena: za ili protiv svjetske proleterske revolucije, veliki izazov kapitaliz mu, ali i svjetskom radničkom pokretu toga vremena. Dio snaga socijaldemokratskih partija odbacuje nasilni put borbe za socijalizam, kao i tezu revolucionarne radničke ljevice o aktualnosti svjetske proleterske revolucije. Ona ih naziva desni25
com, socijalpatriotima i socijalšovinistima zbog njihove orijenta cije na suradnju s buržoazijom, kao načina mirnog prelaska dru štva iz kapitalizma u socijalizam. Snažnu grupaciju protivnika teze o aktualnosti proleterske revolucije u zapadnoevropskim zemljama toga vremena činile su snage koje revolucionarna ljevica naziva centristima. Po svojim gledištima na vrijeme i način izvedbe revolucije tada su uistinu bili negdje na pola puta između idejnih opredjeljenja revoluci onarne ljevice i reformističke desnice. Centristi su zastupali tezu, da je u zapadnoevropskim razvijenim zemljama moguća samo proleterska revolucija ekonomsko-socijalnih sadržaja, kao prirodni rezultat svojih materijalnih pretpostavki u kapitalistič kom razvoju društva. Samo visoko razvijena radnička klasa u uvjetima imperijalističkog stupnja razvoja kapitalizma, po mišljenju centrista, pozvana je izvoditi proletersku revoluciju. Kako tih materijalnih pretpostavki u razvoju zapadnoevropskog kapitalizma toga vremena po njihovom mišljenju nema, nije aktualna ni teza o širenju revolucije od istočne periferije kapita lizma na zemlje zapadne Evrope. Teorijski podržavaju Oktobar sku revoluciju i mogućnost proširenja njenog utjecaja na neraz vijene zemlje, gdje bi radničko-seljačka revolucija mogla biti prihvatljiva, obzirom na stupanj razvoja kapitalističkog društva Rusije i tih zemalja, shvaćena kao stvaranje materijalnih pred uvjeta budućoj proleterskoj revoluciji ekonomsko-socijalnih sadržaja. Međutim, u situaciji kada je u nizu zemalja zapadne Evrope izbila proleterska revolucija čistih klasnih sadržaja, ni tada centristi nisu pružili podršku. U godinama 1918. i 1919. val revolucija ih prisiljava da formalno stanu na stranu revoluci onarne ljevice, čekajući trenutak krize revolucije, da je otvore no napadnu. Proces idejne diferencijacije evropskog radničkog pokreta naročito se zaoštrava u toku 1918. i u 1919. godini, u vrijeme stvaranja novih i obnove starih država, kao i snažne ofenzive revolucije u nizu zapadnoevropskih zemalja. U ovom periodu to je prvenstveno sukob između desnice i ljevice, vrijeme obnove niza socijaldemokratskih partija, a u veljači 1919. godine i Dru ge internacionale. U isto vrijeme stvaraju se od snaga revoluci onarne ljevice i prve komunističke partije, po svojoj idejnoj opredjeljenosti i organizacijskim osnovama, sljedbenice partije ruskih boljševika. U procesu njihova nastajanja učestvovale su predratne marksističke grupe socijaldemokratskih partija, najre volucionarniji elementi iz pokreta radničke klase za uvođenje 26
radničke kontrole u kapitalistička poduzeća, antiratne grupe i pokreti, kompletne predratne radničke partije ili učesnici Okto barske revolucije. U većini slučajeva, to su partije koje u procesu svoga nastaja nja objedinjavaju različita idejna nasljeđa, otuda mnoga lutanja i prelomne situacije u procesu njihova idejnog i organizacijskog konstituiranja. Ipak, najpresudniji utjecaj na njihov razvoj imala je RKP(b) i praksa njene borbe. Uvjerenje revolucionarne radničke ljevice u širenju revolucije od istoka na zapad Evrope posebno je snažno od kraja 1918. i u toku 1919. godine. Revolucija zahvaća niz zemalja: Njemačku, Bavarsku, Austriju, Mađarsku, Finsku, Bugarsku, Italiju i druge. Revolucionarni optimizam je rastao, a s njim i potreba objedinja vanja snaga revolucionarne orijentacije, jačanja mladih komuni stičkih partija i stvaranja štaba svjetske revolucije, što je i inicira no od brojnih stranih učesnika Oktobarske revolucije, a podržano od RKP(b). Osnivački kongres Kominteme održan je u Moskvi od 2. do 6. ožujka 1919. godine. Bilo je i otpora njenom osnivanju u redovi ma tada vrlo snažne KP Njemačke, određene sumnje u mogućnost da postojanje samo jedne pobjedonosne komunističke partije može obezbjediti jačanje ideje revolucionarne proleterske internacionale. Takve su tendencije potisnute od većine učesnika Osnivačkog kongresa, među kojima je bio i delegat SSDP. Od svojih osnivača Kominterna je shvaćena kao svjetska komunistička partija, idejno i organizacijski jedinstvena, kao štab svjetske proleterske revolucije i centar okupljanja revolucionarnih snaga u borbi protiv utjecaja obnovljene Druge internacionale. Razlozi njena osnivanja uvjetovali su sadržaje strategije i taktike njenog Osnivačkog kongresa. Obzirom na situaciju i način na koji je sazvan, prvenstveno daje uopćenu platformu pogleda komuni sta na sadržaje i način izvedbe proleterske revolucije, nastojeći nešto elastičnijim pristupom pridobiti i one snage unutar centri stičkih partija i grupa, koje su bile nužno potrebne u nizu evrop skih zemalja u kojima se u to vrijeme odvijala revolucija. To ni u kojem slučaju nije bila politika kompromisa, više tolerancije u ime revolucije koja je tada bila u ofenzivi. Razrađujući problem odnosa revolucije proletarijata prema nacionalnom pitanju, osnivački kongres Kominterne oštro je osu dio način stvaranja novih država, kao i obnovu postojećih. Neo sporno je točna njegova procjena, da je proces stvaranja i obnove država nakon svjetskog imperijalističkog rata u svojoj osnovi kon27
trarevolucionarni čin, izvršen pod vodstvom nacionalnih buržo azija, uz suradnju dijela socijalne demokracije, a po diktatu, veli kih sila pobjednica. Po ocjeni Kominterne, podržavati stvaranje novih i obnovu starih država, koji proces provodi buržoazija, zna či podržavati odbacivanje principa prava naroda na samoopredje ljenje do otcjepljenja, zaustavljati revolucionarni proces i prido nositi jačanju kapitalizma. Takav stav Kominterna je zauzela i prema balkanskim državama, posebno prema Kraljevini SHS, u kojoj, po njenoj ocjeni, istaknutu kontrarevolucionarnu ulogu ima srbijanska buržoazija i dinastija Karađorđevića. Osim toga, u stvaranju jugoslavenske državne zajednice Kominterna vidi i smiš ljenu akciju Francuske u zaokruživanju mlade sovjetske države. Buržoaskoj koncepciji rješenja međunacionalnih odnosa Komin terna suprotstavlja svjetsku proletersku revoluciju, oslobođenje proizvodnih snaga sviju nacionalnih zatvorenosti i njihovo objedi njavanje u Međunarodnu sovjetsku republiku. Koheziona snaga buduće svjetske zajednice proleterijata jest privredni centralizam, koji se temelji na jedinstvu klasnih interesa proletarijata cijelog svijeta. Za daljnji razvitak jugoslavenskog komunističkog pokreta posebno je značajna ocjena osnivačkog kongresa Kominterne o stvaranju Kraljevine SHS. Pristupajući ovom problemu s pozicija klasnih interesa komunističkog dijela svjetskog radničkog pokreta toga vremena, a uzimajući u obzir nosioce i način izvršenog držav nog ujedinjenja, stvaranje Kraljevine SHS ocijenila je kao kontrarevolucionarni čin, koji se ne može shvatiti konačnim rješenjem jugoslavenskog pitanja. Njegovo rješenje moguće je samo u sklo pu proleterske revolucije, u uvjetima punog priznavanja prava naroda na samoopredjeljenje. Prema tome, ni postojeće granice buržoaskih država, pa tako ni jugoslavenske države, ne moraju u budućnosti biti prihvaćene kao granice proleterskih država. Po ocjeni Kominterne, pokreti za nacionalno oslobođenje ne mogu ostati izvan interesa komunističkog pokreta, trebaju se raz vijati pod vodstvom radničke klase, a na primjeru istih procesa koji se odvijaju u Sovjetskoj Rusiji. U tom pravcu ide i upozorenje osnivačkog kongresa Kominterne o potrebi borbe komunista za vodstvo u masama seoskog proletarijata, seoske sirotinje i sitnog seljaka, za ugrađivanje kako nacionalnog, tako i seljačkog i agrar nog pitanja u taktičke ciljeve komunističkog pokreta, posebno u nerazvijenim zemljama. Zaključci osnivačkog kongresa Kominterne bili su snažan poti caj daljem širenju evropske revolucije. U isto vrijeme bili su 28
moralna i konkretna pomoć razvoju revolucije u Rusiji gdje se odvijao građanski rat i udarali temelji diktature proletarijata. Kroz politički sistem sovjeta radnika, vojnika i seljaka, koji se temeljio na uskoj vezi između RKP(b) i svih drugih revolucionar nih snaga društva, otpočela je izgradnja socijalizma bez tuđih iskustava, s jasnim strateškim ciljevima ali s velikim dilemama i problemima u procesu njegove realizacije u praksi. Relativno niski stupanj kapitalističkog razvoja predrevolucionarne Rusije u odnosu na neke visoko razvijene zemlje Evrope i njegovi refleksi u nadgradnji, bili su ogromne prepreke, koje su se pokušale svla dati klasnim nasiljem nad zaostalošću. Bez obzira na sve teškoće, to je vrijeme širokog angažiranja masa u obrani tekovina revoluci je i u gradnji prve zemlje uspješne proleterske revolucije.
29
II.
poglavlje
SVJETSKA PROLETERSKA REVOLUCIJA I JUGOSLAVENSKO PITANJE (1919-1920)
Strateško-taktička opredjeljenja osnivačkog kongresa revolucionarne partije proletarijata jugoslavenske države Stvaranje jugoslavenske države okončalo je višegodišnje diskusije jugoslavenskih socijaldemokrata o obliku budućeg državnog uje dinjenja jugoslavenskih zemalja. Većina u vodstvima radničkih pokreta činjenicu državnog ujedinjenja prihvaća u skladu s njiho vim dotadašnjim gledištima o ulozi politički samostalne države Južnih Slavena u klasnoj borbi proletarijata. Za jedne, njeno for miranje značilo je otvaranje procesa razvoju kapitalizma, radnič ke klase i preduvjeta budućoj proleterskoj revoluciji, za druge, stvaranje preduvjeta izvedbi aktualne oružane revolucije proleta rijata. Uz rijetke iznimke, stvaranje jugoslavenske države smatra ju nužnim faktorom u procesu asimilacije Slovenaca, Hrvata i Srba u jugoslavensku naciju. U uvjetima revolucionarnih previranja u Evropi i u našoj zem lji toga vremena, centralni problem naših radničkih pokreta bio je traženje odgovora na pitanje, koji su daljnji zadaci proletarijata u uvjetima državnopravnog objedinjavanja jugoslavenskih zemalja? Čekati dovršavanje prirodnih procesa materijalnih pretpostavki proleterske revolucije ili prihvatiti strateško-taktička opredjelje nja Kominterne? Idejni sukobi i organizacijski rascjepi, prvenstveno u radnič kim pokretima Slovenije, Hrvatske i Slavonije i Vojvodine u toku 1919, a u 1920. godini i u radničkim pokretima Srbije i Bosne i Hercegovine, izraz su odnosa prema revoluciji, i ništa više od toga. U uvjetima aktualnosti evropske proleterske revolucije i snažnih socijalnih nemira koji potresaju jugoslavensku državnu zajednicu u procesu njena konstituiranja, revolucionarne snage u radničkim pokretima jugoslavenskih zemalja, opredjeljuju se za tezu o aktualnosti proleterske revolucije i na jugoslavenskim državnim prostorima. Polazeći od uvjerenja da je državno ujedinjenje jugoslavenskih 33
zemalja u funkciji proleterske revolucije ekonomsko-socijalnih sadržaja, revolucionarna ljevica zahtijeva ubrzano idejno i organizacijsko objedinjavanje radničkih partija, sindikata, omladinskih i ženskih organizacija. Razrješavanje društvenoekonomskih i političkih suprotnosti unutar jugoslavenske drža ve očekuje u uvjetima diktature proletarijata. Svaku tendenci ju očuvanja teritorijalne samostalnosti radničkih pokreta, kao i pokušaj negiranja aktualnosti jugoslavenske i svjetske prole terske revolucije kao jedinstvenog procesa, revolucionarna lje vica ocjenjuje kontrarevolucionarnim činom. Jedna nacija u nastajanju, jedna centralizirana država, jedna revolucionarna radnička partija i sindikat, to su za nju preduvjeti uklapanju jugoslavenskog proletarijata u revolucionarne tokove Evrope toga vremena. Impuls tim nadanjima daje i izbijanje mađar ske revolucije ožujka 1919. godine i njen snažan odjek u našoj zemlji. Idejnoj i organizacijskoj platformi revolucionarne radničke lje vice suprotstavljaju se desnica i centristi. U toku 1919. i u prvoj polovini 1920. godine najjače idejne borbe vode se u Hrvatskoj i Slavoniji, Sloveniji i Vojvodini, gdje su im i najjača uporišta. Iako izazivaju rascjep u radničkim pokretima ovih pokrajina, pridono se i pravovremenoj idejnoj diferencijaciji i snaženju komunističke struje. Međutim, ovi sukobi nesumnjivo su pridonijeli da se u toku 1919. i u 1920. godini revolucionarni dio slovenskog i hrvatskog radničkog pokreta nije jače angažirao u aktualnim diskusijama oko sadržaja jugoslavenske proleterske revolucije. Iz navedenog pristupa revolucionarne radničke ljevice proble mu jugoslavenskog državnog ujedinjenja, proizlazi i odsustvo nacionalnog pitanja u sadržajima njene taktike. Po njenom sudu, ono što buduća proleterska revolucija treba mijenjati u pristupu jugoslavenskom pitanju samo su njegove klasne osnove. Umjesto u uvjetima diktature buržoazije, državni centralizam i nacionalni unitarizam razvijat će se u uvjetima diktature proletarijata. U uvjetima proleterske demokracije Slovenci, Hrvati i Srbi imat će sve preduvjete svoga transformiranja u jugoslavensku naciju. Čak vjeruju i u mogućnost stvaranja jugoslavenske nacije i u uvjetima privremenog očuvanja kapitalističke Jugoslavije, ukoliko se bude temeljila na demokratskom sporazumu slovenske, hrvatske i srp ske buržoazije. U vremenu kada su u političkom životu Kraljevine SHS već izbili svi oni problemi koji će pridonijeti njenome slomu u 1941. godini, jugoslavenska revolucionarna radnička ljevica svo jim pristupom nacionalnom pitanju slabila je značajnu osnovicu 34
proleterske revolucije, borbu proletarijata za vodeću ulogu u naci jiDrugo pitanje, značajno za razvitak jugoslavenske proleterske revolucije, bio je odnos prema vrlo snažnim seljačkim pokretima, koji tada usporavaju konsolidaciju jugoslavenskog kapitalističkog sistema i idu u prilog razvoju pretpostavki revolucionarnog preo bražaja jugoslavenskog društva toga vremena. Za revolucionarnu struju u radničkim pokretima jugoslavenskih zemalja trebali su biti interesantni pokreti seljaštva u jugoslavenskim zemljama biv še Austro-Ugarske monarhije. U ovim krajevima, osim nacional ne, imaju snažno prisutnu socijalnu komponentu borbe protiv posljedica kapitalističkog razvitka u poljoprivredi, posebno među sitnim i srednjim seljaštvom. To su krajevi u kojima nema feudal nih odnosa i pokreti seljaštva imaju spontane antikapitalističke tendencije. One su izražene u borbi bezemljaša i sitnog seljaka za stjecanje ili očuvanje svoga posjeda, pojava karakteristična u seljačkom pokretu sjeverne Hrvatske, koji tih godina u svojim zahtjevima ide daleko ispred nacionalne buržoazije i svojim pona šanjem objektivno je u funkciji jugoslavenske socijalističke revo lucije. Rasulo stoljetne Monarhije i stvaranje jugoslavenske drža ve za njega je ne samo pitanje nacionalnog, već i socijalnog oslo bođenja. U zaostalijim dijelovima Monarhije, kao i na prostorima Kosova i Metohije i Makedonije razvija se snažan pokret seljaka bezemljaša koji traži provedbu agrarne reforme i likvidaciju posljedica kasne likvidacije feudalnih odnosa. U Makedoniji i na Kosovu i Metohiji ti procesi u sebi sadržavaju i problem međuna cionalnih odnosa, zaoštren načinom podjele zemlje obzirom na nacionalnu pripadnost. Zato će agrarna reforma i kolonizacija na ovim prostorima, kao i na prostorima Vojvodine, biti ne samo ekonomsko-socijalno već i eminentno nacionalno pitanje. Glad za zemljom u centru je pažnje seljaštva, imao ili ne imao zemlje. Njegovi zahtjevi usporavaju proces konsolidacije buržoaske jugoslavenske države. Toga je svjesna buržoazija i dinastija. Već u veljači 1919. godine proklamirana je provedba agrarne reforme, koja je, iako krnja, u svojoj provedbi kao i kolonizacija, pridonosila postupnom smirivanju socijalnih pokreta seljaštva, jačanju u njima političkog uticaja nacionalnih buržoazija i privre menom udaljavanju seljaštva od revolucionarne orijentacije rad ničke klase. To je vrijeme i snažnih pobuna i štrajkova radničke klase u industrijski razvijenijim krajevima zemlje, kao i poljoprivrednog 35
proletarijata na velikim kapitaliziranim posjedima Slavonije i Voj vodine. U toku 1919. i u 1920. godini na prostorima jugoslaven skih zemalja bivše Monarhije bilo je najviše preduvjeta stvaranju saveza radnika i seljaka, temeljnog preduvjeta revolucionarnom prevratu u jugoslavenskim uvjetima. Nedostajala je prvenstveno radnička partija sposobna usmjeriti faktore ekonomsko-socijalne i političke nestabilnosti jugoslavenske državne zajednice u pravcu interesa klasne borbe proletarijata. Proces idejnog i organizacijskog konstituiranja jugoslavenskog komunističkog pokreta počinje kongresima partijskog i sindikal nog ujedinjenja. Kongres ujedinjenja dotada odjelitih radničkih partija održan je od 20. do 22. travnja, a sindikalnog 22. i 23. travnja 1919. godine u Beogradu. Odvijali su se u znaku značaj nog otpora desnice i centrista iz Slovenije, Hrvatske i Slavonije i Vojvodine. Stvaranjem SRPJ(k) i CRSVJ, počinje historija budu će KPJ i revolucionarnih sindikata, dugotrajan proces idejnog i organizacijskog sazrijevanja jugoslavenskog komunističkog pokreta u pravcu njegovog osposobljavanja za vodeću ulogu u revolucionarnom preobražaju ovih prostora, u kompliciranim naslijeđenim i naknadno razvijenim društveno-ekonomskim i političkim suprotnostima. U nizu revolucionarnih partija koje su u to vrijeme proklami rale oružani put borbe za socijalizam, bila je i SRPJ(k), buduća KPJ. Centralni problem njenog osnivačkog kongresa bio je idejno i organizacijsko objedinjavanje dotada odjelitih radničkih pokreta u jedinstveni jugoslavenski proleterski front, na revolucionarnoj platformi osnivačkog kongresa Kominterne. Međutim, od te revolucionarne platforme preuzeli su samo orijentaciju na oružani put borbe, a proklamiranu revoluciju taktički koncipirali na pre živjelim principima socijalne demokracije i neshvaćenim moguć nostima preuzimanja barem dijela iskustava revolucije ruskih boljševika. U dokumentima osnivačkog kongresa SRPJ(k) prisutno je veliko nerazumijevanje njenih osnivača objektivnih društveno-ekonomskih i političkih prilika u jugoslavenskoj državi. Podloga ujedinjenja izraz je strateških ciljeva jugoslavenske proleterske revolucije, oružana borba za diktaturu proletarijata. Prihvaćajući ocjenu Kominterne o aktualnosti svjetske revolucije, jugoslaven sku revoluciju proglašavaju aktualnom, kao dio ukupnih revoluci onarnih procesa toga vremena. Ona će biti djelo samo radničke klase, one u industriji i one u poljoprivredi. Njezin prirodni klasni saveznik u tako koncipiranoj revoluciji bit će samo seljak bezem36
ljaš i seoska sirotinja. Ocjenjujući da je svjetski kapitalistički sistem ušao u svoju završnu fazu, a da se klasna borba proletarija ta i buržoazije razvija u pravcu velikih socijalnih revolucija, dele gati osnivačkog kongresa SRPJ(k) vide realne mogućnosti skorom ostvarenju komunističke privrede i sovjetske vlasti u jugoslaven skim uvjetima. Ostvarenje strateškog cilja revolucije vide kroz građanski rat između buržoazije i proletarijata. Seljački pokreti ih ne zanimaju, ukoliko to nisu pokreti seoskog proletarijata. Polazeći od teze da je jugoslavensko pitanje, kao nacionalno pitanje u državnoprav nom smislu riješeno stvaranjem jugoslavenske države, a kao ekonomsko-socijalno razrješava se u uvjetima diktature proletarijata, u pristupu problemu državnog ujedinjenja Jugoslavena kritiziraju isključivo kontrarevolucionami način njegove provedbe, njegove nosioce, kao i mjesto i ulogu jugoslavenske buržoaske države u balkanskoj, evropskoj i svjetskoj kontrarevoluciji. U Praktičnom akcionom programu osnivačkog kongresa SRPJ(k) sadržani su taktički ciljevi budućeg jedinstvenog jugosla venskog komunističkog pokreta. Između ostalih, prisutan je i zahtjev, da buduće ustavno reguliranje jugoslavenske buržoaske države proklamira njeno republikansko uređenje, temeljeno na lokalnoj samoupravi oblasti, okruga i općina. Ovakvo državno uređenje smatrali su najpogodnijim oblikom za bržu eliminaciju povijesnim razvojem uvjetovanih razlika među Slovencima, Hrva tima i Srbima. Međutim, kada se radi o problemu položaja nacionalnih manjina, tada su osnivači SRPJ(k) oštri zagovornici njihove pune ravnopravnosti. U sadržaje taktike borbe jugoslavenskih komunista ugrađena su i predratna gledišta balkanskih socijalista o povezanosti intere sa balkanskog proletarijata. Polazeći od uvjerenja o aktualnosti svjetske proleterske revolucije, jugoslavenski komunisti revoluci ju u našoj zemlji dovode u usku ovisnost od uspješne izvedbe balkanske i evropske revolucije, koja će problem odnosa među državama razriješiti stvaranjem Balkanske federacije sovjetskih socijalističkih republika, u čijem sastavu će biti i Sovjetska repu blika Jugoslavija. Ipak, jugoslavenski komunisti nisu dosljedni sljedbenici predratnih gledišta balkanskih socijalista u pristupu makedonskom pitanju i problemu položaja Kosova i Metohije. Ove probleme prešućuju. U toku održavanja Kongresa prisutna su određena kolebanja u pitanju rješavanja problema Vardarske Makedonije u smislu 37
obnove predratnih gledišta balkanskih socijalista o potrebi objedi njavanja Vardarske, Pirinske i Egejske Makedonije u samostalnu makedonsku državu, kao ravnopravnog člana balkanske federaci je sovjetskih socijalističkih republika. Međutim, makedonsko pitanje u taktici jugoslavenskog komunističkog pokreta ostalo je nedorečeno sve do početka 1924. godine. Uzroci takvim gledišti ma osnivačkog kongresa SRPJ(k) ne mogu se objasniti samo kon statacijom o njenom nepravilnom pristupu nacionalnom pitanju. Potrebno ih je tražiti i u globalnoj taktici Kominterne i balkanskih komunista u cjelini prema sadržajima balkanske revolucije. Sadržaji taktičkih ciljeva SRPJ(k), precizirani na njenom osni vačkom kongresu, bez obzira što su rađeni na brzinu i prvenstve no u funkciji što bržeg objedinjavanja do tada odjelitih radničkih pokreta, svojim pristupom nacionalnom i seljačkom pitanju u jugoslavenskim uvjetima, a ne zapadnoevropskim, pokazuju nera zumijevanje osnivača jugoslavenskog komunističkog pokreta pro blema odnosa teorije i prakse revolucionarne partije proletarijata. Ipak, to je bio samo početak procesa idejnog i organizacijskog konstituiranja jugoslavenskog komunističkog pokreta na lenjinskim osnovama, koji je iza sebe imao samo socijaldemokratsko idejno i organizacijsko nasljeđe, ispred sebe konkretna iskustva ruske partije boljševika, koja su za mnoge tadašnje osnivače jugo slavenskog komunističkog pokreta bila još uvijek nepoznanica. Rješavanju agrarnih odnosa u Kraljevini SHS kongres SRPJ(k) posvetio je posebnu Rezoluciju. Polazeći od teze, da su feudalni odnosi u jugoslavenskoj poljoprivredi centralni problem seljačkog pitanja i usporavaju razvitak prirodnih procesa društveno-ekonomskih pretpostavki kapitalističkog načina privređivanja, zahtijeva se definitivna likvidacija sviju feudalnih ostataka, bez ikakve naknade bivšim vlasnicima. U pristupu problemu raspo djele zemlje seljacima bezemljašima, traži se parceliranje samo onih velikih posjeda koji nisu nastali u procesu kapitalizacije poljoprivrede. Iz ovog zahtjeva vidljiva su nastojanja osnivača jugoslavenskog komunističkog pokreta da se u procesu provedbe agrarne reforme ne smanjuje fond velikih poljoprivrednih dobara koja su već ušla u proces kapitalističkog načina privređivanja, kao jednog od preduvjeta bržem razvoju materijalnih pretpostavki proleterske revolucije na jugoslavenskom selu. Obratno, veliki posjedi u privatnom vlasništvu, čiji način privređivanja podržava niski stupanj proizvodnje, temeljeći se na kasno likvidiranim feudalnim odnosima, trebaju biti rasparcelirani i podijeljeni u vlasništvo onima koji zemlju obrađuju. Posao oko raspodjele te 38
zemlje i oko organizacije proizvodnje na tim veleposjedima, u Rezoluciji se prepušta seljačkim vijećima, koja čine oni koji zem lju i obraduju. U kontekstu strateških ciljeva jugoslavenske proleterske revo lucije, za osnivače jugoslavenskog komunističkog pokreta trebao je biti u centru pažnje sitni i srednji seljak, tada najbrojniji u direktnoj konfrontaciji s posljedicama prodora kapitalizma u poljoprivredu. U nizu jugoslavenskih pokrajina toga vremena: Sloveniji, Hrvatskoj, Vojvodini, kao i u užoj Srbiji, seljaštvo je u sukobu s posljedicama razvoja kapitalizma, a ne u suradnji s naci onalnim buržoazijama u sukobu s ostacima feudalizma. Bez sum nje, u nekim krajevima zemlje seljački pokreti imaju izrazito antifeudalna obilježja, ali nisu centralna problematika seljačkog pita nja. U borbi protiv buržoazije, SRPJ(k) prvenstveno se drugačije trebala postaviti prema snažnim pokretima seljaštva u razvijenijim krajevima države, lomeći pretpostavke snaženju građanske naci onalističke opozicije, a jačajući revolucionarni savez radnika i seljaka. Međutim, u Rezoluciji o agrarnom pitanju osnivačkog kongre sa SRPJ(k) upravo se o kategoriji seljaka vlasnika zemlje, bez obzira na veličinu toga posjeda, ne govori kao o prirodnom savez niku buržoazije. Zato je u Rezoluciji problem sitnog i srednjeg seljaka sveden na taktiku borbe radničke klase za njegovu politič ku neutralizaciju, a u centru pažnje SRPJ(k) ostaje borba za stva ranje revolucionarnog saveza industrijskog i agrarnog proletarija ta u jedinstveni front borbe protiv seoske i gradske buržoazije. To je bila taktika primjerena opredjeljenju na čistu klasnu borbu. Taktička opredjeljenja osnivača jugoslavenskog komunističkog pokreta u pristupu nacionalnim pitanjima, seljačkom i agrarnom pitanju, očito svoja ishodišta nisu imala u objektivnim društveno-ekonomskim i političkim uvjetima razvoja jugoslavenskog dru štva. Bila su rezultat sinteze socijaldemokratskih idejnih nasljeđa i nekih iskustava ruske revolucije. U svojoj osnovi nedostatna za afirmaciju SRPJ(k) u jugoslavenskom društvu tog vremena. Promašaj taktičke koncepcije pristupa jugoslavenskih komuni sta seljačkom, agrarnom i nacionalnom pitanju vidljiv je i iz rezul tata općinskih izbora u Hrvatskoj i Slavoniji, održanih u toku ožujka i travnja 1920. godine. U Rukovodnim načelima, koja SRPJ(k) objavljuje 4. siječnja 1920. godine, problem nacionalnih pitanja u potpunosti je zanemaren, a u borbi za utjecaj u seljačkim masama koriste se tadašnjim sovjetskim iskustvima u agrarnom pitanju. Propagirajući borbu za provedbu društvenog vlasništva u 39
poljoprivredi, razmjenu dobara između seoskih i varoških komu na i vlast mjesnih i seljačkih vijeća, SRPJ(k) pokazala je nerazu mijevanje specifičnih uvjeta razvoja jugoslavenske revolucije, otvarajući prostor efikasnijem političkom djelovanju građanskih opozicijskih stranaka iz redova ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Rezultati izbora u Hrvatskoj i Slavoniji pokazuju, da je od 8 stranaka, koliko ih je učestvovalo u izborima, po broju dobijenih glasova na selu SRPJ(k) bila četvrta, a u gradovima prva. To su bile prve posljedice odnosa SRPJ(k) toga vremena prema naci onalnom, seljačkom i agrarnom pitanju. Pobjeda komunista u nekim seoskim općinama bila je za SRPJ(k) veliko iznenađenje, ali vrlo slaba pouka.
Proglas IKKI-e balkanskim revolucionarnim radničkim partijama ožujka 1920. godine Osnivački kongres Kominterne tek je početak procesa mnogo jačeg idejnog i organizacijskog objedinjavanja svjetskog komuni stičkog pokreta. U cilju što efikasnije koordinacije djelovanja svo jih članica u izvedbi svjetske proleterske revolucije, IKKI inicira osnivanje niza regionalnih komunističkih organizacija, koje su na principu demokratskog centralizma, kao posebne članice Komin terne, imale zadatak usklađivanja globalne strategije i taktike komunističkih partija regiona sličnih društveno-ekonomskih i političkih problema. Tako je siječnja 1920. godine osnovana u Sofiji BKF sa zadatkom koordiniranja djelovanja komunističkih partija u pripremi i izvedbi balkanske proleterske revolucije. Predratna uska suradnja balkanskih socijalista, kao i njihova revolucionarna orijentacija, nesumnjivo su utjecale kako na osni vanje BKF, tako i na globalnu taktičku orijentaciju Kominterne toga vremena u pristupu problemu sadržaja i načina izvedbe revo lucije u ovim dijelovima Evrope. U Proglasu IKKI-e balkanskim komunističkim partijama od 5. ožujka 1920. godine prvi put se konkretnije razrađuje problem odnosa materijalnih pretpostavki proleterske revolucije u nerazvi jenim balkanskim zemljama i strateško-taktičkih ciljeva njihovih komunističkih partija. Toj činjenici pridonosi i pojačani otpor cen trističke struje u podunavskim i balkanskim radničkim pokretima tezi o aktualnosti svjetske proleterske revolucije, posebno u uvje tima nerazvijenih zemalja. Lenjinska koncepcija o mogućnosti 40
povezivanja nacionalnog, seljačkog i agrarnog pitanja s ciljevima klasne borbe proletarijata, kao specifičnog oblika revolucionar nog preobražaja u nerazvijenim zemljama, u 1920. godini nailazi na sve veći otpor desnice i centra u radničkim partijama. To nije bio rezultat njihovog taktičkog zaokreta, već uvjerenja prikriva nog u toku 1919. godine, u vremenu izrazite ofenzive revolucije. U Proglasu balkanskim komunističkim partijama, iako to for malno neke još nisu bile, IKKI-e sugerira prihvaćanje iskustva ruske revolucije u izvedbi revolucije proletarijata u nerazvijenim zemljama Podunavlja i Balkana. Pri tome, posebno ukazuje na presudno značenje nacionalnog i seljačkog pitanja. Uzroke pojavi nacionalnog pitanja na Balkanu vidi u pobjedi sila Antante, pod čijom su zaštitom Rumunija, Srbija i Grčka dobile velika teritori jalna proširenja na račun dezintegrirane Austro-Ugarske monar hije, te poraženih savèznika Centralnih sila, Bugarske i Turske. Stvaranje jugoslavenske državne zajednice, po ocjeni IKKI-e, nije rješenje jugoslavenskog, a najmanje pojedinih nacionalnih pita nja, koja su snažno prisutna u političkom životu jugoslavenske države. Kraljevina SHS nije nova država, tvrdi se u Proglasu, već proširena Srbija, rezultat kolonijalne ekspanzije srbijanske buržo azije, čijem se širenju i jačanju suprotstavljaju ugnjetene nacije. Njihova borba za nacionalno oslobođenje značajan je faktor o kojemu jugoslavenski komunisti trebaju voditi računa kada konci piraju taktičke zadatke revolucije. Po ocjeni IKKI-e, najsnažniji otpor hegemonizmu srpske buržoazije pružaju Crnogorci, Hrvati, Bosanci, makedonski Bugari i Albanci. Koju naciju u to vrijeme IKKI-e podrazumijeva pod nazivom Bosanaca, nismo sigurni. Ipak, obzirom da posebno navodi Hrvate, da sigurno ne misli na Srbe, očito misli na položaj pripadnika islamske vjere u Bosni i Hercegovini. U pristupu problemu Makedonaca u Vardarskoj Makedoniji iznenađuje stav IKKI-e da ih smatra Bugarima, s obzirom na predratna gledišta balkanskih socijalista na makedon sko pitanje. Po našem sudu, to je bio više taktički potez u cilju zaoštravanja makedonskog pitanja u jugoslavenskoj državi, a manje uvjerenje da su Makedonci pripadnici bugarske nacije. Osim toga, ne treba zaboraviti ni činjenicu, da Kominterna toga vremena ima drugačiji odnos prema državama poraženim u svjet skom ratu, a drugačiji prema pobjedničkim i njihovim saveznici ma. U Proglasu IKKI-e upozorava se balkanske komuniste, da pri koncipiranju svojih taktičkih ciljeva trebaju voditi računa o nuž nosti povezivanja ekonomsko-socijalnih ciljeva proleterske revo41
moguće ukoliko balkanski komunisti revoluciju koncipiraju kori steći se iskustvima ruskih boljševika, temeljeći je na revolucionar nom savezu radnika i seljaka, kao nužnoj etapi u borbi za diktatu ru proletarijata. Nakon pobjede radničko-seljačkih revolucija, nužno je formiranje Federativne sovjetske socijalističke balkan ske, ili balkansko-podunavske republike, kao državno-pravnog oblika reguliranja balkanskih međunacionalnih odnosa. Otvaraju ći alternativu rješavanju jugoslavenskog pitanja kroz balkansku ili balkansko-podunavsku federaciju, IK.KI je otvorio i mogućnost dezintegracije jugoslavenske države s obzirom na njene granice regulirane tokom 1919. i u 1920. godini. Na takve pretpostavke navodi nas sugestija IKKI-e o moguć nosti formiranja složene državne zajednice u Podunavlju. IKKI-e jugoslavenskom pitanju ne pristupa s pozicija nepromjenjivosti granica jugoslavenske države, već od širih klasnih interesa prole terske revolucije na Podunavlju i Balkanu. Pri tome potrebno je voditi računa i o činjenici, da su slovensko i hrvatsko nacionalno pitanje bili i dio podunavskog, a ne samo balkanskog pitanja. Po ocjeni IKKI-e, drugi značajni faktor o kojemu ovisi uspješ na izvedba balkanske proleterske revolucije jest seljačko pitanje. Bez privlačenja širokih slojeva radnog seljaštva, a pri tome računa na podršku sitnog i srednjeg seljaka, nije moguća pobjeda sovjet ske vlasti na Balkanu. Znači, nije u pitanju samo problem položa ja bezemljaša i likvidacije feudalnih ostataka, već i pokreti sitnog i srednjeg seljaka i njihov sukob s posljedicama kapitalističke proiz vodnje u poljoprivredi. Ocjenjujući daje proleterska revolucija na Balkanu pitanje bliske budućnosti, IKKI-e poziva balkanske komuniste da se uče na iskustvu ruske revolucije, da stvaraju snažne komunističke partije, koje će znati ne samo pobijediti, već i očuvati tu pobjedu. Biti zrela partija za takve zadatke znači da u svakoj balkanskoj državi ona mora izražavati organiziranu volju proletarijata. Osim toga, pobjeda balkanske ili balkansko-podu navske proleterske revolucije ovisi o stupnju jedinstvenosti revo lucionarnog fronta komunista tih zemalja. IKKI-e ovom prilikom ostavlja otvorenim problem sastava buduće Federacije balkanskih sovjetskih socijalističkih republika. Jedino ističe potrebu borbe za sovjetsku vlast u Rumuniji, Bugarskoj, Srbiji, Grčkoj i Turskoj i svim balkanskim zemljama, a navodeći Srbiju, a ne i jugoslaven sku državu, kao da je za Slovence, Hrvate i »Bosance« predviđao drugačija rješenja. Možda je pri tome mislio i na federalizaciju Srbije, identificirajući pojam Srbije s pojmom jugoslavenske drža ve. 42
Kako je vidljivo iz Proglasa, za razliku od jugoslavenskih komunista, IKKI-e već početkom 1920. godine uočava usku ovis nost uspjeha jugoslavenske proleterske revolucije od ugrađivanja nacionalnog i seljačkog pitanja u njene taktičke sadržaje. Pri tome, potrebno je voditi računa o činjenici, da rješenje nacional nog i seljačkog pitanja, kao i agrarnog, smješta u vrijeme radničko-seljačkih revolucija, kao prve etape u borbi za diktaturu prole tarijata. Iskustvo sovjetske revolucije postupno se ugrađuje i u strateško-taktičke ciljeve balkanskih komunističkih partija. U još jednom značajnom problemu došlo je tada do razmimoilaženja između IKKI-e i jugoslavenskih komunista. To je bio pristup značenju stvaranja jugoslavenske države za razvoj klasne borbe proletarijata. Suprotno od jugoslavenskih komunista. IKKI stvaranje jugoslavenske države ne shvaća završetkom procesa buržoasko demokratske revolucije Jugoslavena, koja otvara per spektivu izvedbe jugoslavenske proleterske revolucije ekonomsko-socijalnih sadržaja. Za IKKI jugoslavenska država i ne posto ji, samo proširena Srbija u funkciji francuske imperijalističke poli tike na Balkanu i velikosrpskih aspiracija. Po njegovom sudu. nije ni u funkciji idejnog i organizacijskog objedinjavanja radničkih pokreta naših nacija i nacionalnih manjina, jer način izvršenog državnog ujedinjenja taj proces više usporava nego ubrzava. Neosporno je točno, da način i oblik stvaranja jugoslavenske državne zajednice nije riješio jugoslavensko pitanje, a ni pojedi načna nacionalna pitanja, pa tako ni srpsko pitanje. Netočna je bila pretpostavka jugoslavenskih komunista, da državno ujedinje nje Slovenaca, Hrvata i Srba znači pretpostavku klasnom objedi njavanju njihovih radničkih pokreta. Međutim, ne bi se mogli složiti sa tvrdnjom, daje stvaranje jugoslavenske države bilo samo u interesu srpske buržoazije i njenog rješenja srpskog pitanja na Balkanu. Po našem mišljenju, stvaranje jugoslavenske državne zajednice bilo je u funkciji kako buržoasko-demokratskih revolu cija Južnih Slavena, tako i proleterske revolucije. Što u tome vremenu nisu realizirane, uzroke treba tražiti u uvjetima pod koji ma je stvarana, a ne u činjenici da je stvorena. Ideju jugoslaven skom zajedništvu treba shvatiti u duhu marksističl og poimanja vodeće uloge proletarijata u naciji. Tada se naciona no pitanje ne može svesti na buržoasko pitanje, u kojemu doi linira njegov državnopravni aspekt. Jugoslavenski komunisti u nacionalnom unitar zrnu i držav nom centralizmu vide garanciju klasnom jedinstvu proletarijata i uspešnoj izvedbi njegove revolucije. Suprotno tome, IKKI-e usp 43
ješnost izvedbe proleterske revolucije ne dovodi u ovisnost od očuvanja jugoslavenskog državnog integriteta. U revolucionarnoj borbi radnika i seljaka ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina vidi garanciju pobjede proleterske revolucije na Balkanu i u Podu navlju, u kojoj može, ali ne mora biti očuvan jugoslavenski držav ni integritet neotuđivim, jugoslavensko zajedništvo u funkciji je proleterske revolucije, a ne obratno. Ispravno definirano u taktič kim ciljevima revolucije proletarijata, nacionalno pitanje jača zajedništvo, ali s pozicija interesa te klase vodeći računa o strate škom cilju revolucije, diktaturi proletarijata.
Drugi kongres SRPJ(k) Pred drugi kongres SRPJ(k) obnavljaju se u redovima njenog članstva stare diskusije o problemu odnosa proleterske revolucije i nacionalnog pitanja. Tako je slovenski komunista D. Gustinčič obnovio svoju tezu iz 1917. godine, da među Jugoslavenima postoje nacionalne razli ke, a zajedničko etničko porijeklo može tek u dalekoj budućnosti, u drugačijim uvjetima, djelovati u pravcu njihovog objedinjavanja u jugoslavensku naciju. Zato predlaže borbu jugoslavenskih komunista za federativno državno ujedinjenje, a u sastavu te fede racije predviđa uključenje Istre i Bugarske. Ipak, većina u vodstvu SRPJ(k) u tim diskusijama ostaje na pozicijama borbe za centralističko državno uređenje, kao osnov nog preduvjeta ubrzanju procesa stvaranja jugoslavenske nacije i jedinstvenog proleterskog fronta. Kako su u toku 1920. godine održani općinski izbori, pojačana aktivnost građanskih partija zaoštrava problem međunacionalnih odnosa i u politički život države unosi sve one probleme koji će je pratiti do njenog kraha travnja 1941. godine. Međutim, većina u vodstvu, a i u bazi jugo slavenske revolucionarne radničke ljevice, razloge pojačanim sukobima unutar buržoaske klase vidi u konkurentskoj borbi za ekonomsku prevlast, koja upropaštava rdeju nacionalnog-jedin stva Slovenaca, Hrvata i Srba, udaljava njihove radničke klase i dovodi u pitanje izvedbu revolucije. Iz navedenih razloga, SRPJ(k) dovodi u pitanje sposobnost buržoaske klase u rješava nju ciljeva jugoslavenske buržoasko-demokratske revolucije, čiji bi jedan od rezultata bilo i stvaranje jugoslavenske nacije. SRPJ(k) poziva proletarijat da preuzme bitku i za rješenje jugo 44
slavenskog pitanja, suprotstavljajući se koncepciji o federativnom uređenju države, tražeći u jugoslavenskom proletarijatu garanciju nacionalnom jedinstvu Slovenaca, Hrvata i Srba. Iz navedenih razloga SRPJ(k) traži likvidaciju samostalnog djelovanja još postojećih pokrajinskih rukovodstava revolucionarne partije i sin dikata. Ocijenivši, da bi zadržavanje stare pokrajinske organiza cijske strukture išlo u prilog jačanju, a ne smanjivanju povijesnim razvitkom uvjetovanih razlika, realizaciju lenjinske koncepcije demokratskog centralizma vidi u stvaranju oblasnih sekretarijata, koji se obavezno ne bi poklapali sa starim nacionalnim i pokrajin skim granicama iz vremena prije 1918. godine. Iako su općinski izbori i pripreme za parlamentarne izbore u Kraljevini SHS u toku 1920. godine u političkom životu zemlje snažno istakli nacionalno pitanje, vodstvo revolucionarne radnič ke ljevice ne konkretizira gledišta o nacionalnom položaju Slove naca i Hrvata u Italiji i Austriji, zahtijevajući poštivanje njihovog prava na samoopredjeljenje u zajedničkoj borbi jugoslavenskog, talijanskog i austrijskog proletarijata. Nešto konkretniji bili su slovenski kadrovi, koji traže pravo nacionalnih manjina u Sloven skom primorju i u Istri, kao i u drugim okupiranim jugoslaven skim zemljama da se izjasne o svojoj budućnosti. Rješenje njiho vog položaja, kao i jugoslavenskog pitanja, vide u procesu pobje donosne izvedbe evropske i svjetske proleterske revolucije. Neosporno je točno da u to vrijeme revolucionarna radnička ljevica vodi oštre idejne bitke sa snagama desnice i centrista, koje djelomično onemogućavaju dublju analizu problema jugoslaven skih međunacionalnih odnosa. Međutim, isto je tako točno da u svojim raspravama sa socijaldemokratskom desnicom i centristi ma ne govore o nacionalnom pitanju, ne napadaju njihov naci onalni unitarizam i državni centralizam, već nastoje slomiti njihov otpor tezi o aktuelnosti svjetske proleterske revolucije, revoluci onarnoj orijentaciji jugoslavenskog radničkog pokreta i organiza cijskim principima demokratskog centralizma. Dobro je poznato da se federalistička koncepcija desnice i centrista u Sloveniji i Hrvatskoj i Slavoniji toga vremena isključivo odnosi na organiza cijsko pitanje, u čijoj su biti nastojanje očuvanja pokrajinske samostalnosti djelovanja, a ne pravilan pristup slovenskom i hrvatskom nacionalnom pitanju. Osim toga, sačuvati pravo na samostalno odlučivanje, značilo je u to vrijeme za desnicu i centri ste otvaranje širih mogućnosti borbe protiv revolucionarne orijen tacije u jugoslavenskom radničkom pokretu. Objektivna društveno-ekonomska i politička kretanja u našoj 45
zemlji i stavovi IKKI-e nisu utjecali na promjenu službenih gledi šta SRPJ(k) u pristupu nacionalnom i seljačkom pitanju. To pot vrđuju i odluke drugog partijskog kongresa, održanog u Vukova ru od 20. do 25. lipnja 1920. godine. Pod snažnim utjecajem tadašnjih gledišta Kominterne, Kongres polazi od teze, da se imperijalistički rat pretvara u građanski rat, u epohu raspadanja kapitalizma i pobjede svjetske proleterske revo lucije. Komunističko jezgro u vodstvu SRPJ(k), koje od ovog kongresa ima presudan utjecaj nad ostacima centrističkih snaga u njegovom sastavu, svjesno je činjenice da nacionalno i kolonijalno pitanje igraju značajnu ulogu u revolucioniranju prilika u svijetu. Svjesni su nemira po kolonijama i vrenja među ugnjetenim nacija ma, ali u vlastitoj zemlji tih problema nisu svjesni. Opredjeljujući se za oružani put borbe za diktaturu proletarijata, uzimaju sovjetski model države kao jedini mogući oblik organizacije vlasti. U sovjet skoj republici Jugoslaviji, SRPJ(k) federalizmu pretpostavlja cen tralističko uređenje, a među prvim mjerama diktature proletarijata predlaže nacionalizaciju velikih posjeda. Sitnom seljaštvu ostavlja mogućnost slobodnog raspolaganja zemljišnim vlasništvom, koje će samo praksa državne svojine moći uvjeriti u korisnost novog društveno-ekonomskog uređenja. ~ Braneći koncept centralističke države, jugoslavenski komuni sti se izjašnjavaju za stvaranje sovjetske republike Jugoslavije. Tako koncipirana jugoslavenska proleterska država ući će u savez sa svim balkanskim narodima u federaciju sovjetskih socijalistič kih balkanskih ili balkansko-podunavskih republika, kao sastav nog dijela svjetske federacije sovjetskih socijalističkih republika. Ne može se tvrditi da jugoslavenski komunisti nisu uočili poli tičke sukobe mđu »plemenskim buržoazijama«. Te sukobe ocje njuju kao »nacionalne i plemenske raspre«, kao buržoasko pita nje, a ne kao problem vezan makar za taktičke ciljeve klasne borbe jugoslavenskog proletarijata. Za razliku od pristupa nacionalnom i seljačkom. Kongres dosta pažnje posvećuje agrarnom pitanju. Međutim, shvaćeno je kao problem borbe za ukidanje feudalnih ostataka u poljoprivre di, a ne i kao sastavni dio klasnog sukoba između seljaštva i buržo azije. Velike seljačke nemire toga vremena, jugoslavenski komu nisti pravilno ocjenjuju kao kretanje masa ispred političkih pro grama građanskih opozicijskih stranaka. Međutim, ne smatraju potrebnim partiju proletarijata staviti na čelo tih masa, čije bi spontane ekonomsko-socijalne i nacionalne zahtjeve usmjerila u pravcu oružane borbe. 46
U odlukama drugog kongresa SRPJ(k) stoji i gledište da će se jugoslavenski komunisti boriti za nacionalno jedinstvo Srba, Hrvata i Slovenaca i ravnopravnost nacionalnih manjina. Ogorče ni su što se Kraljevina SHS brže ne centralizira što u njenih šest pokrajina vlada različito zakonodavstvo. Zato je ne smatraju jed nom državom već konglomeratom nekoliko državica, koje imaju samo zajedničku vojsku i policiju. Dosljedni svojoj revolucionarnoj orijentaciji u borbi za rušenje kapitalističkog sistema, jugoslavenski komunisti mijenjaju ime partije u KPJ. U skladu s tadašnjim gledištima ukinute su sve dotadašnje pokrajinske partijske i sindikalne centrale i osnovani su oblasni sekretarijati, kao jedan od vidova ubrzanja procesa likvidacije pokrajinskih specifičnosti, historijskih i nacionalnih razlika u jugoslavenskom radničkom pokretu. U to vrijeme bilo je akutno i pitanje reguliranja granica Kralje vine SHS s Italijom i Austrijom. Interesantan je stav drugog kon gresa KPJ prema problemu provedbe plebiscita u Koruškoj. Dele gat iz Slovenije je obavijestio Kongres da KP Austrije i slovenski komunisti ne prihvaćaju provedbu plebiscita kao rješenja sloven skog pitanja. Takav stav Kongres je odobrio i rezultat je bio da su se članovi KP Austrije i KPJ u toku provedbe plebiscita uzdržali od glasanja, prepuštajući građanskim strankama rješavanje slo venskog pitanja. Nakon plebiscita, koji je proveden 10. listopada 1920. godine, glasanje većine slovenskog stanovništva protiv prik ljučenja jugoslavenskoj državi, jugoslavenski komunistički pokret objasnio je tvrdnjom, da narodne mase nisu glasale protiv priklju čenja Jugoslaviji, već protiv militarističko-policijskog sistema u njoj. Konačno rješenje slovenskog i hrvatskog pitanja u Austriji i Italiji vide u pobjedi svjetske proleterske revolucije i u stvaranju samostalnih sovjetskih socijalističkih republika u Koruškoj, Pri morskoj i Dalmaciji, a u okvirima Balkansko-podunavske sovjet ske socijalističke federacije republika. Drugim riječima, rješenje nacionalnog pitanja Slovenaca i Hrvata izvan granica jugoslaven ske države vide izvan okvira nacionalnog teritorija Slovenaca i Hrvata u jugoslavenskoj državi, a u sporazumu s talijanskim, mađarskim i austrijskim proletarijatom. Ovakav stav logičan je rezultat tadašnjeg pristupa jugoslavenskih komunista međunaci onalnim odnosima u zemlji, ali i gledišta Kominterne. U Proglasu IKKI-e iz ožujka 1920. godine očito nije slučajno ispuštena Jugo slavija iz sastava balkanske federacije. Gledištima drugog Kongresa KPJ prema nacionalnim pitanji 47
ma pridonose i izvještaji o stanju u Bosni i Hercegovini i Crnoj Gori. Pojačane međunacionalne sukobe na vjerskoj i nacionalnoj osnovi Kongres ocjenjuje kao separatističku djelatnost hrvatske, srpske i islamske buržoazije, kao niz pokušaja usporavanja i one mogućavanja procesa društveno-ekonomske i političke integracije Jugoslavena. Ovakvim pristupom nacionalnom i seljačkom, a i agrarnom pitanju, drugi kongres Partije ozbiljno je usporio proces integriranja jugoslavenskog komunističkog pokreta s klasnim i nacionalnim zahtjevima širokih masa nestabilne jugoslavenske države.
Drugi kongres Kominterne U drugoj polovini 1919. i u toku prve polovine 1920. godine smiruju se revolucionarna previranja u zemljama zapadne Evro pe, poražena su njihova najsnažnija uporišta, njemačka i mađar ska, kao i revolucija u Finskoj. Poraze revolucija prate i prva otvorena suprotstavljanja unutar revolucionarnih partija global noj taktici osnivačkog kongresa Kominterne. U redovima zapad noevropskog socijalističkog pokreta posebno su agresivni centri sti, koji u porazima revolucija vide potvrdu svojih gledišta iz 1919. godine. Kao odgovor na njihovo povlačenje, iz inače vrlo labave suradnje unutar komunističkih partija, ili stranačkih koalicija, jav ljaju se unutar komunističkih partija snage koje zagovaraju revo luciju pod svaku cijenu, i po cijenu poraza. Navedeni procesi potakli su Kominternu da ubrza razradu jedinstvenih strateškotaktičkih i organizacijskih osnova svjetskog komunističkog pokre ta. Skretanja s revolucionarne platforme osnivačkog kongresa Kominterne dovela su u pitanje idejno i organizacijsko jedinstvo štaba svjetske proleterske revolucije i svake komunističke partije, i to u uvjetima pojačane reakcije svjetskog fronta kapitalizma i prvih poraza proleterskih revolucija. Razvoj građanskog rata u Sovjetskoj Rusiji, gdje su snage kontrarevolucije imale snažnu podršku kapitalističkih zemalja, dovodio je u pitanje i očuvanje tekovina Oktobarske revolucije. Evropska ofenziva revolucije proletarijata još nije bila definitivno zaustavljena i trebala joj je snažnija idejna i organizacijska jezgra. Polazeći od procjene, da je u svim komunističkim i dijelu socijalističkih partija završen proces idejne diferencijacije, i to s izrazitom prevagom u korist komuni stičke orijentacije, a u vrijeme kada sc još uvijek vjerovalo da 48
revolucija u sovjetskoj Rusiji nije jedina koja ima uvjeta da uspije, sazvan je drugi kongres Kominterne, po nizu odluka preloman u historiji cjelokupnog svjetskog radničkog pokreta. Drugi kongres Kominterne počeo je radom u Petrogradu 19. srpnja, a nastavljen je u Moskvi 23. srpnja i trajao je do 7. kolovo za 1920. godine. Globalna taktička orijentacija Kominterne u svo joj osnovi se ne mijenja, to je orijentacija na dovršavanje svjetske proleterske revolucije i objedinjavanje sviju naroda u svjetsku federaciju sovjetskih socijalističkih republika, čija je jedna u nizu ravnopravnih članica i sovjetska država. Njenu kohezionu snagu činit će privredni centralizam, oslobođen eksploatacije klase nad klasom i nacije nad nacijom. Porazi revolucija u zapadnoj Evropi pretvaraju dovršavanje oružane proleterske revolucije u Sovjet skoj Rusiji u obvezu komunista i proletarijata cijelog svijeta. Proces formiranja niza manjih država u Evropi nakon raspada dviju stoljetnih monarhija i obnova postojećih država, s izmijenje nim granicama pod kontrolom velikih sila pobjednica u svjetskom ratu, po ocjeni drugog kongresa Kominterne rezultat su imperija lističkih interesa tih sila, a nikako interesa pojedinih nacija. Nove male građanske države shvaćene su sporednim rezultatom razvoja evropskog imperijalizma, posebno na Balkanu, gdje je proces stvaranja novih ili obnova postojećih država, ocijenjen kao klasi čan primjer usitnjavanja evropskog prostora, ili, kako je to drugi kongres Kominterne nazvao, »balkaniziranja« znatnog dijela Evrope. U nizu manjih država, koje su potčinjene pobjedničkim imperijalističkim silama, navodi se i jugoslavenska država. Posebno mjesto u raspravama na drugom kongresu Kominter ne imali su nacionalno i kolonijalno pitanje. Njihovo značenje za revoluciju Kongres vidi u povezivanju klasne borbe proletarijata protiv imperijalizma s borbom ugnjetenih nacija i pokretima masa u kolonijama, što će rezultirati širokim antiimperijalističkim fron tom pod vodstvom komunističkih partija, temeljenim na čvrstom savezu radničke klase i širokih radnih slojeva društva. Tako kon cipirani odnos revolucije proletarijata prema nacionalnom pitanju u svjetskim relacijama rezultirat će.stvaranjem svjetske federacije sovjetskih socijalističkih republika, prve etape jedinstvenog pro cesa svjetske proleterske revolucije, prelaznog oblika k punom sjedinjenju radnih masa sviju nacija, procesa koji počinje privred nim centralizmom. Kao primjer rješenja nacionalnog pitanja navodi se iskustvo Ruske socijalističke federativne sovjetske repu blike. Priznajući federaciju prelaznim oblikom k punom sjedinje nju sviju nacija buduće svjetske socijalističke zajednice, drugi kon49
grès Kominterne upozorava da se pri stvaranju federativnog državnog uređenja treba voditi računa o čvrstom povezivanju čla nica federacije iz tri osnovna razloga: prvi, zbog opasnosti od jakih imperijalističkih država; drugi, privredni centralizam ne podnosi jaču zatvorenost federalnih jedinica, i treći: borba za stvaranje jedinstvene svjetske privrede na osnovi zajedničkog pri vrednog plana, koji će regulirati proletarijat nacija cijelog svijeta, kočile bi tendencije davanja širih ovlaštenja pojedinim federalnim jedinicama. Drugi kongres Kominterne posebno je upozorio na veliku odgovornost komunista iz redova ugnjetačkih nacija, radilo se o novoformiranim ili već postojećim državama, ili o pokretima u kolonijama. Istaknuto je i značenje povezivanja radničkih pokreta s pokretima seljaštva u nerazvijenim zemljama, kao i zapadno evropskog komunističkog pokreta s revolucionarnim pokretima seljaštva u nerazvijenim i kolonijalnim zemljama. Uspješno dovršavanje ovako koncipirane globalne taktike Kominterne zahtijevalo je njenu organizacijsku transformaciju, kao i njenih članica. Statutarne izmjene osnova Kominterne tre bale su pridonijeti jačanju centra rukovođenja svjetskom revoluci jom, stvaranju čvrste, idejno i organizacijski monolitne svjetske komunističke partije. Isti pristup trebao se provesti i u svakoj članici Kominterne. Došlo je vrijeme otvorenog raščišćavanja sa svima protukomunističkim strujama u svjetskom radničkom pokretu. Centralni dokumenat drugog kongresa Kominterne, u biti prvenstveno usmjeren k idejnom i organizacijskom objedinjava nju komunističkog pokreta na principima teorije i prakse RKP(b) i razvoja revolucije u Sovjetskoj Rusiji, bio je »21 uvjet« za prijem u redove Kominterne. Njihov sadržaj znači rascjep revolucionar ne komunističke orijentacije u svjetskom radničkom pokretu od snaga centrista, a uperen je i protiv sviju pokušaja nepoštivanja odluka Kominterne, koje su tada i nekoliko godina kasnije, stva rane u uvjetima poštivanja principa demokratskog centralizma. »21 uvjet« za prijem jedne radničke partije u redove Komin terne, kristalno je jasan. Sve partije postaju njene sekcije, a ne više članice, gubeći mogućnost da mimo odluka Kominterne donose samostalne ocjene kako o međunarodnoj, tako i o situaciji i načinu djelovanja u vlastitoj zemlji. Time im nije oduzeta moguć nost učestvovanja u donošenju zaključaka, jer se princip demo kratskog centralizma uvodi kako u radu Kominterne, tako i sviju njenih sekcija. Od njih se traži da iz svojih redova isključe sve 50
centriste, što treba da se odrazi i u promjeni naziva sviju sekcija Kominterne u komunističku partiju dotične zemlje. Cjelokupna djelatnost komunističkog pokreta jedne zemlje podvrgava se rukovodećem partijskom forumu, radilo se o djelovanju komuni sta u građanskim parlamentima, sindikatima, omladinskim orga nizacijama ili drugim vidovima djelovanja komunista. Isti takav odnos trebao je biti i između centralnih vodstava komunističkih partija i vodstva Kominterne. Od komunista se očekuje da aktiv no djeluju u radničkoj klasi, među seljaštvom, u narodnooslobodilačkim pokretima, u vojsci, šireći komunističku viziju borbe za diktaturu proletarijata. Zahtijeva se obavezno stvaranje ilegalnih partijskih organizacija po mjestu rada, da bi bile bliže radnim masama i očuvale se od nasrtaja buržoazije. Zahtijeva se puna podrška pobjedi revolucije u Sovjetskoj Rusiji, kao idejnom i organizacijskom centru okupljanja sviju klasno i nacionalno ugnjetenih masa svijeta. Odlukama Statuta izglasanog na Kongresu, iz redova sviju sek cija Kominterne bira se njen Izvršni komitet, on iz svojih redova bira Prezidium IKKI-e. Iz redova Prezidiuma IKKI-e bira se Poli tički sekretarijat Prezidiuma IKKI-e. Ličnosti birane na drugom kongresu Kominterne u njene izvršne organe bile su iz redova tada najsnažnijih komunističih partija svijeta, na principu veličine zemlje, a ne snage organizacije. Najznačajnije mjesto pripalo je RKP(b), tada najiskusnijoj i najsnažnijoj komunističkoj partiji u redovima sekcija Kominterne. U radu drugog kongresa Kominterne učestvovao je i delegat KPJ, Ilija Milkić. Ocijenivši da Kominterna nema najbolji uvid u problematiku jugoslavenske države, pokušao je objasniti gledišta KPJ. Kao prvo, upozorio je delegate Kongresa da je Kraljevina SHS nova država, a ne proširena Srbija, da su u njezin sastav ušle: nekadašnja Srbija i Crna Gora, kao i pokrajine bivše Austro ugarske monarhije: Bosna i Hercegovina, Hrvatska i Slavonija, Banat i Bačka, Dalmacija i Slovenija. Upozorio je na poteškoće u procesu njihove adaptacije u novu državnu cjelinu. Jugoslavensku buržoaziju naziva vladajućim nacionalistima, koji nose tri historij ska imena i ispovijedaju tri različite vjere: pravoslavnu, katoličku i islam. Upozorava na kulturne, političke i privredne razlike u raz voju ovih nacija, iako ih smatra Jugoslavenima s tri historijska imena. Razlike uočava i u političkim programima buržoaskih stra naka s područja Hrvatske, Slovenije i Bosne i Hercegovine u odnosu na one u Srbiji i Crnoj Gori. Predstavnik KPJ na drugom kongresu Kominterne sasvim 51
dobro uočava sukobe među građanskim strankama u pristupu državnopravnom ustrojstvu jugoslavenske države. Prema njego vim riječima, u krilu tih stranaka formirao se blok »krajnjeg cen tralizma« i blok »plemenskog separatizma«. Unutar jugoslaven ske državne zajednice uočava makedonsko pitanje i to isključivo kao balkansko pitanje, ne izjašnjavajući se o nacionalnoj pripad nosti stanovništva Vardarske Makedonije. Na kraju svoga izlaganja, Ilija Milkić uvjerava delegate drugog kongresa Kominterne, da će KPJ, kao nekad SSDP, voditi upor nu borbu za stvaranje Socijalističke federativne sovjetske republi ke Balkana, kao konačnog rješenja međunacionalnih odnosa u ovom dijelu Evrope. Odluke drugog kongresa Kominterne imale su velikih poslje dica na razvoj cjelokupnog svjetskog radničkog pokreta. Vjerujući u zrelost svake sekcije Kominterne da je u stanju shvatiti suštinu granične linije između Komunističke i protukomunističke struje, rascjep je često bio isforsiran. Malo je sekcija Kominterne imalo snagu jedne RKP(b) ili KP Njemačke. Tako je većina partija ras cjep shvatila više mehanički nego suštinski, što će se u idućim godinama odraziti u razvoju sviju sekcija Kominterne. Taj proces usporavat će i česte promjene globalne taktike Kominterne, koje će njene sekcije teško pratiti. Ocjenjujući odluke drugog kongresa Kominterne s aspekta situacije u 1920. godini, nesumnjivo su pridonijele idejnom i orga nizacijskom sazrijevanju komunističkih partija. Pridonijele su i raščišćavanju s onim snagama u svjetskom radničkom pokretu, koje su na riječima bile revolucionarne, a na djelu oportunističke. Međutim, idejni i organizacijski rascjep svjetskog fronta proletari jata imao je i svojih negativnih posljedica. Slabio je ukupnu udar nu moć svjetskog radničkog pokreta i usporavao proces njegova klasnog jedinstva. Rascjep je nesumnjivo otpočela desnica, produbila ljevica, a dovršili su ga svibnja 1923. godine centristi formiranjem protuko munističke Socijalističke radničke internacionale. Rascjep se pro širio na sindikalne, omladinske i sve ostale popratne organizacije radničke klase. Odjek rascjepa bio je velik i odrazio se u svim radničkim pokretima u svijetu.
52
III.
Poglavlje
TAKTIKA JEDINSTVENOG FRONTA RADNIKA I SELJAKA KAO PRELAZNI OBLIK VLASTI U DIKTATURU PROLETARIJATA I NACIONALNO PITANJE (1921-1923)
Izmjene u sadržajima globalne taktike Kominterne Globalna taktička orijentacija drugog kongresa Kominterne na svjetsku proletersku revoluciju, krajem 1920. godine dolazi u suprotnost s objektivnim mogućnostima njene izvedbe. U zapad noevropskim zemljama toga vremena oružane revolucije proleta rijata ili neuspijevaju, ili se masovni pokreti proletarijata zaustav ljaju na kompromisu s buržoazijom. Osnovni uzroci takvim proce sima prvenstveno su u relativno brzoj regeneraciji evropskog kapitalističkog sistema, koji prati sve jači i organiziraniji otpor buržoazije. Uzajamna pomoć proletarijata evropskih država zaka zala je, često potiskivana nacionalističkim strastima, čije uzroke treba tražiti ne samo u prilikama prije izbijanja prvog svjetskog rata, već i u njegovim posljedicama na odnose između pobjednič kih i pobijeđenih nacija. Idejni rascjepi u evropskim radničkim pokretima su značajan uzrok opadanju udarne moći proleterske revolucije. Upravo od sredine 1920. godine unutar njih odvija se duboki idejni i organizacijski rascjep, s trajnim posljedicama na razvoj svjetskog radničkog pokreta. Suprotno očekivanjima Kominterne, socijalna demokracija u zapadnoevropskim zemljama očuvala je, a u nekim zemljama i ojačala svoj utjecaj. Uzroke toj činjenici ne može se uvijek naći u oportunističkom i socijalšovinističkom ponašanju vodstava tih pokreta, već i u konkretnim uvjetima razvitka zemalja u kojima su djelovala. Jedan od najznačajnijih vanjskih faktora snaženja revolucije u zapadnoj Evropi, revolucionarni pokreti porobljenih naroda u kolonijama kapitalističkih država, razvijali su se mnogo sporije i nisu bitnije poremetili društveno-ekonomski i politički razvitak kolonijalnih sila. Duboki revolucionarni procesi zahvatili su samu Kinu i zato je od sredine dvadesetih godina u centru pažnje Kominterne. Imperijalističke proturječnosti, na koje je računala Kominterna pri koncipiranju taktike komunističkih partija u 1919. 55
i 1920. godini, nisu bile tako korjenite da ih međunarodni imperi jalizam ne bi mogao prevladati. Mlada sovjetska država ostala je izolirana i jedino su nepremostive nacionalističke strasti pobijeđe nih i pobjednika otvarale prostor prodoru mlade sovjetske repu blike na scenu međunarodnih odnosa, prvenstveno njenom pribli žavanju Njemačkoj. Defenziva evropske revolucije bitno utječe i na globalnu takti ku RKP(b), otvarajući polemiku oko pitanja mogućnosti dovrša vanja sovjetske revolucije bez oružane podrške svjetskog proleta rijata. Osim toga, posljedice građanskog rata i izoliranost sovjet ske države učinile su prelaz u diktaturu proletarijata mnogo težim nego što su mislili neki kadrovi iz vremena ofenzive zapadno evropske revolucije i »ratnog komunizma«. Pred komunističkim pokretom otvorio se problem mogućnosti ili nemogućnosti grad nje socijalizma u jednoj zemlji, u uvjetima oseke evropske i svjet ske proleterske revolucije. Već je na drugom kongresu Kominterne Lenjin upozoravao na mogućnost poraza revolucije u zapadno evropskim zemljama i privremene koegzistencije dvaju antagoni stičkih blokova, imperijalističkog i socijalističkog. U 1921. godini njegove procjene pokazale su se točnim, otvarajući problem iz mjene globalne taktike prvog i drugog kongresa Kominterne. Opravdanje nužnosti izmjena diktirale su i tadašnje vrlo teške ekonomske prilike u Sovjetskoj Rusiji, prijeteći razbijanju saveza radnika i seljaka, temeljne pretpostavke pobjedi sovjetske revolu cije. Te činjenice iniciraju u Sovjetskoj Rusiji napuštanje taktike »ratnog komunizma«, izazivajući snažne otpore kako u redovima RKP(b), tako i u nizu drugih komunističkih partija. Dio revoluci onarnih kadrova taktiku »ratnog komunizma« nije shvaćao pri vremenim oblikom društveno-ekonomske i političke stabilizacije sovjetske revolucije, već jedinim mogućim forsiranim putem pre laska u komunističko društvo. Siječnja 1921. godine Lenjin obrazlaže sadržaje NEP-a, otva rajući sovjetskoj privredi perspektivu razvoja uz uvažavanje eko nomskih zakona. Otpor je bio veliki, ali je privremeno prevladan na desetom kongresu RKP(b), ožujka 1921. godine. U historiji sovjetske partije značajan je po ukidanju statutame mogućnosti djelovanja frakcija, kao i po sasvim konkretnim akcijama u pravcu prevladavanja tada postojećih i vrlo snažnih opozicijskih grupa u redovima sovjetske partije i društva. Politika NEP-e pridonijela je djelomičnoj stabilizaciji ekonomske i političke situacije u Sovjet skoj Rusiji i obnovi povjerenja među proletarijatom i seljaštvom. Promijenjeni uvjeti djelovanja evropskog radničkog pokreta, 56
osobito nakon poraza ustanka njemačke radničke klase ožujka 1921. godine, idu u prilog razmišljanjima o potrebi privremenog odustajanja od taktičke orijentacije na revoluciju kao aktualnog zadatka. U skladu s ocjenom Lenjina, da je moguća privremena koegzistencija dvaju antagonističkih blokova, imperijalističkog i socijalističkog, razvija se i novi pristup Kominterne odnosu poje dinačnih i svjetske revolucije. Poučena iskustvima stečenim u zapadnoevropskim razvijenim zemljama, kao i pod dojmom zaoštrenih društveno-ekonomskih i političkih prilika u Sovjetskoj Rusiji, u toku 1921. godine inicira raspravu o oportunosti globalne taktike svoga prvog i drugog kon gresa. Naravno, početne rasprave o mogućnosti privremenog odustajanja od teze o aktuelnosti svjetske proleterske revolucije izazvale su otpore u nekim komunističkim partijama, koji su još 1920. godine potakli Lenjina da oštro napadne »ljevičarenje« pod svaku cijenu. Tada je upozoravao, da revolucija u zapadno evropskim zemljama zahtijeva drugačije taktičke sadržaje, primje rene konkretnim uvjetima, o revoluciji kao mogućem dugoroč nom cilju. Sasvim je razumljivo i zadovoljstvo s kojim su vođe socijalne demokracije dočekali ove rasprave u redovima Komin terne. Naime, zahtjev Lenjina za izmjenom globalne taktike Kominterne otvorio je i problem njenog drugačijeg pristupa protukomunističkim idejnim strujama u svjetskom radničkom pokre tu, čiji je utjecaj bio najjači upravo u najrazvijenijim zemljama Evrope i u SAD. Kako koncipirati novu taktiku Kominterne, a da se ne shvati kao odustajanje od oružane revolucije, kao potvrde ispravnosti dotadašnje globalne taktičke orijentacije socijalne demokracije, bio je problem pred kojim se u 1921. godini našao svjetski komunistički pokret. Nova taktička orijentacija Kominterne polazila je od činjenice realnih mogućnosti izvedbe svjetske proleterske revolucije kao i od teškoća pred kojima se našla revolucija ruskih boljševika. Revolucionarnom optimizmu komunista suprotstavljala je grubu realnost privremenog poraza zapadnoevropske revolucije i teško će u dovršavanju sovjetske revolucije. Idejno i organizacijski raz jedinjenom svjetskom radničkom pokretu Lenjin suprotstavlja novu taktiku dugoročne borbe komunista u razvijenim zemljama za jedinstveni proleterski front, a u nerazvijenim, polukolonijalnim i kolonijalnim zemljama, taktiku jedinstvenog fronta radnika i seljaka i ugnjetenih nacija. U biti, to je taktika dugoročne borbe za vodeću ulogu komuni sta u klasi i naciji, priprema za iduću revolucionarnu priliku. To je 57
revolucionarna taktika bez šablona, primjerena svakoj zemlji, oslobođena ovisnosti od svjetske revolucije. Zahtijevala je daleko više strpljenja, temeljitih analiza prilika u svakoj zemlji, oslobo đena ovisnosti od svjetske revolucije. Zahtijevala je daleko više strpljenja, temeljitih analiza prilika u svakoj zemlji, idejno i orga nizacijski daleko spremnije komunističke partije. Više se nije moglo očekivati da će svjetska proleterska revolucija riješiti i one probleme o kojima niz komunističkih partija nije vodilo računa. Uvjerenje da su moguće uspješne izvedbe pojedinačnih revolucija otvaralo je mogućnost i kreiranja drugačijih puteva borbe za dik taturu proletarijata, primjerenijih objektivnim uvjetima u pojedi nim zemljama. Trebalo se učiti ne samo na iskustvima sovjetske revolucije, već je i sovjetska revolucija trebala učiti na iskustvima drugih komunističkih pokreta. Novu taktiku Kominterne inicirao je njen treći kongres, održan u Moskvi od 22. lipnja do 12. srpnja 1921. godine. U nizu njegovih značajnih dokumenata, ističu se Teze o svjet skoj situaciji i zadacima Komunističke internacionale. Polazeći od spoznaje da imperijalistički rat nije prerastao u proletersku revo luciju, u Tezama se upozorava de je to posljedica datih povijesnih uvjeta, a ne trajna zakonitost razvitka kapitalizma. Posljedice rata trajno su poremetile ravnotežu svjetskog kapitalističkog sistema i komunistički pokret nije odustao od revolucije kao konačnog stra teškog cilja svjetskog proletarijata. Ona se ne može vremenski odrediti, već zakonitostima razvitka kapitalizma. Za razliku od socijalističke desnice i centrista, taktika komunističkih partija tre ba biti permanentna priprema u stvaranju uvjeta za pobjedu snaga socijalne revolucije. Osnovna idejna razlika između komunističkog i reformističkog pravca u svjetskom radničkom pokretu upravo je u pristupu pro blemu revolucije. Komunisti je shvaćaju kao trajno prisutni pro blem i zato se bore za destabilizaciju kapitalizma, reformisti pri vremeno odstupanje revolucije doživljavaju kao definitivnu stabi lizaciju kapitalizma, djelujući u pravcu očuvanja ravnoteže klasnih odnosa, kao i onih među kapitalističkim zemljama. Djelujući u buržoaskim vladama, ili kao opozicija, objektivno pridonose sta bilizaciji kapitalizma, jačajući uvjete likvidacije revolucije. Po ocjeni u Tezama, u vremenu od osnutka Kominterne do njenog trećeg kongresa, revolucionarni potencijal proletarijata raznih zemalja nije rezultirao svjetskom proleterskom revolucijom, jer na njegovom čelu nisu bile snage Kominterne, već Druge interna cionale. Iako je već na drugom kongresu Kominterne Lenjin upo58
zoravao da je pristup problemu revolucije u zapadnoj Evropi suvi še šabloniziran i identificiran s ruskom problematikom, u Tezama se uzroci defenzive zapadnoevropske revolucije ne nalaze u dota dašnjim objektivnim nemogućnostima slamanja kapitalističkog sistema, već u kontrarevolucionarnom djelovanju socijalne demo kracije, koja je neposredno pred kraj rata i nakon njega zaustavila revolucionarnu ofenzivu. Protunapad buržoazije i poraz oružane revolucije u zapadnoj Evropi shvaćen je kao nužni ciklus u razvoju svjetske revolucije, a stabilizacija kapitalizma kao rezultat njego vog momentalnog uspona. Generalno gledajući, kapitalistički je razvitak u opadanju, a krivulja revolucije, kroz sve svoje padove, u usponu. Zakonitosti u razvitku kapitalističkog društva stvaraju njegove suprotnosti iz kojih nužno proizlazi svjetska revolucija proletarijata, a ne definitivna stabilizacija kapitalizma. Iz ovakvog pristupa problemu revolucije slijedi zahtjev za aktivnim učešćem komunističkog pokreta u svim ekonomskosocijalnim obrambenim borbama proletarijata, za vodstvo u klasi, u cilju njena političkog objedinjavanja, a u funkciji strateškog cilja revolucije. Ekonomska kriza kapitalizma nužno će rezultirati eko nomskom ofenzivom proletarijata, koju komunisti trebaju shvatiti kao prelomni momenat u ukupnoj krizi sistema, kao realnu mogućnost njena pretvaranja u građanski rat između buržoazije i proletarijata. Tada će se sadašnji obrambeni rat proletarijata pre tvoriti u oružanu revoluciju. Radilo se o usporenom ili o ubrzanom toku revolucije, komu nističke partije moraju biti partije akcije, revolucije, a ne mirenja s činjenicom defenzive. One moraju biti partije masa, s jasno formuliranim revolucionarnim parolama, elastične u manevrima socijalne demokracije. Komunističke partije trebaju naučiti mase na aktivni otpor, naoružati ih novim metodama borbe usmjerenim konačnom cilju, oružanoj revoluciji proletarijata. One trebaju raditi na produbljavanju klasnih konflikata u društvu, ne miriti ih, a u nacionalnim i internacionalnim razmjerima voditi bitku za klasno revolucionarno jedinstvo proletarijata, lomeći otpore na putu k diktaturi proletarijata i socijalnoj revoluciji. Drugi, po našem sudu, značajan dokumenat za shvaćanje promjena u globalnoj taktičkoj orijentaciji trećeg kongresa Kominterne bile su Teze o taktici. Pristup trećeg kongresa Kominteme problemu objektivnih mogućnosti izvedbe svjetske proleter ske revolucije u Tezama je daleko racionalniji. Polazeći od uvjere nja da svjetska proleterska revolucija, tj. raspadanje kapitalizma kao svjetskog sistema, nije aktualna u datim okolnostima, upozora59
va se na činjenicu da je nastupilo vrijeme prikupljanja revoluci onarnih snaga proletarijata i njegovog organizacijskog objedinja vanja. Proces raspadanja svjetskog imperijalističkog bloka shvaćen je kao komplicirani proces niza pojedinačnih građanskih ratova u razvijenim kapitalističkim zemljama, ratova među kapitalističkim zemljama, kao i između kapitalističkih zemalja s jedne strane, te socijalističkih zemalja i kolonijalnih naroda, s druge strane. Svjet ska proleterska revolucija nije pravolinijski proces karakterističan za cijeli svijet, već sastavljen od uzlaznih i silaznih linija pojedinač nih revolucija, primjerenih uvjetima svake zemlje. U uvjetima idejne i organizacijske razjedinjenosti svjetskog radničkog pokre ta, kada u većini radničke klase razvijenih zapadnoevropskih kapi talističkih zemalja vodeću ulogu ima socijalna demokracija, u Tezama se ispravno konstatira, da je najvažniji aktualni zadatak Kominterne borba za pridobijanje većine u radničkoj klasi. Revo lucija u razvijenim zapadnoevropskim zemljama povijesna je nuž nost, kaže se u Tezama, ali bez dominantne uloge komunista u većini radničke klase, osuđena je na neuspjeh. Osnovna pretpo stavka afirmaciji komunističkih partija u ovim zemljama jest njiho va transformacija u velike revolucionarne, po utjecaju masovne partije, oslobođene sektaštva u pristupu širokim masama proletari jata. Borba za vodeću ulogu komunista u tim zemljama moguća je samo ulaskom komunista u reformističke sindikate, kako bi u bazi svladali vodeći utjecaj socijalne demokracije, pretvarajući radničke partije, sindikate i sve ostale organizacije proletarijata u masovnu osnovicu revolucije. Komunističke partije ne smiju se pretvarati u propagandne kružoke, već borbene organizacije, koje će i tekovine buržoaske demokracije znati pretvoriti u oružje komunističke ide ologije. Komunističke partije razvijenih zapadnoevropskih zema lja trebaju postati okosnica okupljanja sviju revolucionarnih poten cijala proletarijata, kontrarevolucionarnom djelovanju socijalistič ke desnice i centrista suprotstaviti taktiku borbe za jedinstvo prole terskog fronta u pravcu revolucije. U borbu protiv kapitalizma, komunističke partije ne smiju polaziti od pretpostavke njegove stvarne momentalne ekonomske moći, već od posljedica koje njegov razvitak ostavlja na široke mase proletarijata. Privremena stabilizacija kapitalizma ne može zakočiti tok revolucije, minimalnom progamu reformista i centrista treba suprotstaviti borbu za konkretne potrebe proletarijata, bor bu koja razara, a ne stabilizira vlast buržoazije. U Tezama se kao jedan od oblika borbe za organizacijsko jedinstvo proletarijata predviđa stvaranje vijeća radnika u poduzećima, kao i snažan oslo 60
nac na sindikalne organizacije, kao novi oblik borbe proletarijata za kontrolu proizvodnje u uvjetima kapitalističkog razvitka. Vije ća radnika i sindikalne organizacije u kapitalističkim poduzećima shvaćene su i kao centri borbe protiv socijaldemokratskih nastoja nja da kroz postojeće oblike kapitalističke vlasti realiziraju parolu o mogućnosti kontrole proizvodnje od strane proletarijata, a u uvjetima očuvanja tekovina buržoaske demokracije. Organizacij sko povezivanje proletarijata po industrijskim granama i jačim industrijskim centrima u Tezama se ocjenjuje novim oblikom efi kasnog objedinjavanja proletarijata, preduvjetom jačanju njegove udarne moći, a time i eliminacije utjecaja organizacijskih formi djelovanja socijalne demokracije utjecaja organizacijskih formi djelovanja socijalne demokracije. Tako koncipirana borba komu nista na dugi rok pripreme revolucije pretpostavlja idejno i orga nizacijsko jedinstvo komunističkih partija, revolucionarnih sindi kata i širokih masa radnika izvan sindikalnih organizacija. Pretpostavljajući da se revolucionarne snage proletarijata nalaze u prelaznoj epohi, u Tezama se zahtijeva maksimalna pri prema komunističkih partija za revoluciju. Trebaju se osloboditi teorijskog dokazivanja neminovnosti pobjede proletarijata, a cije lu energiju prebaciti na polje konkretne borbe protiv kapitalistič kog društva, moraju vjerovati u pobjedu proletarijata, pa će i mase biti spremne prihvatiti njihovu vodeću ulogu. Komunističke partije moraju prerasti uske okvire svojih organizacija, prodrijeti u mase proletarijata u konkretnim borbama, buditi njihovu revo lucionarnu svijest i širiti utjecaj na poluproleterske sitnoburžoaske narodne mase. Aktivnost komunističkih partija ne može se svesti na kritiku drugih partija i njihovim zahtjevima suprotstavljati vlas tite zahtjeve. Kao masovne partije revolucije, one snose svu odgo vornost za njen razvoj. Samo na taj način može doći do stvaranja jedinstvenog proleterskog fronta pod vodstvom komunističkih partija, samo takvim metodama borbe istisnut će se utjecaj socijal ne demokracije u radničkoj klasi i njena taktika prilagođavanja i suradnje s buržoazijom. U borbi za jedinstveni proleterski front u Tezama se posebno upozorava na mogućnost orijentacije nekih komunističkih partija na obranu stečenih pozicija proletarijata. Odbacujući takav pri stup sadržaju taktike borbe za jedinstveni proleterski front, upo zorava se da su komunističke partije u svojoj suštini partije akcije, napada i revolucije, uvijek spremne da povedu mase u revoluciju. One partije koje odbacuju tezu o mogućnosti ofenzivne politike proletarijata, ogriješile su se o osnovne principe komunizma. Pri 61
tome, potrebno je voditi računa i o činjenici, da se kriza kapitali stičkog društva može izraziti u formi razbijanja jedinstva buržoaskog klasnog fronta, ali i kao sukob između buržoazije i određenih kategorija proletarijata. Defenzivna ili ofenzivna taktika komuni stičkih partija ovisi od konkretnih uvjeta u svakoj zemlji, jedna i druga usmjerene su konačnom cilju, diktaturi proletarijata. U sva kom slučaju, period defenzivne taktike treba što više skratiti, kako ne bi uništio jezgro revolucionarnog potencijala. Analizirajući sadržaje nove taktičke orijentacije trećeg kon gresa Kominterne u Tezama se posebna pažnja poklanja proble mu odnosa komunističkih partija razvijenih zemalja prema tzv. proleterskim srednjim slojevima. Procjenjujući da u zapadnoj Evropi ne postoji druga velika klasa, osim proletarijata, koja bi mogla postati odlučujući faktor svjetske revolucije, u Tezama se zapadnoevropske komunističke partije upozoravaju na značenje njihovog odnosa prema širokim slojevima gradske i seoske sitne buržoazije. Razvitak kapitalističkog društva pogađa društvenoekonomski položaj ovih slojeva i pravilna politika komunističkih partija može ih privući na stranu klasne borbe proletarijata. Za razliku od uvjeta razvitka revolucije u Rusiji, gdje su seljačke mase oslonac proletarijatu, u razvijenim zemljama to mogu posta ti sitni i srednji slojevi gradske i seoske buržoazije. Osnovni pred uvjet jest borba komunističkih partija protiv utjecaja buržoaske i socijaldemokratske ideologije na ove slojeve zapadnoevropskog društva. U uvjetima promijenjene globalne taktike Kominterne nije posebno razrađivana problematika balkanskih prostora. Od komunističkih partija na Balkanu zahtijeva se transformacija u partiju masa, na jedinstvenoj taktičkoj platformi jugoslavenska, kao i ostale balkanske revolucije shvaćene su jedinstvenim proce som društveno-ekonomskih političkih promjena u ovom dijelu Evrope, čiji procesi bi mogli otpočeti u Kraljevini SHS i u Bugar skoj, s jakim utjecajem na mađarske i šire podunavske prostore. U Tezama se posebno razmatra problem sadržaja pojma prole terskog internacionalizma u uvjetima opadanja mogućnosti izved be svjetske proleterske revolucije. Izolacija sovjetske države i revolucije od širih evropskih i svjetskih tokova, porazi evropskih revolucija proletarijata, orijentacija RKP(b) i Kominterne na tezu o mogućnosti gradnje socijalizma u jednoj zemlji, rezultirali su logičnim pretvaranjem borbe za pobjedu socijalizma u Sovjetskoj Rusiji u internacionalističku obvezu svjetskog proleterskog fron ta. Međutim, kako se iz te obveze izvukao i zaključak o Sovjetskoj 62
Rusiji kao jedinoj garanciji sigurnosti sviju budućih proleterskih država Evrope u borbi protiv američkog imperijalizma, pojam proleterskog internacionalizma poprimao je negativne sadržaje. U svojoj osnovi ispravna orijentacija na obranu tekovina sovjetske revolucije, mogla je istu pretvoriti i u jedini kriterij uspješne izvedbe sviju budućih revolucija. Suština proleterskog internacionalizma u Tezama ima još jed nu dimenziju, manje istaknutu, ali prisutnu. Radi se o načinu djelovanja komunističkih partija u uvjetima pojave i razvoja kriz nih situacija u njihovim zemljama. Zaključeno je, da su one dužne zaoštravati unutrašnje borbe u vlastitim zemljama, slabeći na taj način ukupnu udarnu moć imperijalizma. Nova globalna taktička orijentacija trećeg kongresa Kominterne na borbu komunista za jedinstveni proleterski front, kao nužnu prelaznu etapu u diktaturu proletarijata, ne može se shvatiti kao početak suštinski drugačijeg pristupa Kominterne problemu odnosa prema reformističkim pravcima u svjetskom radničkom pokretu, a najmanje kao početak mnogo kasnije afirmirane politi ke Narodnog fronta. Najveća vrijednost odluka kongresa Komin terne prvenstveno je u priznavanju činjenice opadanja objektivnih preduvjeta izvedbi svjetske proleterske revolucije. Iz takve proc jene, zahvaljujući prvenstveno Lenjinu, slijedi taktika borbe za jedinstveni proleterski front koja će komunističke partije prisiliti da borbu za vodeću ulogu u klasi sprovode u bazi pokreta i u reformističkim sindikatima i organizacijama, u industrijskim poduzećima i radionicama, tamo gdje ima najviše radničke klase, i gdje se komunistički pokret može afirmirati samo svojim otvara njem prema klasi, a ne teorijskim razračunavanjima s vodstvima socijalne demokracije. Taktika borbe za jedinstveni proleterski front nije orijentacija na kompromis, nije priznavanje činjenice mogućnosti koegzistencije različitih idejnih pravaca u svjetskom radničkom pokretu. To je taktika prilagodavanja činjenici da u datom momentu nema mogućnosti da se buržoazija i vodstvo soci jalne demokracije likvidiraju u oružanom prevratu. To je rezultat spoznaje objektivog položaja sovjetske revolucije i stvarnog utje caja komunističkog pokreta na radničku klasu zapadne Evrope toga vremena. To je ujedno i početak spoznaje o različitim putevima borbe do oružane revolucije proletarijata, ali nikako i prizna vanje mogućnosti socijaldemokratskog načina borbe za socijali zam. Isključivo u kontekstu ovakvog pristupa problemu sadržaja taktike borbe za jedinstveni proleterski front može se shvatiti 63
suština nastojanja Kominterne i Profinterne da u toku 1922. godi ne stupe u kontakte s Drugom i Drugom i pol internacionalom. To je borba za proleterske mase, kao odgovor na nastojanja soci jalne demokracije da istisne utjecaj komunista u zapadno evropskom radničkom pokretu. Pune uzajamnog nepovjerenja, svaka od njih uvjerena da je upravo ona odabrala najispravniji put borbe za diktaturu proletarijata, tri internacionale upućuju svoje predstavnike na zajedničku konferenciju, održanu travnja 1922. godine. Na konferenciji su delegati izglasali načelne zaključke o potrebi borbe za akciono jedinstvo svjetskog proleterskog fronta, svjesni činjenice da njegova razjedinjenost pridonosi jačanju svjet skog kapitalističkog sistema. Zaokret Sovjetske Rusije na politiku NEP-a, njena borba za međunarodno priznanje, pojačana upravo u toku 1922. godine, korištena je od centrista u borbi za kompromitaciju nove taktičke orijentacije trećeg kongresa Kominterne. Optuživali su sovjetske komuniste da su izmislili novu taktiku Kominterne isključivo u nastojanju da svjetski komunistički i radnički pokret iskoriste u borbi protiv međunarodne ekonomske i političke izolacije svoje zemlje. Odbijanja nove taktike Kominterne bilo je i u redovima francuske, talijanske i španjolske komunističke partije. Dio njiho vih kadrova nije bio spreman prihvatiti realnu procjenu trećeg kongresa Kominterne o nemogućnosti oružane revolucije, uporno braneći taktičku orijentaciju njenog prvog i drugog kongresa. Djelovanje komunističkih partija u nerazvijenim i kolonijal nim zemljama imalo je poteškoća iz drugih razloga. Osim onih koje su proizlazile iz idejne i organizacijske razdrobljenosti malo brojnog proletarijata, taktika borbe za stvaranje jedinstvenog fronta radnika i seljaka bila je veliko iskušenje komunistima tih zemalja u borbi protiv otpora u vlastitim redovima i protiv sve jačeg utjecaja buržoaske ideologije u seljaštvu i širokim masama ugnjetenih nacija. Posebno velike poteškoće imat će one komuni stičke partije koje su djelovale u višenacionalnim i izrazito agrar nim zemljama, a koje su iz niza razloga izbjegavale ugrađivati u taktičke zadatke pokreta nacionalno i seljačko pitanje. Taktika jedinstvenog fronta radnika i seljaka, shvaćena od trećeg kongre sa Kominterne kao prelazna faza u diktaturu proletarijata, bez sumnje nametala je komunističkim partijama nerazvijenih zemalja koncepciju revolucije koja se temeljila na iskustvima ruskih bolj ševika. Snage »ljevice« u komunističkim pokretima nekih zapadno evropskih zemalja, posebno u KP Njemačke, pružile su otpor 64
novoj taktičkoj orijentaciji Kominterne. Usporavanju realizacije taktike jedinstvenog proleterskog fronta pridonosila je i činjenica njene prvenstvene orijentacije na bazu pokreta, podcjenjujući utjecaj vodstava partija i sindikata socijalne demokracije zapadne Evrope. Četvrti kongres Kominterne, održan u Moskvi od 5. stu denog do 5. prosinca 1922. godine, pokušao je odgovoriti na te probleme. U nizu značajnih momenata, upozoravamo na Teze o jedinstvenom frontu radnika i o odnosu prema radnicima koji pri padaju Drugoj, Drugoj i pol i Amsterdamskoj internacionali i pre ma radnicima koji podržavaju anarhosindikalističke organizacije. Izrađene su još na plenumu IKKI, održanom 27. i 28. prosinca 1921. godine, kao dorada koncepcije taktike jedinstvenog prole terskog fronta. Polazeći od uvjerenja da se svjetski radnički pokret nalazi u prelaznoj etapi ka revoluciji i da novi imperijali stički rat, Ui niz manjih ratova prijete svijetu, u Tezama se ističe neophodnost borbe komunista za jedinstvo svjetskog proleterskog fronta. Težnju k jedinstvu pokazuju i široke mase proletarijata, u kojima je, po ocjeni u Tezama, porastao ugled komunista. Objek tivni uvjeti u kojima živi proletarijat potvrdili su ispravnost linije trećeg kongresa Kominterne o neophodnosti borbe proletarijata protiv nasrtaja buržoazije, potrebu njegovog objedinjavanja u svjetskim relacijama. Vjerujući da su široke mase proletarijata izgubile povjerenje u vodstva socijalne demokracije, u Tezama se ističe da je došlo vrijeme kada komunisti mogu ubrati plodove svoje beskompromisne borbe. Slojevi manje politički iskusnih radnika, očito se misli na novu generaciju proletarijata koja nije došla pod utjecaj vodstava socijalne demokracije, žele ujedinjenje sviju radničkih partija i sindikata, kao jedino moguće rješenje u borbi protiv ofenzive kapitala. Uporište jedinstvenom proleter skom frontu u Tezama se vidi i u dijelu starijih radničkih kadrova, razočaranih dotadašnjom politikom socijalne demokracije. Teze zahtijevaju sporazum s komunistima, što je progresivni proces koji potkopava temelje reformizma. Priznajući činjenicu utjecaja socijalne demokracije u većini zapadnoevropskog proletarijata, u Tezama se ponavlja zahtjev o potrebi borbe za njegovo akciono jedinstvo kroz borbu za dnevne zahtjeve, kao etapi k njegovom političkom, a potom i organizacij skom jedinstvu. Sve akcije Druge i Druge i pol internacionale oko stvaranja jedinstvenog proleterskog fronta u Tezama su ocijenjene kao bor ba za jedinstveni front s buržoazijom, kao iskrivljavanje suštine borbe proletarijata u ovoj etapi razvitka kapitalizma. 65
Uzimajući u obzir gore navedene procese u razvitku svjet skog radničkog pokreta, u Tezama se ističe ispravnost taktičke orijentacije trećeg kongresa Kominterne na rad komunista u širokim masama, kao i parole o borbi za jedinstveni proleter ski front pod vodstvom komunista. Pri tome se upozorava, da ova taktika ne može u svim zemljama biti realizirana na isti način, već treba biti prilagođena uvjetima. Za razliku od pristupa trećeg kongresa Kominterne proble mu taktike jedinstvenog proleterskog fronta, u kojemu se ne predviđa mogućnost sporazumijevanja komunističkih partija s vodstvima socijaldemokratskih i socijalističkih partija, gdje nema mjesta taktici koalicije radničkih partija, u Tezama se takva mogućnost predviđa. Pri tome se upozorava, da komuni stičke partije trebaju zadržati svoju punu slobodu kritike pro tivnika komunističke ideje, prije, poslije, čak i u toku zajednič kih akcija sa socijalnom demokracijom. Koliko je ovakav pri stup problemu stranačke koalicije bio nerealan, koliko je već u samom začetku razbijao osnove akcionog jedinstva, autori Teza očito nisu bili svjesni. Razlog takvog odnosa prema soci jalnoj demokraciji bila je bojazan od prevladavanja reformistič ke ideologije u taktici jedinstvenog proleterskog fronta, koju Kominterna nije shvaćala kao mogućnost koegzistencije različi tih idejnih orijentacija u borbi za socijalizam, već kao taktiku datog trenutka. U Izvještaju Izvršnog komiteta delegatima četvrtog kongresa tvrdi se, da je parola jedinstvenog fronta od strane IKKI prvi put definirana u prosincu 1921. godine s početnom parolom »u mase«, da bi se ista u 1922. godini transformirala u taktiku jedinstvenog fronta. Izuzetno je točna tvrdnja u Izvještaju, da parola borbe u masama znači ujedno i borbu za jedinstveni front u konkretnim uvjetima pojedinih zemalja. Novi sadržaj taktike IKKI, koncipiran krajem 1921. godine, bitno proširuje pojam jedinstvenog proleterskog fronta, nagla šavajući više pojam jedinstvenog fronta, kao kategorije koja u sebi sadržava borbu za radničko jedinstvo, ali i jedinstvo pro letarijata i širokih masa. To je bez sumnje veliki doprinos IKKI širenju utjecaja komunističkih partija na sve slojeve dru štva, protiv sektaškog pristupa komunista problemima izvan domene čiste klasne borbe proletarijata. Idejni sukobi u evrop skom radničkom pokretu i poraz revolucija otvorili su nove procese, socijalna demokracija se sve više zatvarala u dijelove klase, komunisti su se sve više okretali masama. Izgledalo je, 66
da je svjetski komunistički pokret ušao u fazu svoga oslobađanja dogmatskog poimanja borbe protiv socijalne demokracije. Zaokretu Kominterne u taktici jedinstvenog fronta pridonijela je i činjenica pobjede fašizma u Italiji, koja je ocijenjena i kao napad na osnovne tekovine buržoaske demokracije, korak natrag u borbi za osnovna ljudska prava. Fašizam je shvaćen ne samo kao oblik diktature buržoazije nad proletarijatom, već i kao teror nad širokim masama. Opasnost od širenja fašizma shvaćena je kao aktualna mogućnost, kojoj se moraju oduprijeti i komunisti oslon cem na široke mase. Pojava i mogućnost širenja fašizma na ostale evropske zemlje shvaćene su kao poticaj, a ne kočenje proleterske revolucije. U Izvještaju se upozorava, da je fašizam rezultat zao štravanja krize kapitalizma i njegova logična posljedica bit će pro leterska revolucija. Među značajnija evropska krizna žarišta navo di se i područje Balkana, obzirom na neriješene međugranične sporove. U Izvještaju se ističe, da nova taktika jedinstvenog fronta nije rezultat samo borbe protiv socijalne demokracije, već i objektiv nih prilika u kojima se razvija i djeluje svjetski radnički pokret. U toj borbi nisu postignuti značajniji rezultati i zato predstoji dug i naporan put za pretvaranje Kominterne u svjetski štab revolucije. Taktika jedinstvenog fronta ujedno je i najbolji način realizacije parole o jedinstvenom proleterskom frontu, to nije epizoda u bor bi Kominterne, već taktika koja će ispuniti cijeli jedan period njenog razvitka, a možda i cijelu jednu epohu. U Izvještaju se upozorava, da će Kominterna u raznim okolnostima možda mora ti i mijenjati tu taktiku, ali će je zadržati kao okosnicu svoga taktičkog opredjeljenja, jer je Druga internacionala glavni nepri jatelj, glavni oslonac buržoazije. Drugim riječima, taktika jedin stvenog proleterskog fronta i taktika jedinstvenog fronta samo su promjena načina borbe protiv socijaldemokratskog utjecaja u svjetskom radničkom pokretu, u uvjetima oseke svjetske proleter ske revolucije. Bez obzira na uzroke koji su inicirali novu global nu taktiku svjetskog komunističkog pokreta, mogla je pridonijeti prerastanju uskih taktičkih okvira drugog kongresa Kominterne. U Izvještaju se procjenjuje, da je kapitalistički sistem zreo za proletersku revoluciju, a što do nje ne dolazi krivci su isključivo vodstva socijalne demokracije, glavni oslonci buržoazije. Zato se odnos komunističkog pokreta prema socijalnoj demokraciji svodi ne samo na pitanje taktike, već i na problem svjetske revolucije. Taktika jedinstvenog fronta odgovor je Kominterne socijalnoj demokraciji u borbi za većinu u radničkoj klasi. Ovakav pristup 67
suštini taktike jedinstvenog fronta objektivno je sužavao moguć nost objedinjavanja svjetskog proleterskog fronta i jedinstvenog fronta komunista i širokih masa. Pri tome želimo upozoriti, da se u Izvještaju sasvim otvoreno upozorava, da taktika jedinstvenog fronta znači prihvaćanje borbe sa širokim masama proletarijata sviju idejnih pravaca, ukoliko ta borba potkapa temelje kapitali stičkog sistema, bez obzira na njihovu idejnu pripadnost. Zato se ističe, da su komunisti spremni sjesti za jedan stol i sa ». . . izdaj ničkim vođama . . .«, jer ». . . jedinstveni front znači upravo to i ništa drugo«, tj. bazu svjetske proleterske revolucije. Međutim, taktika jedinstvenog fronta, kao globalna taktička orijentacija svjetskog komunističkog pokreta toga vremena, sadr žavala je u sebi i borbu za stvaranje tzv. radničkih vlada. Njihovo eventualno formiranje ne može biti sastavni dio globalne taktike Kominterne, obavezno u svim zemljama svijeta. Problem radnič ke vlade prvenstveno je problem razvijenih kapitalističkih zemalja u kojima je socijalna demokracija već na vlasti, ili se priprema preuzeti je, naravno, mirnim putem. Uvažavajući tu činjenicu, IKKI je pokrenuo i pitanje odnosa komunista prema radničkoj vladi, bila ona rezultat parlamentarne ili vanparlamentarne akci je. Upozoravajući, da parola o borbi za radničku vladu u jednim zemljama može biti više propagandna, u drugim rezultat zaoštre nih klasnih sukoba, u Izvještaju se ističe, da parola o radničkoj vladi ne mora biti obavezna faza kroz koju proletarijat prolazi na svome putu do oružane revolucije. Naprotiv, parola radničke vla de primjenjiva je u vrlo malo zemalja, a u slučaju i da dođe do njenog formiranja, ne može, niti se smije shvatiti kao miran peri od odnosa između buržoazije i proletarijata, vrijeme bez klasnih sukoba. Radnička vlada, koja svoju strateško-taktičku orijentaci ju temelji na parlamentarnoj borbi nije vlada revolucije, već kon trarevolucije. Ona je oblik vlasti u uvjetima kada socijalna demo kracija ima vlast, ali ne i želju da otvara perspektive građanskom ratu. Komunisti će je prihvatiti kao jednu etapu u borbi za dikta turu proletarijata, gurajući je u lijevo, ne dozvoljavajući joj da se zaustavi na parlamentarnim oblicima borbe. Naravno, da isključivo taktika jedinstvenog proleterskog fron ta nije bila primjerena uvjetima borbe komunista u kolonijalnim i polukolonijalnim zemljama. To su nerazvijene zemlje, u procesu nacionalne emancipacije, seljačke po svome socijalnom sastavu, slabe po udjelu proletarijata u političkom životu. Zbog toga se u Tezama o pitanju Istoka formira taktika borbe komunista za stva ranje antiimperijalističkog jedinstvenog fronta, kao efikasnog 68
oružja u borbi protiv buržoaskog nacionalizma i služenja koloni jalnim silama. Tako koncipirana masovna osnovica antiimperijalističke fronte, temeljene u širokim masama eksploatiranih, treba se usmjeriti protiv kapitalizma i kolonijalizma velikih sila, ali i protiv ostataka feudalizma, čiji su nosioci skloni kompromisima i suradnji s buržoazijom kolonijalnih sila. U tako koncipiranoj tak tici radnički pokret treba izrasti u samostalni faktor revolucije, jezgro okupljanja širokih masa u borbi protiv imperijalizma i kolo nijalizma. Kada bude od strane nacionalnih buržoazija priznat i kao samostalni politički faktor, proletarijat može s njima ulaziti u privremene sporazume. Društveno-ekonomska i politička struk tura kolonijalnih i polukolonijalnih zemalja nalaže komunistima stvaranje političkog saveza sa seljaštvom i poluproleterskim masa ma, podršku buržoaskim demokratskim procesima, ukoliko im odnos snaga ne dozvoljava da istaknu aktualnost parole sovjetske republike. Međutim, u Tezama se upozorava na nemogućnost uspješne izvedbe radničko-seljačkih revolucija kolonijalnih naro da bez uske povezanosti s revolucijom u razvijenim zemljama i Sovjetskom Rusijom. Ovakav pristup kolonijalnom pitanju uma njivao je šanse realizaciji taktike antiimperijalističkog jedinstve nog fronta, ne vodeći dovoljno računa ni o odnosu proletarijata razvijenih kapitalističkih zemalja prema narodnooslobodilačkim pokretima u kolonijama. Taktika četvrtog kongresa Kominterne prema kolonijalnom pitanju u svojoj osnovi potcijenila je revoluci onarni potencijal širokih masa Azije, Afrike i Latinske Amerike. Četvrti kongres Kominterne još uvijek žarište svjetske proleterske revolucije traži u zapadnoj Evropi, posebno u Njemačkoj. Globalna taktička orijentacija četvrtog kongresa Kominterne najbolje je precizirana u Tezama o taktici Kominterne. Potvrđujući ispravnost gledišta trećeg kongresa o sazrijevanju materijalnih pretpostavki prerastanja kriza kapitalizma u građanski rat između buržoazije i proletarijata, razlozi njegove još relativno čvrste egzi stencije nalaze se u kapitulaciji socijalne demokracije i sve oštrijim oblicima buržoaske diktature. Razlozi ofenzive buržoazije traže se u nemogućnosti očuvanja kapitalizma kroz klasične forme nje ne vladavine. U uvjetima krize kapitalizma javlja se i fašizam, specifični oblik diktature buržoazije u uvjetima raspadanja svjet skog imperijalističkog sistema. Pokušajima buržoazije da očuva vlast putem fašističke diktature treba suprotstaviti jedinstveni proleterski front, u kome će komunističke partije preuzeti vodeću ulogu. Borba protiv fašizma kroz taktiku jedinstvenog proleterskog 69
fronta istakla je u prvi plan problem odnosa Kominterne prema protukomunističkim idejnim strujama u svjetskom radničkom pokretu. Pokušaj suradnje triju internacionala, iniciran travnja 1922. godine, završio je neuspjehom. U vrijeme održavanja četvr tog kongresa Kominterne Druga i Druga i pol internacionala osnovale su u Haagu zajednički Komitet koji je trebao pripremiti sazivanje njihovog Kongresa ujedinjenja. Osim partijskog ovaj Komitet imao je zadatak pripremiti i ujedinjenje sviju sindikalnih organizacija pod vodstvom socijaldemokratske Amsterdamske sindikalne internacionale. Tako je socijalna demokracija odgovo rila na taktiku jedinstvenog proleterskog fronta trećeg i četvrtog kongresa Kominterne. U takvim uvjetima četvrti kongres Kominterne mogao je u Tezama samo konstatirati idejni i organizacijski rascjep u svjet skom radničkom pokretu. Kako je istaknuto u Tezama, spajanje Druge i Druge i pol internacionale razbija fikciju o postojanju još nekih radničkih partija revolucionarne orijentacije izvan okvira Kominterne. Otada, za većinu u svjetskom radničkom pokretu borit će se samo dvije idejne orijentacije, socijaldemokratska i komunistička. Očito da je Kominternu više zanimao problem cen trista, nego socijaldemokratske desnice. Njihova načelna teorijska orijentacija na revoluciju, svojevremeno distanciranje od Druge internacionale stvaranjem Druge i pol, stvarali su privid njihove revolucionarne orijentacije u bazi proletarijata razvijenih zapad noevropskih država, i za Kominternu bili su veći problem od otvo rene reformističke orijentacije partija Druge internacionale. Organizacijsko spajanje Druge i Druge i pol internacionale stvara lo je privid lakšeg pristupa problemu zapadnoevropske proleter ske revolucije. Greška Kominterne je bila očita, previdjela je činjenicu, da razvitak evropske proleterske revolucije nije zau stavljalo samo vodstvo socijalne demokracije, već i objektivni uvjeti razvitka kapitalizma. Četvrtom kongresu Kominterne preostaje jedino prihvatiti činjenicu stanja u svjetskom radničkom pokretu, posebno u njego vom zapadnoevropskom dijelu i u Tezama istaći nužnost daljnje uporne borbe za većinu u radničkoj klasi kroz taktiku jedinstve nog proleterskog fronta. Zadobiti većinu u radničkoj klasi SAD i zapadne Evrope, kaže se u Tezama, to je bio i ostao najznačajniji zadatak Kominterne. Prema tome, svjetske i evropske proleter ske revolucije nema bez pobjede proletarijata u visoko razvijenim kapitalističkim zemljama. Nacionalnorevolucionarni pokreti u kolonijama i polukolonijalnim zemljama samo su pomoć proleta 70
rijatu u borbi protiv kapitalizma, nagrizajući mu temelje na njego voj periferiji. Zadatak Kominterne jest, da se u tim zemljama formiraju snažne jezgre komunističkih partija, koje će biti sposob ne stati na čelo širokih nacionalnooslobodilačkih pokreta, ugrađu jući u njih postupno sve više socijalnih sadržaja, usmjerujući ih ka socijalnoj revoluciji. Iako je u centru interesa globalne taktike Kominterne toga vremena problem izgradnje jedinstvenog proleterskog fronta, veliko značenje za proletersku revoluciju bila je razrada taktike jedinstvenog fronta kao sastavnog dijela taktičke orijentacije tre ćeg kongresa Kominterne na borbu za široke mase. Iako se pojam masa vrlo često identificira s pojmom radništva ili radništva i selja štva, a mnogo manje s pojmom nacije, taktika jedinstvenog fronta izuzetan je doprinos Kominterne razbijanju izolacije komunistič kih partija i njihovog sektaškog odnosa prema problemu svoga mjesta i uloge u sudbini svake nacije. Pojava fašizma, iako svede na isključivo na problem odnosa buržoazije i proletarijata u uvjeti ma raspadanja svjetskog kapitalističkog sistema, objektivno je otvorila procese približavanja komunističkih partija vitalnim pro blemima vlastitih sredina. Stvaranje jedinstvenog fronta proletari jata i širokih masa u borbi protiv fašizma i imperijalizma otvaralo je mogućnost afirmacije svake komunističke partije u vlastitoj sre dini, približavanje pojma proleterske revolucije pojmu narodne revolucije, u kojoj proletarijat izrasta u vodeću snagu nacije, a ne samo klase. Iako je taktika jedinstvenog fronta prvenstveno kon cipirana kao borba za jedinstveni proleterski front, kao škola revolucioniranja širokih masa radništva, u kojemu komunističke partije moraju sačuvati svoju idejnu i organizacijsku samostalnost, on je u svojoj osnovi bitka za mase pod vodstvom proletarijata i komunističkih partija. Osnovica taktike jedinstvenog fronta mora biti »odozdo«, iz baze radničke klase, što je razumljiv zahtjev obzirom na tadašnja kretanja u vodstvu Druge i Druge i pol internacionale. Organizacijske forme okupljanja proletarijata mogu biti: Fabričko-zavodski komiteti, Kontrolne komisije, Akcioni komiteti, Radnička vijeća i si. U svakom slučaju, izbjegavanje direktnih pregovora s vodstvima socijalne demokracije, koja mogućnost se ne negira, ali kao krajnja nužnost. Borba za jedinstveni front prisilit će komunističke partije na prodor u reformističke organizacije, sindikate, u bazu radničke klase, otvarajući mogućnosti likvidacije sektaškog odnosa komu nističkih partija prema protukomunističkim strujama u svjetskom radničkom pokretu. Ipak, ma koliko se trudili pronaći u taktici 71
jedinstvenog fronta četvrtog kongresa Kominterne elemente poli tike budućeg Narodnog fronta, to je moguće samo u onom nje nom dijelu koji se odnosi na nerazvijene zemlje. Polazeći od činje nice da su razvijene zapadnoevropske države._završilesvoje-buržoasko-demokratske revolucije, idući sukob na tim prostorima za Kominternu može biti samo građanski rat između buržoazije i proletarijata. Po njenoj ocjeni, pojava fašizma izraz"je "krize vlasti financijske buržoazije i početka konačnog obračuna između dviju klasa, buržoazije i proletarijata. Posebno je zanimljiva analiza četvrtog kongresa Kominterne o ulozi tzv. radničkih vlada u taktici jedinstvenog fronta. Tretirajući je kao propagandnu parolu, radnička vlada je shvaćena kao poja va koja je moguća prvenstveno u razvijenim kapitalističkim zem ljama, iznimno bi se mogla javiti i kao parola o radničko-seljačkim vladama, misleći pri tome na uvjete u nerazvijenim zemljama. U Tezama se upozorava, da kao aktualna politička parola, radnička se vlada može javiti samo u onim zemljama gdje je došlo do krize kapitalističkog sistema i u kojima je položaj' radničkih partija takav da se može postaviti pitanje njihovog dolaska na vlast. Kada se u Tezama govori o radničkim vladama koje su u situaciji da dođu na vlast, misli se na one socijaldemokratske orijentacije, iako se to nigdje decidirano ne tvrdi. Međutim, u daljnjoj razradi pojma radničkih vlada one se shvaćaju kao rezultat politike jedin stvenog proleterskog fronta, ne kao koalicije buržoazije i socijalne demokracije, već sviju radničkih partija. Prema tome, u uvjetima razvijenih kapitalističkih zemalja, komunističke partije trebaju prihvatiti učešće u takvim vladama u kojima su i stranke socijalne demokracije, ali ne i stranke buržoazije. U slučaju formiranja takvih vlada, komunističke partije suradnju mogu prihvatiti samo pod uvjetom da je njihova djelatnost usmjerena u pravcu borbe protiv buržoazije i priprema za revolucionarni prelaz na diktaturu proletarijata. Tako koncipirana radnička vlada može nastati samo kao rezultat borbe radničkih masa i izraz volje njihovih revoluci onarnih organa u bazi. Polazeći od objektivne situacije u razvijenim zemljama, u Tezama se predviđa mogućnost stvaranja radničkih vlada kao rezultat parlamentarnog oblika borbe. Međutim, takva vlada samo daje neke preduvjete za oživljavanje radničkog pokreta nakon rušenja diktature buržoazije, ali ne stvara i preduvjete neposrednoj revoluciji. Istinska radnička vlada, kaže se u Tezama, vodi u ogorčene borbe između buržoazije i proletarijata, eventual no i u građanski rat. 72
Bitka za jedinstveni proleterski front, čije sadržaje diktiraju objektivni uvjeti razvitka u svakoj zemlji, otvarali su perspektivu pojave i razvitka više puteva borbe za diktaturu proletarijata. U takvim uvjetima otvarala se i mogućnost samostalnog djelovanja komunističkih partija i kreiranja specifičnih sadržaja taktike jedin stvenog fronta. Razrađujući uvjete pod kojima bi komunističke partije mogle učestvovati u stvaranju radničkih vlada, a one su dio ukupne takti ke jedinstvenog fronta, u Tezama se izričito naglašava, da je to moguće tek nakon odobrenja Kominterne. Duboko nepovjerenje prema socijaldemokratskoj struji u radničkim pokretima prisutno je i u upozorenju da svaka radnička vlada nije i istinska proleterska vlada, revolucionarni instrument proleterske vlasti. Raspoznaje se po tome, da li uistinu radi na rušenju kapitalističkog sistema, ili djeluje u pravcu izmirenja njegovih proturječnosti. Zbog toga se u Tezama radničke vlade dijele na: prividne radničke vlade i stvarne radničke vlade. Naravno, prividne radničke vlade su one u kojima su isključivo socijalni demokrati, stvarne vlade, one u kojima su socijalni demokrati i komunisti, kao i one vlade koje proizlaze iz revolucionarnog saveza radnika i siromašnih seljaka. Istinska stvarna revolucionarna radnička vlada može biti samo ona u kojoj su samo komunisti i koja je rezultat oružane revolucije. Svjesno mogućnosti da u svim zemljama ne dođe i do formiranja stvarnih radničkih vlada, vodstvo Kominterne prihvaća privreme nu suradnju komunista sa socijalnom demokracijom, čak i s kršćan skim socijalistima, pod uvjetom da zastupaju interese proletarijata, a ne buržoazije. Pri tome, zadržavaju pravo propagande revolucije, kao jedine garancije realizaciji istinske proleterske vlasti. Šablonizirajući dalje oblik vlasti u uvjetima taktike borbe za jedinstveni front, u Tezama se upozorava, da prividne radničke vlade, kao i radničko-seljačke vlade, a i one vlade proizišle iz partijske koalicije socijalne demokracije i komunista, treba shvati ti isključivo prelaznim oblikom vlasti između diktature buržoazije i diktature proletarijata. Osim vlade u kojoj su isključivo komuni sti, sve ostale stvarne radničke vlade svojim djelovanjem pripre maju teren diktaturi proletarijata. Osim toga, socijaldemokratsko-komunističke i radničko-seljačke vlade ne trebaju se uvijek shvatiti kao nužni prelazni oblik vlasti, ukoliko objektivna situaci ja omogućuje direktan prijelaz iz diktature buržoazije u diktaturu proletarijata. Ukupna globalna taktika četvrtog kongresa Kominterne shva ćena je kao jedinstvena politika borbe za svjetsku proletersku revo 73
luciju, diktirana iz jednog centra, iz Kominterne. Ona mora pre rasti u svjetsku komunističku partiju, u organizacijskom i politič kom smislu, rukovodeći revolucijom u cijelom svijetu. Na kraju, upozoravamo na Izvještaj o radu Komisije za jugo slavensko pitanje četvrtog kongresa Kominterne, o kojemu šire govorimo u daljnjem tekstu. U kontekstu izmijenjene globalne taktike Kominterne, a u uvjetima oseke revolucije u zapadnoevropskim kapitalističkim zemljama, početkom 1923. godine raste njezin interes za nerazvi jene zemlje, u cilju pomjeranja centra evropskih revolucionarnih promjena na nerazvijene zemlje u Podunavlju i na Balkanu. Društveno-ekonomska struktura većine ovih zemalja, kao i njihov višenacionalni sastav, sa snažno izraženim nacionalnim i seljačkim pitanjem, u redovima dijela vodstva Kominterne stvarali su odre đeni optimizam. Zato je veliki dio aktivnosti Kominterne toga vremena usmjeren na razradu taktike podunavskih i balkanskih komunističkih partija prema seljačkom i nacionalnom pitanju. Polazeći od teze da osnovnu masu narodnooslobodilačkih pokreta ugnjetenih nacija čine seljaci, u njihovom savezu s radničkom klasom vidi se mogućnost povezivanja klasnih interesa proletarija ta s dovršavanjem buržoasko-demokratskih revolucija ugnjetenih nacija. Pri tome se koristi iskustvo ruske revolucije. Pojačanom zanimanju Kominterne za balkanska nacionalna pitanja pridonijela je i vrlo živa diskusija o problemu državno pravnog reguliranja međunacionalnih odnosa u sovjetskoj državi, koja se od druge polovice 1922. godine odvijala unutar RKP(b). U pripremama za donošenje novog sovjetskog ustava javile su se u redovima RKP(b), tendencije da se navedeni problem razriješi autonomnim statusom nacija unutar RSFSR. Takav prijedlog podnio je Staljin, koji već rujna iste godine usvaja i posebna komi sija CK RKP(b). Ovakvoj koncepciji suprotstavio se Lenjin. Iako u vrlo teškom zdravstvenom stanju, upućuje 7. rujna 1922. godine pismo PB CK RKP(b) u kojemu oštro kritizira predloženo držav nopravno rješenje međunacionalnih odnosa u sovjetskoj državi. Po njegovom mišljenju, buduća država mora biti dobrovoljni savez nacija, ravnopravnih sovjetskih socijalističkih republika, čiji će jedan od članova biti i ruska federalna republika. Listopada 1922. godine plenum CK RKP(b) prihvaća Lenjinov koncept, a 30. prosinca 1922. godine prvi Svesavezni kongres sovjeta izglasa va novi ustav i proglašava SSSR-e. Međutim, prihvaćanje federativnog državnog uređenja, nije značilo i shvaćanje suštine značenja međunacionalne ravnopravno 74
sti u uvjetima diktature proletarijata. Zato, između 30. i 31. pro sinca 1922. godine Lenjin diktira svoje poznato pismo: Pitanja o nacionalnostima ili o »autonomizaciji«, kao svoj doprinos raščiš ćavanju toga problema na budućem XII kongresu RKP(b). U navedenom Pismu upozorava da je ideja o autonomizaciji sovjet ske države preuranjena i da ne vodi dovoljno računa o povijesnom razvitku neruskih nacija. Stvaranje federativnog državnog uređenja Lenjin shvaća jed nim od oblika borbe protiv velikoruskog šovinizma, koji bi bilo teško drugačije spriječiti u uvjetima postojanja ostataka starog carističkog činovničkog aparata. Svjestan je da ni federacija, niti drugačiji nacionalni sastav državnog aparata, nisu garancija uspje ha borbe protiv velikoruskog šovinizma. Posebno je interesantno njegovo upozorenje, daje pristup Sta ljina problemu autonomizacije, kao prikladnog oblika državno pravnog reguliranja međunacionalnih odnosa u uvjetima diktatu re proletarijata, u svojoj osnovi jedan od refleksa borbe »lijevih« snaga u Kominterni protiv socijalne demokracije, otpor socijalnacionalizmu, kao antipoda proleterskom internacionalizmu. U Pismu posebno upozorava na potrebu razlikovanja naciona lizma nacije koja tlači od nacionalizma potlačenih nacija. Duboka je poruka sadržana u njegovoj misli, da se internacionalizam veli ke nacije ne sastoji samo u podržavanju formalnog jedinstva među nacijama, već i u svjesnom prihvaćanju nejednakosti, kao kom penzaciji za stvarnu nejednakost koju stvara život u ovakvim zajednicama. Lenjin zahtijeva da se federativno uređenje i dalje zadrži, jer je potrebno sovjetskom društvu, a i svjetskom komunističkom pokretu u borbi protiv buržoazije. Po njegovom mišljenju, nepra vilan pristup RKP(b) nacionalnom pitanju nanio je velike štete širenju revolucije na Dalekom Istoku i zbog toga bi neki rukovo dioci sovjetske partije trebali biti kažnjeni, među njima i Staljin. Na kraju svoga pisma upozorava, da jedinstvo proletarijata u bor bi protiv kapitalizma ne smije biti izjednačeno s pojmom nacional nog unitarizma. Njegovo pismo bilo je podloga Rezoluciji o nacic nalnom pita nju, koju je usvojio XII kongres RKP(b), održan .ravnja 1923. godine.
75
Kominterna i Balkan Idejna previranja u RKP(b) i Kominterni teško prate balkan ske komunističke partije. Njihovo nerazumijevanje značenja naci onalnog i seljačkog pitanja u taktičkoj orijentaciji balkanskog komunističkog pokreta na jedinstveni front radnika i seljaka snaž no se manifestira već u 1923. godini. Rezultati skupštinskih izbora u Kraljevini SHS ožujka iste godine odraz su afirmacije utjecaja dijela opozicijskih građanskih stranaka ugnjetenih nacija u širo kim masama. Nacionalno i seljačko pitanje u funkciji su njihove politike, potiskujući socijalne momente. Lipnja iste godine bugarski komu nisti pokazuju potpuno nerazumijevanje seljačkog pitanja svojim odnosom prema Zemljoradničkoj stranci u njenoj borbi protiv profašističkih snaga. Ovakav odnos najjačih balkanskih komuni stičkih partija prema nacionalnom i seljačkom pitanju ugrozio je globalnu balkansku taktiku Kominterne. Komunistička internacionala brzo reagira. Treći prošireni ple num IKKI, održan od 12. do 23. lipnja 1923. godine u centru pažnje ima daljnju razradu taktičkih zadataka komunističkih par tija u nerazvijenim zemljama, među njima i u Kraljevini SHS. U izvještaju Predsjedništva IKKI upozorava se da je nacional no pitanje u jugoslavenskoj državi osnovni razlog njene političke nestabilnosti. Tadašnja službena gledišta KPJ prema nacionalnom pitanju naziva primitivnim, ukazujući na prisustvo sličnih gledišta i u redovima sovjetske partije, koja tek njezin XII kongres uspije va eliminirati. Odbacujući tezu KPJ o nacionalnom pitanju kao buržoaskom pitanju, upozorava da problem nije u tome što buržo azija ima nacionalno pitanje, a proletarijat ga nema, jer se ne objedinjava na osnovi nacionalne već klasne pripadnosti. Po ocje ni Predsjedništva IKKI, nacionalno pitanje nije buržoasko pitanje iz razloga što buržoazija ne može eliminirati njegove ekonomskosocijalne pretpostavke, a to može proletarijat u svojoj klasnoj borbi protiv buržoazije. Stav KPJ prema nacionalnom pitanju podsjeća Predsjedništvo IKKI na psihologiju najboljih socijaldemokratskih stranaka iz doba procvata druge Internacionale, na doba uske »klasne« ide ologije, koja je graničila sa cehovskom ideologijom. Takve parti je, poput KPJ, očito nikada nisu uistinu vjerovale u pobjedu pro letarijata nad buržoazijom, jer da su u to vjerovale, ne bi se tako odnosile prema nacionalnom pitanju. Znale bi, da je u zemljama 76
poput jugoslavenske države, nacionalno pitanje najznačajniji fak tor u borbi protiv kapitalizma. Povezujući nacionalno pitanje sa socijalnom strukturom neraz vijenih zemalja. Predsjedništvo upozorava na usku povezanost seljačkog i nacionalnog pitanja. Njihovu međusobnu ovisnost objašnjava na primjeru rezultata skupštinskih izbora u Kraljevini SHS ožujka iste godine, posebno razmatrajući hrvatsko nacional no pitanje. Po ocjeni Predsjedništva, upravo je uspon HRSS poka zao sposobnost dijela hrvatske buržoazije da revolucionarni osje ćaj seljaštva podredi svojim uskim klasnim interesima, koristeći njegovu antimonarhističku orijentaciju i nacionalne osjećaje. Značajno je upozorenje IKKI, da nepravilan stav KPJ prema nacionalnom pitanju ima direktnih reperkusija i na borbu za stva ranje jedinstvenog fronta proletarijata u jugoslavenskim uvjetima. Negiranje hrvatskog i slovenskog nacionalnog pitanja utječe na udaljavanje proletarijata ovih nacija od saveza sa srpskim i prole tarijatom i ostalih jugoslavenskih nacija, negativno djelujući na proces njegovog klasnog objedinjavanja. Za tematiku o kojoj se raspravlja, značajno je upozoriti na gledište Trećeg proširenog plenuma IKKI prema makedonskom pitanju, a u kontekstu globalne taktike Kominterne prema bal kanskoj revoluciji. Interesantan je pristup Predsjedništva IKKI problemu odnosa bugarskih komunista prema Zemljoradničkoj stranci Aleksandra Stamboliskog, koja je sve do svoga nasilnog pada pod udarcima fašističkih snaga Bugarske sredinom 1923. godine vodila njenu poslijeratnu politiku. Optužujući bugarske komuniste da su svojim pasivnim odnosom u tom sukobu pridoni jeli pobjedi fašističkih snaga, a pod parolom da je to bio sukob unutar buržoaske klase, dokazali su, ističe Predsjedništvo IKKI, svoje nerazumijevanje seljačkog pitanja. Interesantan je pristup makedonskom pitanju. Polazeći od teze, da se za makedonske seljake ne zna da li su Srbi ili Bugari, znači, više nisu samo Bugari, Predsjedništvo IKKI ističe da je Zemljoradnička stranka bila na vlasti u Bugarskoj u vrijeme sklapanja mirovnog ugovora između Kraljevine SHS i Bugarske. Upravo se ta stranka odrekla Vardar ske Makedonije u korist »Srbije« i preuzela obavezu da proganja VMRO kao pokret orijentiran na borbu za oslobođenje, ujedinje nje i stvaranje nezavisne makedonske države. Umjesto bugarskih komunista, po mišljenju Predsjedništva IKKI, utjecaj u dijelu VMRO-a dobile su fašističke velikobugarske snage, one iste koje su lipnja 1923. godine srušile Aleksandra Stamboliskog, a uz podršku dijelova VMRO-a, koristeći se neriješenim makedon77
skim pitanjem. Ne ulazeći temeljitije u analizu makedonskog naci onalnog pitanja u politici KPJ toga vremena, jer to i nije središnja problematika ovog rada, željeli bismo upozoriti samo na neke aspekte ovog problema. Razvitak makedonskog nacionalnooslobodilačkog pokreta prolazi kroz nekoliko etapa. U svakom je slučaju Ilindenski usta nak kamen međaš u razvitku makedonske nacionalne svijesti do 1903. godine. Njime su utemeljene vrijednosti koje će tek u toku NOB-e i socijalističke revolucije u Jugoslaviji imati priliku da se potvrde. Nakon poraza Ilindenskog ustanka, a potom podjele pri padnika makedonske nacije između Srbije, Bugarske i Grčke u toku balkanskih ratova, krajem prvog svjetskog rata i do 1920. obnavlja se snažni nacionalnooslobodilački pokret makedonske nacije pod vodstvom VMRO-a s izrazito lijevim tendencijama. Ta revolucionarna makedonska organizacija, kojoj prave revoluci onarne sadržaje daje Goce Delčev i Ilindenski ustanak, od kraja 1920. godine kao da se razvija i djeluje na dva kolosijeka: jedan kroz makedonsku emigraciju, drugi, u širokim masama makedon ske nacije. Njeno rukovodstvo, rastrgano unutrašnjim idejnim borbama, pod pritiskom vladajuće buržoazije zemalja u kojima djeluje, posebno u Bugarskoj, teško se u određenim fazama svoga razvitka odupire tuđim utjecajima. Tako od kraja 1920. i sve do rujanskog ustanka bugarskih komunista 1923. godine, vodstvo VMRO-a je pod utjecajem desnih snaga Todora Aleksandrova, eksponenta velikobugarske politike, kojemu srbizacija Vardarske Makedonije ide u prilog. Međutim, snažno izraženi nacionalni osjećaj u bazi VMRO-a i makedonske nacije prisiljava ga da u toku 1922. godine u sadržaje svoga političkog programa unese zahtjev o borbi VMRO-a za ujedinjenje makedonskih zemalja i stvaranje slobodne i nezavisne makedonske države. IKKI, a posebno bugarski komunisti, bili su zainteresirani za djelovanje T. Aleksandrova, jer je njegov koncept stvaranja samostalne makedonske države otvarao mogućnost destabilizacije Balkana i eventualnog usmjerenja makedonskog nacionalnorevolucionarnog pokreta u pravou socijalne revolucije. Ostaje činjenica da je ugled T. Aleksandrova u VMRO-i počeo opadati već nakon nje govog učestvovanja u borbi na strani fašističkih snaga u Bugarskoj lipnja 1923. godine, a posebno u rujnu iste godine kada je sa svojim snagama napao bugarske komuniste u njihovom neuspje lom ustanku protiv fašizma. Ovaj letimični pregled problema makedonskog nacionalnog pitanja toga vremena samo upozorava otkuda toliki interes trećeg 78
proširenog plenuma IKKI-a za makedonsko pitanje kao dio poli tičkih previranja u Bugarskoj. Na trećem proširenom plenumu IKKI zaključeno je, da cen tralni taktički zadatak sviju balkanskih komunističkih partija tre ba biti promjena njihovog odnosa prema nacionalnom i seljačkom pitanju. Polazeći od teze daje klasna borba proletarijata u balkan skim uvjetima daleko jednostavnija nego u zapadnoevropskim kapitalističkim zemljama, jer balkanska buržoazija nema toliku ekonomsku moć i politički je nejedinstvena, na Plenumu je istak nuto da bi izbijanje radničko-seljačke revolucije u jednoj od bal kanskih zemalja sigurno moglo izazvati lančanu reakciju. U uvje tima oseke proleterske revolucije u zapadnoevropskim kapitali stičkim zemljama, Plenum izbijanje balkanske radničko-seljačke revolucije shvaća značajnim faktorom ubrzanja procesa pobjede revolucije i na prostorima srednje i zapadne Evrope, prvenstveno u Njemačkoj i Italiji. Pri tome, problem pobjede fašizma u Italiji shvaća prolaznom epizodom, rezultat krize kapitalizma i njegovog otpora revoluciji proletarijata. Polazeći od uvjerenja, da bi u slu čaju izbijanja proleterske revolucije u zapadnoevropskim kapitali stičkim zemljama uslijedila ekonomska blokada Evrope od strane SAD, treći plenum IKKI-e upozorava da bi u tom slučaju revolu cionarne radničko-seljačke vlade nerazvijenih zemalja jugoistočne Evrope bile glavni inicijatori snabdijevanja zapadnoevropskog pjb ltarijata žitaricama. Problemu balkanske revolucije Plenum prilazi i u kontekstu problema revolucionarnim promjenama na azijskom kopnu. Oci jenivši da su dotadašnji revolucionarni impulsi na ta područja dolazili isključivo iz SSSR-a, upozorava na značenje utjecaja revo lucionarnih promjena na Balkanskom poluotoku na širenje azij ske revolucije. Treći prošireni plenum IKKI računa na sve balkanske ugnjetene nacije i makedonske seljake, da u savezu s proletarijatom izve du pobjedonosnu revoluciju, iz koje će izrasti balkanska federaci ja radničko-seljačkih republika, kao jedino ispravno rješenje niza balkanskih nacionalnih pitanja, pa tako i makedonskog. Intere santno je upozoriti da sredinom 1923. godine Kominterna ne spo minje balkansko-podunavsku federaciju, već samo balkansku, kao rezultat realnijeg sagledavanja prilika u podunavskim zemlja ma. Tako su sredinom 1923. godine zemlje jugoistočne Evrope došle u centar pažnje globalne taktike Kominterne. Ocijenivši da su to u svojoj osnovi politički nestabilne države, uočila je moguć nost njihove dezintegracije, na način koji se najbolje uklapa u 79
trenutnu situaciju na Balkanu i u Evropi. U pristupu problemu jugoslavenske države, treći prošireni plenum IKKI posebno je zainteresiran za makedonsko, hrvatsko i slovensko pitanje, ocije nivši ih najznačajnijim faktorima u taktici radničko-seljačkih revo lucija na jugoslavenskom državnom prostoru. Obzirom na globalnu orijentaciju Kominterne na jedinstveni front radnika i seljaka, kao etape u borbi za diktaturu proletarija ta, otvorio se i problem odnosa balkanskih komunističkih partija prema građanskim opozicijskim strankama iz redova ugnjetenih nacija, oponente politici nacionalnog unitarizma i državnog cen tralizma. Poseban interes pokazat će Kominterna prema onim strankama koje svoju snagu temelje na nacionalnom pitanju. Na jugoslavenskim državnim prostorima u to vrijeme svakako su za nju najinteresantnije: HRSS, SLS, JMO i VMRO. Godina 1923. obilježava definitivni kraj sviju iluzija o aktual nosti evropske proleterske revolucije. U rujnu ugušen je ustanak u Krakovu, u istom mjesecu ugušen je ustanak pod vodstvom komunista u Bugarskoj, ali je daleko snažnije odjeknuo poraz njemačkog proletarijata u listopadu iste godine. Međutim, protiv nici taktike trećeg i četvrtog kongresa Kominterne u redovima njenih sekcija te činjenice drugačije su shvatili. U funkciji globalne taktike Kominterne bilo je i formiranje. Seljačke internacionale listopada 1923. godine. Trebala je posluži ti kao idejna i organizacijska jezgra okupljanja onih seljačkih pokreta i partija u svijetu, čiji su politička orijentacija i praktičko djelovanje na bilo koji način bili u sukobu s vladajućim društvenopolitičkim, ekonomsko-socijalnim ili državnopravnim osnovama u zemljama u kojima su djelovali.
KPJ o ustavnom reguliranju jugoslavenskog pitanja Odluke drugog kongresa Kominterne utječu i na jugoslavenski komunistički pokret, čije idejno i organizacijsko konstituiranje iniciraju osnivački kongresi SRPJ(k), CRSVJ i SKOJ-a. Za razliku od kretanja u radničkim pokretima zapadnoevrop skih razvijenih zemalja, centristička struja u jugoslavenskoj državi nije imala toliko značenje. Baza pokreta u većini ne prihvaća njihova oportunistička gledišta, a i njihova teorijska argumentaci ja nije dorasla komunističkoj. Međutim, uzroke njihova neuspje ha u jugoslavenskom radničkom pokretu treba tražiti i u činjenici 80
njihove idejne i organizacijske razjedinjenosti u vremenu kada se konstituirao jugoslavenski komunistički pokret. Tu činjenicu pot vrđuje i drugi kongres Partije, koji iz svojih redova udaljuje samo centrističke snage iz Hrvatske i Slovenije, a tek krajem 1920. godine one iz Srbije i Bosne i Hercegovine. Iako jedna i druga grupacija centrista odbija revolucionarnu orijentaciju Kominterne, razilaze se u pristupu načinu likvidacije njenog utjecaja u jugo slavenskom radničkom pokretu. Centristi u Hrvatskoj i Slavoniji svoj niski teorijski nivo nadomještaju borbom za likvidaciju organizacijskih osnova pokre ta, suprotstavljajući principu demokratskog centralizma tezu o potrebi izgradnje federativnih organizacijskih osnova Partije i sin dikata. U organizacijskoj autonomiji bivših pokrajinskih radnič kih pokreta vide perspektivu likvidacije utjecaja komunista. Uka zujući na ovu činjenicu potrebno je upozoriti, da njihov federalistički pristup organizacijskim osnovama pokreta nije rezultat uvjerenja o potrebi raščišćavanja gledišta prema nacionalnim pita njima u našoj zemlji i u pristupu tome problemu nisu odstupali od službenih gledišta Partije toga vremena. U Sloveniji do Vukovarskog kongresa Partije, a u Hrvatskoj do kolovoza 1920. godine, udaljeni su iz redova komunističkog pokreta i u jugoslavenskom radničkom pokretu između dva rata nisu odigrali značajniju ulo gu, osim u pokušajima likvidacije komunističkog utjecaja. U borbi protiv desnice i centrista u jugoslavenskom radničkom pokretu KPJ ipak je propustila jednu vrlo značajnu činjenicu. Naime, dotadašnji društveno-ekonomski i politički uvjeti razvitka jugosla venskih nacija i nacionalnih manjina nužno su se odrazili i na razvitak njihovih radničkih pokreta. Međutim, kako KPJ toga vremena zastupa gledište državnog centralizma i nacionalnog uni tarizma, tako i principom demokratskog centralizma u jugosla venskom komunističkom pokretu negira mogućnost njegovog ute meljenja na specifičnostima u nacionalnom i klasnom razvitku bivših pokrajina i samostalnih država koje su 1918. godine ušle u sastav Kraljevine SHS. Demokratski centralizam KPJ, revoluci onarnih sindikata i SKOJ-a toga vremena nije vodio računa o činjenici, da je idejno i organizacijski jedinstveni jugoslavenski komunistički pokret tek u nastajanju, kao što je u procesu nastaja nja bio i ukupni jugoslavenski radnički pokret. Jedinstvo interesa jugoslavenskog proletarijata teško se moglo graditi na tezama državnog centralizma i nacionalnog unitarizma, na uskim klasnim interesima jugoslavenskog proletarijata, koji je tek na početku procesa svoga klasnog objedinjavanja. Da je vodio računa o toj 81
činjenici, jugoslavenski komunistički pokret lakše bi bio riješio i sukob s desnicom i centristima, kao i niz idućih idejnih sukoba i frakcijskih razračunavanja u vlastitim redovima. Proces likvidacije centrističkih snaga u Srbiji i Bosni i Herce govini bio je daleko kompliciraniji i njemu komunističko jezgro pristupa opreznije. To su mahom kadrovi koji imaju ugled u bazi pokreta još iz predratnog perioda, a na koje KPJ računa u pred stojećim općinskim i parlamentarnim izborima. Oni su teorijski potkovaniji, a na Vukovarskom kongresu prihvatili su organizacij ske osnove jugoslavenskog komunističkog pokreta, što je jedan od temeljnih razloga što nije došlo do idejnog i organizacijskog objedinjavanja ove grupacije sa centristima iz Hrvatske i Sloveni je. Međutim, centristi iz Srbije i Bosne i Hercegovine precijenili su vlastite snage. Sami objavljuju »21 uvjet« drugog kongresa Kominterne, odbacuju ih i ubrzavaju proces svoje likvidacije u redovima KPJ. Nakon parlamentarnih izbora isključeni su iz jugo slavenskog komunističkog pokreta. Koristeći nasilno protjeriva nje jugoslavenskog komunističkog pokreta u ilegalnost krajem 1920. godine, ove snage centrista bit će inicijatori idejnog i organi zacijskog konstituiranja SRPJ, dajući u njenom nazivu i osnove budućeg idejnog i organizacijskog djelovanja u jugoslavenskom radničkom pokretu. Ovaj proces dovršavaju 18. prosinca 1921. osnivanjem SPJ i 7. i 8. siječnja 1922. godine GRSJ. Do općejugoslavenskog ujedinjenja centrista nikada nije došlo, ali su bez sumnje štetili procesu objedinjavanja jugoslavenskog radničkog pokreta svojim suprotstavljanjem taktici borbe za jedinstveni front proletarijata. U pripremama za prve parlamentarne izbore u Kraljevini SHS otvorile su se šire mogućnosti konfrontiranja jugoslavenskog komunističkog pokreta građanskoj ideologiji, kako onoj prorežimskoj, tako i onoj u opoziciji. KPJ jedna je od političkih partija jugoslavenske države republikanske orijentacije. Ta činjenica otvorila joj je mogućnost razrade taktike suradnje s onim građan skim strankama koje su bile protivnice monarhističke i velikosrp ske koncepcije države. Međutim, svi pokušaji predstavnika KPJ da uspostave takve kontakte završili su neuspjehom. Građanske opozicijske stranke zazirale su od komunističke ideologije, a KPJ nije odstupila od svojih uskih klasnih koncepcija. S aspekta pro blema prodora KPJ u redove ugnjetenih nacija, posebno je zanim ljiv njezin neuspjeh u kontaktima s HRSS-om. Uz prisustvo obo stranog nepovjerenja, u sudaru dviju suprotnih klasnih ideologija, KPJ bez sumnje je pogriješila kada je u toj i sličnim partijama 82 I
tražila saveznika, a nije stvarala vlastitu taktiku odnosa prema nacionalnom i seljačkom pitanju. Međutim, vodstvo jugoslaven skog komunističkog pokreta toga vremena nije zainteresirano za afirmaciju proletarijata i u naciji, već isključivo u klasi. Na parlamentarnim izborima, održanim 28. studenog 1920. godine KPJ četvrta je stranka po broju dobijenih glasova, treća po broju osvojenih poslaničkih mandata. U jugoslavenskom radnič kom pokretu apsolutno dominantna snaga, ali ne i u redovima seljaštva. Uz rijetke iznimke, u njemu jača utjecaj građanskih opozicijskih stranaka, prvenstveno u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, a o toj činjenici KPJ nije vodila računa. Zadovoljila se pobjedom u radničkoj klasi, smatrajući je dovolj nom snagom revolucije. Relativno velika izborna pobjeda KPJ učvrstila je uvjerenje njenog vodstva u ispravnost zacrtane taktike jugoslavenske revo lucije, kao i sadržaja koje ona nosi. Opće slabosti koje se javljaju u procesu konstituiranja svake nove državne zajednice, a posebno u uvjetima nakon prvog svjetskog rata, vodstvo jugoslavenskog komunističkog pokreta shvatilo je trajnim slabostima jugoslaven ske buržoazije. Njena unutarklasna neslaganja doživjela je kao nesposobnost njenog okupljanja u borbi za očuvanje klasnih inte resa. Zato je donošenje Obznane krajem prosinca 1920. godine shvaćeno kao privremena mjera vlade, koja u nemogućnosti da svlada revolucionarnu situaciju u zemlji posiže za mjerama prisile protiv jugoslavenskog radničkog pokreta. Zbog toga jugoslaven ski komunistički pokret dočekuje nespreman udarac buržoazije. U 1921. godinu njegova legalna aktivnost svela se na Klub kom u nističkih poslanika u Ustavotvornoj skupštini Kraljevine SHS, ujedno i jedino mjesto slobodnog okupljanja vodstva KPJ i CRSVJ do donošenja Zakona o zaštiti javne bezbednosti i poretka u državi. Komunistički poslanici bili su vrlo aktivni u procesu donošenja prvog jugoslavenskog ustava. U Ustavotvornoj skupštini i u Ustavnom odboru branili su gledišta koja su logično proizlazila iz tadašnjeg odnosa KPJ prema nacionalnom i seljačkom pitanju. Za razliku od nekih građanskih opozicijskih stranaka, koje su i pored velike izborne pobjede odbile učestvovati u radu Ustavo tvorne skupštine, komunistički poslanici su izabrali taktiku suprotstavljanja velikosrpskom i kapitalističkom konceptu države svojim prisustvom u Skupštini i svojim suprotstavljanjem takvim koncepcijama. KPJ zamjerila jc poslanicima HRSS i drugih opozi cijskih stranaka njihov bojkot Skupštine, koji je u osnovi pridono 83
sio jačanju velikosrpskih koncepcija jugoslavenskog nacionalnog jedinstva i državnog centralizma. Klub komunističkih poslanika nije podnio svoj prijedlog nacrta Ustava, a kao razlog naveo je objektivne nemogućnosti da u postojećim uvjetima buržoaskog sastava Skupštine prođe prijedlog o stvaranju Sovjetske republike Jugoslavije. U svojim početnim diskusijama suprotstavili su se prijedlozima o federativnom državnom uređenju zemlje, shvaća jući ga nepodesnim za proces bržeg političkog i državnog objedi njavanja dotada povijesnim razvojem udaljenih jugoslavenskih zemalja. Polazeći od uvjerenja da stvaranje buržoaske jugoslaven ske državne zajednice na demokratskim osnovama ubrzava proces buržoasko-demokratske revolucije Jugoslavena i klasnog jedin stva proletarijata, komunistički poslanici u pristupu problemu državnog uređenja biraju taktiku borbe protiv širokih ovlaštenja kralja i protiv centralističkog velikosrpskog državnog uređenja, ne i unitarističkog jugoslavenskog koncepta nacionalnog jedinstva. Pri tome upozoravaju, da su protivnici malih samoupravnih cjeli na, zalažući se za administrativnu podjelu zemlje na veće oblasti, stvorene po logici ekonomsko-socijalnih, a ne tradicionalnih, povijesnim razvojem uvjetovanih cjelina. Zato podržavaju stvara nje šest oblasnih administrativnih cjelina, i to: 1. Hrvatska, Slavo nija i Međimurje, 2. Dalmacija i Bosna i Hercegovina, 3. Sloveni ja, 4. Srbija i Makedonija, 5. Crna Gora i 6. Vojvodina. U raspravama komunistički poslanici oštro se suprotstavljaju nacionalnom ugnjetavanju Hrvata, videći u takvom ponašanju srpske buržoazije i monarhije uzroke pojačanom nacionalizmu i separatizmu, kao i sve većoj popularnosti teze S. Radića da su Hrvati formirana nacija. Optužuju srpsku buržoaziju i monarhiju zbog nesposobnosti stvaranja demokratskijih uvjeta ujedinjenju srpskog, hrvatskog i slovenskog »plemena«, imajući za to preduv jete koje hrvatska i slovenska buržoazija nisu imale u vremenu svoje borbe protiv austro-ugarske dominacije. Po mišljenju komunističkih poslanika, Srbi, Hrvati i Slovenci etnički su jedna nacija, ali ih je povijesni razvitak razdvojio i udaljio, a taj proces nastavlja se i u zajedničkoj državi u uvjetima kapitalističkog sistema i velikosrpske vladavine. Zbog toga, sada se osjećaju zasebnim nacijama, jer način i oblik izvršenog držav nog ujedinjenja nije bio izraz njihove političke volje, već diktata srbijanske buržoazije i sila Antante. Slovenci i Hrvati shvatili su državno ujedinjenje kao političko oslobođenje od strane domina cije, a ne kao nužni rezultat činjenice njihovog zajedničkog etnič kog porijekla. 84
Vrlo je indikativna diskusija dr S. Markovića koji je upozorio, da je teorijski sporno dokazivati da su Slovenci, Hrvati i Srbi jedna nacija, ali isto tako je neosporno točno da to mogu postati u drugačijim društveno-ekonomskim i političkim uvjetima. Po nje govom mišljenju, u postojećim uvjetima u krizi je proces nacional ne asimilacije Srba, Hrvata i Slovenaca. Polazeći od teze da je stvaranje jugoslavenske državne zajednice isključivi rezultat impe rijalističkog rata, komunistički poslanici ocijenili su pozitivnim činom glasanje Slovenaca u Koruškoj protiv priključenja jugosla venskoj državi u kojoj vlada nasilje i teror. Rješenje koruškog pitanja vide u sklopu svjetske proleterske revolucije, kao i rješe nje problema Slovenaca i Hrvata u Italiji. U završnim raspravama oko budućeg jugoslavenskog ustava komunistički poslanici pokušavaju onemogućiti njegovu veliko srpsku koncepciju promjenom svoga stava prema podjeli zemlje na oblasti. Oni traže da u Ustav uđe podjela zemlje na principu »plemenskog« opredjeljenja, tj. po tradicionalnim pokrajinama, posebno upozoravajući na goruće hrvatsko pitanje. Političke pozi cije HRSS shvaćaju rezultatom antimonarhističkih opredjeljenja Hrvata u čije ime zahtijevaju da se provede referendum putem kojeg će se odlučiti, žele li republiku ili monarhiju. Drugim riječi ma, hrvatsko i ostala nacionalna pitanja u svojoj su biti ustavno pitanje, a ne problem proletarijata i njegove revolucije. Republikansko državno uređenje, temeljeno na lokalnim samoupravama, komunistički poslanici shvaćaju najpogodnijim oblikom državnog uređenja, koji bi u uvjetima kapitalističkog raz voja jugoslavenske države spriječio dominaciju srpske buržoazije, a pridonio bi i rušenju ugleda građanske opozicije u Hrvatskoj i Sloveniji, stvaranog na nacionalnom pitanju. Tako bi se elimini rao utjecaj tih snaga na široke mase, koji objektivno djeluje u negativnom pravcu, jača separatističke tendencije, pridonoseći udaljavanju jugoslavenskih »plemena« i njihovih radničkih pokre ta. Po ocjeni komunističkih poslanika, naziv buduće jugoslaven ske države također bi trebao pridonijeti približavanju, a ne udalja vanju »plemena«. Zato predlažu da se država zove Jugoslavija, u kojoj bi službeni jezici bili srpsko-hrvatski i slovenski. Oštru kritiku zbog postojećeg stanja u zemlji komunistički poslanici uputili su također hrvatskoj i slovenskoj buržoaziji, koje su svojim ponašanjem u prelomnim događajima raspadanja Austro-Ugarske monarhije pridonijele nedemokratskom načinu državnog ujedinjenja Jugoslavena i upropastile jugoslavensko 85
pitanje. U vrijeme kada su stvarana Narodna vijeća u zemljama bivše Austro-Ugarske monarhije, hrvatska i slovenska buržoazija trebale su postati nosioci dovršavanja buržoasko-demokratskih revolucija hrvatskog i slovenskog »plemena«, prisiljavajući srbi jansku buržoaziju na ravnopravnu suradnju. U tom slučaju, otpala bi mogućnost naknadnih sukobljavanja »plemenskih« buržoazija oko podjele moći unutar zajedničke jugoslavenske države. Komunistički poslanici napustili su Ustavotvornu skupštinu 11. lipnja 1921. godine. Svoju taktičku zamisao o korištenju ustav nih debata za demokratizaciju kapitalističkih odnosa u jugosla venskoj državi nisu ostvarili. Rješenjima koja su ponudili ne samo da nisu zainteresirali građansku opoziciju, već ni široke mase ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Pristupom nacionalnom i seljačkom pitanju ostali su izvan vremena i prostora u kojima se odvijala bitka buržoazija za vodeću ulogu u naciji. Unitaristički koncept rješenja međunacionalnih odnosa jugo slavenski komunisti predviđaju i za period diktature proletarijata, a u okvirima Sovjetske republike Jugoslavije. Zbog toga, u taktič ke zadatke jugoslavenskog komunističkog pokreta toga vremena i ne ugrađuju nacionalno, a ni seljačko pitanje, iako ovo posljednje ne i iz istog razloga. Orijentacija tadašnjeg vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta na čistu klasnu borbu, seljačko pitanje svodi na problem traženja saveznika u redovima seoskog proletarijata i seoske siro tinje, a milionsku masu sitnih i srednjih seljaka prepušta građan skim strankama, kao tobožnjim prirodnim saveznicima unutar iste klase. Agrarno pitanje svodi na problem ukidanja feudalnih odnosa, ispuštajući iz vida izrazite antikapitalističke tendencije u seljačkim pokretima upravo u najrazvijenijim krajevima zemlje, gdje se snažno manifestiralo i nacionalno pitanje. Tako su najsnažnija, makar i taktička oružja jugoslavenskog komunističkog pokreta toga vremena, prepuštena onom dijelu građanske klase koji je i te kako bio zainteresiran za jačanje svoga utjecaja u seljaštvu, kakq zbog prestiža unutar vlastite nacije, tako i unutar jugoslavenske buržoazije. Angažiranje vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta u ustavnoj debati, a posebno miroljubivo prihvaćanje Obznane, nisu prošli bez većih potresa u bazi pokreta. Razmimoilaženja počinju u toku 1920. oko pitanja toleriranja prisustva dijela centrista u vodstvu KPJ i CRSVJ, zaoštravaju se u 1921. godini, upozorava jući da i jugoslavenski komunistički pokret nije bio pošteđen od 86
pojave tzv. »lijevih« snaga. To je bila prirodna reakcija dijela baze i vodstva pokreta na nemoć u realizaciji zacrtane taktike prvog i drugog kongresa Kominterne i prvog i drugog kongresa naše Par tije. Ukupni stupanj teorijske i praktično-političke zrelosti jugo slavenskog komunističkog pokreta u korištenju objektivnih mogućnosti revolucije, izražava se u tvrdnji »ljevičara«, da na teror jugoslavenske buržoazije treba odgovoriti ustankom, staviti na kušnju buržoaziju i snage revolucije. Tako je 28. lipnja izvršen neuspjeli atentat na regenta Alek sandra, a 21. srpnja 1921. godine ubijen je autor Obznane Milorad Drašković. Međutim, nova taktička orijentacija Kominterne našla je svoju potvrdu i u Kraljevini SHS. Već 1. kolovoza 1921. godine Narod na skupština izglasava Zakon o zaštiti javne bezbednosti i poretka u državi. U skladu s novim mjerama vlade, 4. kolovoza iste godine poništeni su poslanički mandati KPJ, a vodstvo jugoslavenskog komunističkoga pokreta optuženo za pripremanje revolucionar nog prevrata na platformi Kominterne. Njegov dio uspjeva preb jeći u inozemstvo, dio je uhapšen, ostali prelaze u ilegalnost, kao i cjelokupni jugoslavenski komunistički pokret. Oseka svjetske proleterske revolucije i otvoreni udar jugosla venske buržoazije na komunistički pokret vremenski se poklapa ju. Pored tako očitih procesa postupne ali efikasne stabilizacije buržoaske vlasti u Kraljevini SHS, dio vodstva jugoslavenskog komunističkoga pokreta vjeruje u privremeni karakter ofenzive jugoslavenske buržoazije, koja je više izraz njene nemoći nego snage u suprotstavljanju rastućem utjecaju komunističke ideologi je. Razmišljajući o problemu privremene stabilizacije kapitalizma, mnogi su, kao i u Kominterni, krizu revolucije vremenski shvatili na kraći rok. Zbog toga su i mnogi »lijevo« orijentirani jugosla venski komunisti teško prihvaćali novu taktiku Kominterne o bor bi na dugu stazu za jedinstveni proleterski front, a posebno teško su raščišćavali problem primjene taktike jedinstvenog fronta rad nika i seljaka. Socijaldemokratska tradicija, iako u sukobu s njom, ostavila je duboke tragove u jugoslavenskom komunističkome pokretu.
87
KPJ i problem sadržaja taktike jedinstvenog fronta radnika i seljaka Objektivni društveno-ekonomski i politički odnosi u jugoslaven skoj državi pridonose blokovskom okupljanju dijela građanskih stranaka, prvenstveno po nacionalnoj osnovi. To je slabilo kohezione snage kapitalističkog razvitka društva svodeći u krajnjoj konsekvenci građansku političku misao na nacionalno pitanje. Srpska buržoazija je svjesna da samo kroz jačanje svoje politič ke moći ima šansu nasilnim metodama dostići i prestići ekonom ske pozicije slovenske i hrvatske buržoazije. Kao odgovor na tak vu politiku, slovenska i hrvatska buržoazija odgovaraju borbom za očuvanje svoje ekonomske moći, kao snažnog oružja u borbi za podjelu političkih pozicija u zemlji. U toj borbi nacionalne buržoazije traže saveznika u najbrojniji joj socijalnoj osnovici jugoslavenskog društva, u seljaštvu. Nastoje postupnim smirivanjem seljačkih pokreta iste kanalizirati u pravcu parlamentarne borbe za reviziju, ili očuvanje osnovica Vidov- | danskog ustava. Takav pristup rješenju međunacionalnih odnosa omogućavao je buržoazijama kontrolu nad nacionalnim pokretima, koji su u sebi uvijek sadržavali opasnost od socijalne revolucije. Politička aktivnost dijela građanskih opozicijskih stranaka prvenstveno se svodi na borbu za reviziju državnopravnih osnova jugoslavenske države, na borbu za njeno pretvaranje od unitarne u složenu drža vu. U centru njihove pažnje revizija je Vidovdanskog ustava, a ne nacionalna revolucija. Međutim, za pravilno shvaćanje uzroka jačanja utjecaja dijela građanskih stranaka u naciji potrebno je upozoriti na činjenicu, da su objektivne političke osnove međuna cionalnih odnosa dovodile u neravnopravan položaj široke mase, koje su i zbog slabosti same KPJ u buržoaskim rješenjima naci onalnih pitanja često vidjele i rješenje svoga socijalnog položaja. Društveno-ekonomski odnosi pretvaraju se u posljedice, a ne uzroke postojećih političkih odnosa u zemlji. U reguliranju tih odnosa srpska buržoazija dobila je prevlast, unitaristička i centra listička monarhija dinastije Karađorđevića bila je garancija očuva nju njene političke prevlasti u borbi za sticanje ekonomske moći. U toj borbi mijenjale su se vlade, nacionalne suprotnosti su se produbljavale i zato su nacionalna pitanja već od prvih dana postojanja jugoslavenske države postupno ali sigurno izrastala u osnovni kriterij ukupnih odnosa u jugoslavenskoj državnoj zajed nici. 88
Vodstvo jugoslavenskog komunističkog pokreta još je u toku izbornih borbi, a posebno u toku rada Ustavotvorne skupštine, postalo svjesno činjenice, da jugoslavenska buržoazija kao klasa nije jedinstvena. Ta spoznaja ponovo je obnovila diskusiju oko pitanja, da li se državno ujedinjenje od 1. prosinca 1918. godine može smatrati završnim činom u procesu rješenja jugoslavenskog pitanja? Politički sukobi građanskih stranaka na međunacional nom planu, izraženi u međusobnoj borbi dvaju osnovnih opredje ljenja, federalističkog i centralističkog, poremetili su vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta zacrtanu taktiku borbe za diktaturu proletarijata. Politička razjedinjenost jugoslavenske buržoazije nije im otvarala perspektivu stapanja Srba, Hrvata i Slovenaca u jugoslavensku naciju, usporavala je razvoj jugosla venskog kapitalističkog društva, jugoslavenske radničke klase i pretpostavke njene revolucije. Osim toga, navedeni procesi odvi jali su se u uvjetima oseke svjetske proleterske revolucije, na koju su jugoslavenski komunisti toliko računali i u borbi za rješenje jugoslavenskog pitanja. Prvi plenum CPV KPJ, održan u Klubu komunističkih poslani ka od 1. do 6. travnja 1921. godine, iako prvenstveno okrenut problemu izgradnje ilegalnih uvjeta djelovanja pokreta i pokušaju legalizacije komunističkih sindikata, dio svoje pažnje posvetio je i problemu djelovanja nekih građanskih opozicijskih stranaka iz redova ugnjetenih nacija. Posebno je izražena zabrinutost zbog činjenice jačanja utjecaja seljačkih stranaka u Hrvatskoj i Sloveni ji, čija djelatnost i njihov sve veći politički utjecaj na široke mase usporava proces stvaranja pretpostavki izvedbi jugoslavenske pro leterske revolucije. Jačanje međunacionalnih suprotnosti u zemlji, Plenum ocjenjuje rezultatom nesposobnosti jugoslavenske buržo azije, da nakon izvršenog državnog ujedinjenja ispuni svoj osnov ni povijesni zadatak, dovršavanje buržoasko-demokratske revolu cije Jugoslavena. Učesnici Plenuma s ogorčenjem zaključuju, da postojeće društveno-ekonomske i političke prilike u zemlji sve više usporavaju taj proces, a time i idejno i organizacijsko objedi njavanje jugoslavenskog radničkog pokreta. Glavnim krivcem proglašena je velikosrpska buržoazija i pristaše njenog koncepta ustava, koji su, po ocjeni Plenuma, izglasali i Obznanu kao jedan od vidova očuvanja svojih političkih pozicija. Svjesni činjenice porasta utjecaja građanskih opozicijskih stra naka u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, učesnici Plenuma rješenje ne nalaze u priznanju činjenice postojanja niza nacionalnih pitanja, niti pokušavaju mijenjati sadržaje taktičke 89
orijentacije KPJ. Rješenje nalaze u borbi za klasnu diferencijaciju seljačkih stranaka, u jačanju njihovih lijevih krila. Svjesni činjeni ce da u postojećim političkim odnosima ne mogu preskočiti prven stveno značenje HRSS, SLS i JMO, vodstvo jugoslavenskog komunističkog pokreta odlučuje se na njihovu neutralizaciju osloncem na one snage u njihovim redovima koje su, po ocjeni vodstva KPJ, svojim socijalnim položajem predodređene da budu prirodni saveznik proletarijatu u borbi protiv kapitalizma. Iz ovakvog pristupa nacionalnom i seljačkom pitanju, razumljiv je i stav Plenuma, da se savez radnika i seljaka može temeljiti isključi vo na radničkoj klasi grada i sela, kao idejnoj i praktičnopolitičkoj osnovici jugoslavenske proleterske revolucije, isključivo ekonomsko-socijalnih sadržaja. KPJ nije zainteresirana za vodeću ulogu u naciji, već u klasi. Krajem te iste godine vodstvo KPJ u taktičke ciljeve pokreta ne ugrađuje nacionalno pitanje. Po njegovoj ocjeni, u jugoslaven skoj državi takvo pitanje ne može ni postojati, jer je proces naci onalne asimilacije u Jugoslavene započeo njihovim državnim uje dinjenjem. Uzroke teškoćama koje nastaju u dovršavanju ovog procesa vide u nesposobnosti jugoslavenske buržoazije da stvori primjerene političke uvjete svome klasnom razvitku. Ta činjenica najevidentnija je, ističe vodstvo KPJ, u sudaru dviju državnoprav nih koncepcija, velikosrpske centralističke i hrvatsko-slovenske partikularističko-nacionalističke tj. federalističke. U ovim sukobi ma upozoravaju na opasne tendencije zaoštravanja odnosa izme đu srpske i hrvatske financijske buržoazije, između beogradskih i zagrebačkih banaka. Ova politička kretanja, po ocjeni vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta, slabe ideju jugoslaven skog nacionalnog i državnog jedinstva, usporavajući proces klas nog objedinjavanja jugoslavenskog proletarijata. U toku 1922. godine Kominterna i BKF sve više pažnje posve ćuju problemu odnosa balkanskih komunističkih partija prema nacionalnom pitanju. Oseka proleterske revolucije u zapadnoj Evropi, kao i »ljevičarske« tendencije unutar Kominterne u pri stupu taktici jedinstvenog proleterskog fronta, utjecali su na njeno pojačano zanimanje za mogućnost izvedbe revolucija u nerazvije nim zemljama. U skladu s takvim tendencijama, raste interes i za balkanske zemlje. Četvrta konferencija BKF, održana u Sofiji od 15. do 18. lip nja 1922. godine, u posebnoj rezoluciji o taktici balkanskih komu nističkih partija, uspjeh balkanske proleterske revolucje uvjetuje ugrađivanjem nacionalnog i seljačkog pitanja u sadržaje taktike 90
balkanskih komunističkih partija. Zatečena činjenicom snažnog utjecaja buržoazije u seljačkim pokretima i partijama ugnjetenih nacija, BKF prihvaća gledište, da takve stranke i pokreti mogu biti jedno od značajnih uporišta u slamanju kapitalističkog sistema na Balkanu. Otvorio se problem odnosa balkanskih komunistič kih partija prema seljačkim strankama u opoziciji, umjesto pro blema borbe za jedinstveni front radnika i seljaka u širokim masa ma. Takvim gledištima četvrte konferencije BKF suprotstavio se delegat KPJ, Moša Pijade, koji već u veljači 1921. godine pokuša va definirati drugačiji stav KPJ prema nacionalnom pitanju. Izra zio je sumnju u mogućnost da nacionalni pokreti pod vodstvom buržoazije mogu prerasti u značajan faktor revolucije. Po njego vom mišljenju, taktika balkanskih komunističkih partija mora biti usmjerena ka stvaranju saveza proletarijata i širokih masa, jer se nacionalno pitanje rješava kroz socijalno oslobođenje i u okvirima Balkanske sovjetske republike. U načelu stav ispravan, ali i s dozom rezerve prema nacionalnom pitanju. Objektivna politička kretanja u zemlji, taktički zaokret Kominterne, kao i zahtjevi iz baze pokreta, prisiljavaju vodstvo KPJ da sredinom 1922. godine prihvati činjenicu, da način i oblik jugoslavenskog državnog ujedinjenja iz 1918. godine nisu pretpo stavke dovršavanju buržoasko-demokratske revolucije. Postojeći politički odnosi u zemlji doveli su u pitanje tezu KPJ o mogućno stima prevladavanja krize jugoslavenskog društva revizijom usta va. Ta spoznaja dovodi u pitanje sadržaje jugoslavenske proleter ske revolucije, kako su koncipirani prvim i drugim kongresom KPJ. Prva konferencija KPJ, održana u Beču od 5. do 17. srpnja 1922. godine, sazvana je prvenstveno na zahtjev Kominterne da bi se raščistili idejni sukobi u vodstvu u pristupu problemu daljnjeg idejnog i praktičnopolitičkog djelovanja jugoslavenskog komuni stičkog pokreta. Njen tok pokazuje da je nova taktika Kominter ne izazvala idejna neslaganja i u pristupu njenoj realizaciji. S veli kim zakašnjenjem otpočeo je proces ispravljanja grešaka jugosla venskog komunističkog pokreta i u pristupu nacionalnom i seljač kom pitanju. To zakašnjenje imalo je svoje uzroke, ali i teške posljedice. Teze i Rezolucija o političkoj situaciji i zadacima Partije izraz su starih gledišta KPJ o odnosu jugoslavenske proleterske revolu cije i nacionalnog pitanja. Njihovi nosioci su tadašnja većina u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta, na čelu sa sekre 91
tarom CPV KPJ dr Simom Markovićem. Bitno novo u dokumen tima prve konferencije KPJ jest prihvaćanje činjenice, daje držav no i nacionalno jedinstvo Jugoslavena dovedeno u pitanje, a time i klasno jedinstvo jugoslavenskog proleterskog fronta. Polazeći od ove vrlo značajne spoznaje, učesnici Konferencije pokušavaju naći uzroke takvim političkim procesima i izgraditi njima primje renu taktiku KPJ. Polazeći od teze daje stvaranje jugoslavenske državnezajednice stvorilo društveno-ekonomske i političke pretpostavke dovrša vanju buržoasko-demokratske revolucije Jugoslavena, većina u vodstvu KPJ svoju pažnju koncentrira na pitanje, da li objektivni odnosi u zemlji stvaraju pretpostavke razvoju prirodnih procesa jugoslavenske buržoasko-demokratske revolucije? Polazeći s aspekta interesa razvoja uvjeta izvedbi jugoslavenske proleterske revolucije, prihvaća činjenicu da jugoslavenska buržoazija nije dorasla svome povijesnom zadatku. Svojim djelovanjem dovela je u pitanje proces nacionalne asimilacije prvenstveno Srba i Hrvata, koji su smatrani okosnicom nacionalnom jedinstvu Jugoslavena. Snažni sukobi upravo između vladajućeg velikosrpskog sistema i građanske opozicije u Hrvatskoj, po ocjeni većine u vodstvu jugo slavenskog komunističkog pokreta, došli su u centar političkih sukoba u zemlji, remeteći prirodne tokove razvitka jugoslaven skog kapitalističkog sistema. U skladu s takvim pristupom problemu međunacionalnih odnosa i većina u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta uzroke nalazi u neadekvatnim ustavnim rješenjima u podjeli vlasti medu plemenskim buržoazijama. Po njihovom mišljenju, suština spora nalazi se u sukobu između velikosrpskog centralističkog i hrvatskog federalističkog bloka, unutar kojih vodeću ulogu ima financijska buržoazija. Budući financijski kapital rukovodi eko nomskim razvojem zemlje, međusobni ekonomski odnosi ovih dvaju političkih blokova u svojoj su osnovi pitanje njihove među sobne konkurencije, koje se manifestira kao nacionalno ili ple mensko pitanje, tj. kao pitanje položaja nacionalnih manjina ili položaja Slovenaca i Hrvata. Većina u vodstvu KPJ sasvim je ispravno zaključila, da problem međunacionalnih sukoba u sebi sadrži problem reguliranja političke i ekonomske moći unutar jugoslavenskih nacionalnih buržoazija, da je to u svojoj osnovi klasni sukob unutar buržoazije i borba svedena na međusobne kompromise. Isto tako je točna i ocjena, da su srpska i hrvatska buržoazija svoje uske klasne interese prikrili nacionalnim interesi ma, na kojima grade svoje političke pozicije u zemlji. 92
Međutim, ono što većini u vodstvu jugoslavenskog komuni stičkog pokreta nije bilo jasno, a i većem dijelu tadašnje partijske opozicije, jest činjenica, da velikosrpski koncipirana država nije pogađala samo uske klasne interese nacionalnih buržoazija, već i širokih masa ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, da je njihov otpor, izražen u podršci nacionalnim građanskim opozicijskim strankama, sadržavao u sebi revolucionarni potencijal, koji je udarao ne samo u državnopravne osnove zemlje, već i na ukupne društveno-ekonomske i političke odnose. Prepustiti vodstvo naci onalnih pokreta buržoaziji, značilo je u svojoj biti negirati borbu KPJ za vodeću ulogu proletarijata u političkom životu zemlje. Glavnim krivcem za postojeće političke odnose u zemlji većina u vodstvu KPJ proglašava srpsku buržoaziju, koja je teoriju o nacionalnom jedinstvu Srba, Hrvata i Slovenaca transformirala u velikosrpsku imperijalističku politiku, dovela u pitanje jedinstvo zemlje, a posebno idejno i organizacijsko jedinstvo jugoslaven skog radničkog pokreta. Ovo jedinstvo, po mišljenju većine, posebno je ugroženo u Hrvatskoj gdje su prisutna nacionalistička osjećanja u radničkoj klasi, koja, po ocjeni iz Rezolucije, u tome dijelu jugoslavenskog proletarijata još nisu iščezla. Kako većinu u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta isključivo zanima borba za afirmaciju u klasi, a ne i u naciji, a postojanju nacionalnih osjećaja u proletarijatu daje negativni predznak, orijentirana je isključivo na ekonomsko-socijalne cilje ve proleterske revolucije. Problemu mjesta i uloge građanskih opozicijskih stranaka u političkom životu ugnjetenih nacija pristu pa s tezom o potrebi neutralizacije njihovog utjecaja na seoski i industrijski proletarijat. Proklamirajući borbu KPJ za samoopre djeljenje, misli na položaj nacionalnih manjina, medu koje ubraja Bugare i Arnaute u Makedoniji. Za Slovence i Hrvate smatra da u kulturno-nacionalnom pogledu nisu porobljeni, ali su nesumnjivo zapostavljeni. Istinsko rješenje sviju nacionalnih i »plemenskih« sukoba vidi tek u uvjetima diktature proletarijata, koja svojim klasnim sadržajima onemogućava pojavu međunacionalnih i meduplemenskih sukoba. Po mišljenju većine u vodstvu, jugoslavenskom proletarijatu nije potrebna bitka s buržoazijom za vodeću ulogu u »plemenima« i nacionalnim manjinama, već u jugoslavenskom proletarijatu, idejno i organizacijski jedinstvenoj klasi, sposobnoj suprotstaviti se jugoslavenskoj buržoaziji. U uvjetima oseke svjetske i jugosla venske proleterske revolucije, svjesna činjenice krize buržoaskog rješenja jugoslavenskog pitanja, većina u vodstvu jugoslavenskog 93
komunističkog pokreta razrađuje taktiku pokreta u promijenje nim uvjetima njegovog djelovanja. U Rezoluciji prve konferencije KPJ istaknuta su dva osnovna zadatka u novoj taktici pokreta: prvi, borba protiv vladajućeg režima velikosrpske buržoazije, drugi, borba protiv utjecaja građanskih stranaka na proletarijat i siromašno seljaštvo. U pri stupu hrvatskom pitanju, priznaje se činjenica postojanja interklasnog saveza, ali pod vodstvom financijske buržoazije, činjenica okupljanja većine seljaštva i dijela proletarijata pod vodstvom gra đanskih opozicijskih stranaka. Udarnu snagu hrvatskog pitanja, kaže se u Rezoluciji, čine seljačke mase pod vodstvom HRSS. Svodeći suštinu hrvatskog pitanja na ponašanje Hrvatskog bloka, grupacije građanskih opozicijskih stranaka, izražava se spremnost KPJ da ga podrži u borbi za destabilizaciju velikosrpski koncipira nog sistema vlasti. Pod pojmom »destabilizacije« većina u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta podrazumijeva borbu za reviziju državnopravnih osnova Kraljevine SHS u cilju stvaranja ravnoteže u udjelu plemenskih buržoazija u vlasti. Naime, u Rezoluciji se upozorava na nacionalizam Hrvatskog bloka, na nacionalističku psihozu, posebno u redovima seljaštva okupljenog oko HRSS-a. U Rezoluciji svoje mjesto našlo je i tada vrlo akutno musliman sko pitanje. Svodeći ga na problem vjerskog fanatizma i uloge JMO u okupljanju širokih slojeva muslimana u Bosni u pravcu jačanja pozicija begova, svodi se na problem rješenja socijalnog položaja siromašnih muslimanskih seljaka, na dosljednu provedbu agrarnog pitanja. Na taj način, po mišljenju većine u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta, eliminirat će se utjecaj JMO koja je, po ocjeni u Rezoluciji, u pristupu problemu državno pravnih osnova političkog sistema sklonija autonomističkom nego federativnom državnom uređaju. U pristupu slovenskom pitanju došlo je do izražaja nerazumi jevanje ukupnih kretanja unutar ove nacije, kao i uloga SLS u njoj. Polazeći od uvjerenja, da se autoritet ove stranke u širokim masama Slovenaca temelji na katoličanstvu i djelomičnoj zainte resiranosti za socijalna pitanja, u Rezoluciji se ističe kao pozitivna činjenica njeno više autonomističko, a manje federalističko opre djeljenje. Likvidaciju utjecaja ove stranke većina u vodstvu vidi u pojačanoj borbi protiv klerikalizma u širokim masama slovenskih seljaka. Pojačana zainteresiranost KPJ za seljaštvo izražena je i u gledi štu prve konferencije KPJ o potrebi borbe protiv vrlo snažnog 94
utjecajnog Saveza zemljoradnika, organizacije koja je imala svoja uporišta u Srbiji, Bosni i Dalmaciji. U pristupu ovoj političkoj grupaciji u Rezoluciji se ističe potreba borbe protiv njenog sitnoburžoaskog utjecaja na široke mase siromašnih seljaka. Rješenje problema utjecaja građanskih opozicijskih stranaka na seljaštvo i dio radničke klase traži se u propagiranju parole o pravu na samo opredjeljenje, isključivo kao načelnog demokratskog prava, a ne kao konkretizirane taktike KPJ u borbi za rješenje nacionalnih i seljačkog pitanja pod vodstvom proletarijata. Tako je u službenim gledištima prve konferencije KPJ prevla dalo uvjerenje da bi nacionalne pokrete trebalo stišavati, »ple menske« buržoazije približavati, kao preduvjete stvaranju klasnog jedinstva jugoslavenskog proletarijata i njegove revolucije. Tako je većina u vodstvu KPJ shvatila suštinu nove taktike Kominterne o borbi za jedinstveni front, samo kao jedinstveni proleterski front. Međutim, u radu Konferencije došla su do izražaja i drugačija gledišta o sadržajima taktike jedinstvenog fronta. U nizu proble ma koji će dvadesetih godina podvajati vodstvo jugoslavenskog komunističkog pokreta, izazvati idejne sukobe i frakcijske borbe, bit će i problem odnosa jugoslavenske proleterske revolucije pre ma nacionalnim pitanjima i seljaštvu, što na prvoj konferenciji KPJ prvi put dolazi do snažnijeg izražaja. Drugačija gledišta naj bolje su izražena u Prijedlogu teza o političkoj situaciji u Jugoslavi ji i zadacima KPJ, koje je u ime partijske opozicije obrazložio Košta Novaković. Polazeći od teze da su Slovenci, Hrvati i Srbi jedan, jugoslaven ski narod, pažnju obraća problemu uzroka usporavanja procesa društveno-ekonomske, političke i nacionalne integracije u ju goslavenskoj državnoj zajednici. Poput partijske većine, tako i partijska opozicija u vodstvu pokreta uzroke nalazi u lošim držav nopravnim osnovama Kraljevine SHS, u velikosrpski koncipiranoj državi. Opoziciju kriza jugoslavenskog društva ne zabrinjava, to je značajan faktor u procesu destabilizacije kapitalizma, a centralna izvorišta te krize su nacionalni i »plemenski« problemi. Najmasovnija osnovica jugoslavenske revolucije su seljaci, seljački politizira ni pokreti, koje treba iskoristiti, dovesti u poziciju da budu u funkciji jugoslavenske proleterske revolucije. U traženju načina realizacije ovako koncipirane taktike borbe KPJ za jedinstveni front, u Prijedlogu je velika pažnja posvećena borbi za raslojavanje seljačkih pokreta i partija po socijalnoj osnovici, ponudom od strane KPJ adekvatnijeg rješenja agrarnog pitanja i prihvaćanjem 95
parola građanskih opozicijskih stranaka o pravu na autonomiju ili samoopredjeljenje. Partijska opozicija svjesna je činjenice da su nacionalna i »plemenska« pitanja dovela do stvaranja interklasnog saveza i da seljaštvo nije jedini zainteresirani faktor. Ipak, kao i većina, tako i opozicija u vodstvu pokreta nije zainteresirana za vodeću ulogu proletarijata u naciji, već isključivo u klasi. Svjes na potencijalne opasnosti od snaženja građanske opozicije u redo vima ugnjetenih nacija, koja može pridonijeti likvidaciji velikosrp skog režima, ali i snaženju nacionalizama, svu pažnju koncentrira na nekoliko, po njenoj ocjeni, vitalnih problema međunacionalnih i »plemenskih« problema. Među »plemenskim« problemima uka zuje na crnogorsko, hrvatsko i slovensko pitanje, od nacionalnih pitanja upozorava na položaj Nijemaca, Albanaca i Mađara, a govoreći o muslimanskom i makedonskom pitanju ishodišta im ne nalazi ni u nacionalnom ni u »plemenskom« položaju, već u vjer skom i teritorijalnom problemu. U pristupu crnogorskom pitanju, u Prijedlogu se upozorava da je faktor postojanja samostalne crnogorske države do stvaranja Kraljevine SHS bitan za razumijevanje otpora naroda u Crnoj Gori protiv velikosrpskog režima, koji treba KPJ prihvatiti u bor bi za rušenje kapitalizma. Analizirajući hrvatsko pitanje, u Prijedlogu se tvrdi da njegovi korijeni leže u srpsko-hrvatskom sporu iz vremena preživjelih pre dratnih velikosrpskih koncepcija i plemenskih i pokrajinskih tra dicija. Polazeći od uvjerenja da u Hrvatskoj postoje dvije države, ona velikosrpska i režimska, i ona druga narodna pod vodstvom građanskog opozicijskog bloka, u Prijedlogu se pledira za taktiku koja će pomagati proces borbe građanske opozicije u preuzimanju vlasti. Tek tada, hrvatska građanska opozicija bit će dovedena na brisani prostor, kao klasa naći će se u konfrontaciji sa seljaštvom i dijelom proletarijata. Tada će i KPJ moći stvoriti revolucionarni savez radnika i seljaka, temeljen na ekonomsko-socijalnim ciljevi ma proleterske revolucije. Drugim riječima, što dalje od nacional nih ili »plemenskih« pitanja kao klasnih pitanja. Pristupajući slovenskom pitanju, u Prijedlogu uloga SLS nije shvaćena na isti način kao ona HRSS. Ova stranka slovenske građanske opozicije shvaćena je više kao stranka koja snagu gradi na vjerskom fanatizmu i nekim sitnim socijalnim zahtjevima, čija se popularnost može likvidirati borbom protiv vjerskog fanatizma i provedbom agrarne reforme. Vrlo slično kao i slovenskom, u Prijedlogu se pristupa i musli manskom pitanju, s tom razlikom što se muslimani očito smještaju 96
u pripadnike hrvatskog ili srpskog »plemena« muslimanske vjere. Djelovanje JMO shvaćeno je opasnošću, koja prijeti udaljavanjem ovog dijela jugoslavenskog proletarijata i seljaštva od revolucije. Nalazeći korijene njene popularnosti u vjerskom fanatizmu, koji odvlači siromašnog seljaka od savezništva s proletarijatom, zadaci KPJ u muslimanskom pitanju isti su kao i oni u pristupu sloven skom pitanju. Međutim, u pristupu makedonskom pitanju partijska opozicija strogo vodi računa o gledištima Kominterne, BKF i BKP. Polazeći od uvjerenja, daje stanovništvo u Makedoniji u svojoj većini nesrp skog porijekla, ali nisu ni makedonska nacija, a očito nisu ni Bu gari, u Prijedlogu se upozorava na neprijateljski stav makedonskog stanovništva prema srpskoj vlasti i na neprimjerenost parole o au tonomiji za makedonske prostore unutar jugoslavenske države. Je dino za Makedoniju u Prijedlogu se zahtijeva pravo na samoopre djeljenje, što je bilo u skladu s tadašnjim gledištima Kominterne. Jedino kada se u Prijedlogu govori o položaju Nijemaca, Alba naca i Mađara, govori se kao o nacionalnim problemima vezanim za taktičke ciljeve jugoslavenske proleterske revolucije. Svu složenost pojma partijske većine i opozicije, a posebno već uvriježenih pojmova o partijskoj desnici i ljevici u KPJ toga vreme na, najbolje potvrđuje diskusija Lovre Klemenčiča, tada pripadni ka partijske većine u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta. Po njegovom mišljenju, pojava hrvatskog pitanja ne smije se objašnjavati sukobom unutar građanske klase. Blok hrvatske građanske opozicije nije samo hrvatska buržoazija, to je interklasni savez nacije, koji nije rezultat nacionalističke psihoze, već otpora velikosrpskom šovinizmu i imperijalizmu. Oštro se suprotstavio i teoriji o nacionalnom jedinstvu Slovenaca, Hrvata i Srba, kao maski imperijalizma velikosrpske buržoazije u borbi protiv prirod nog prava Slovenaca i Hrvata na samoopredjeljenje, stečeno još u procesu raspadanja Austro-Ugarske monarhije. Odbacujući teori ju o narodnom jedinstvu Srba, Hrvata i Slovenaca, L. Klemenčič odbacuje i shvaćanje većine u vodstvu jugoslavenskog komunistič kog pokreta, da je i jugoslavensko i bilo čije drugo nacionalno pitanje samo buržoasko i ustavno pitanje. Slovensko i hrvatsko nacionalno pitanje za njega su centralni problemi taktike jugosla venske proleterske revolucije, koji svoje definitivno rješenje nalaze samo u balkanskoj sovjetskoj federaciji socijalističkih republika. Različita gledišta na vitalne probleme sadržaja jugoslavenske proleterske revolucije najbolje su izražena u raspravama o taktici jedinstvenog fronta. Opozicija u vodstvu pokreta odlično je uočila 97
njena dva aspekta. Prvi se odnosi na problem borbe za realizaciju utjecaja KPJ na većinu u radničkoj klasi, drugi, na proširenje taktike jedinstvenog fronta na savez radnika i seljaka. Međutim, kada se govorilo o problemu borbe za jedinstveni proleterski front i u KPJ toga vremena javio se otpor akcionoj suradnji s bazom reformističke struje. Za razliku od većine, partijska opozicija u vodstvu jugoslaven skog komunističkog pokreta na Konferenciji se zalaže da se taktika jedinstvenog fronta proširi i na savez jugoslavenskog proletarijata sa seljaštvom, koji su obzirom na svoj socijalni položaj u društvu, najprimjereniji saveznik proletarijatu. Nacionalna i »plemenska« pitanja svoja prava rješenja imaju samo u revolucionarnom radničko-seljačkom savezu, obzirom daje siromašno seljaštvo zainteresi rano za tu problematiku, a i najprimjereniji saveznik u borbi za slamanje kapitalističkog sistema vlasti. Po mišljenju partijske opo zicije, moguće ga je pridobiti parolama o autonomiji ili otcjepljenju. Drugim riječima, problem revolucije leži u sposobnosti KPJ da ovlada većinom u proletarijatu koja u savezu sa socijalno ugrože nim kategorijama seljaštva u redovima ugnjetenih »plemena« i nacionalnih manjina otvara procese rješenja međunacionalnih i »međuplemenskih« odnosa izmjenom državnopravnih osnova ju goslavenske državne zajednice. Međutim, ovaj prijedlog partijske opozicije nije prihvaćen od većine delegata prve konferencije KPJ. Nerazumijevanje političkih tokova jugoslavenskog društva pri sutno je i u apsurdnoj tvrdnji većine na Konferenciji, da se građan ske opozicijske stranke i grupe nalaze u procesu vrlo labilne ravno teže, ili u otvorenoj krizi ili rasulu, da njihovo raspadanje otvara perspektivu revolucionirala radnih masa i njihovog pridobijanja za komunističku ideologiju. Ovakva ocjena utjecaja građanske opozicije tog vremena bilo je opasno igranje perspektivom jugosla venske revolucije, izraz nesposobnosti vodstva KPJ da se upusti u borbu s građanskim strankama za_ vodeću ulogu proletarijata u naciji. Na koji način većina u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta zamišlja proces reafirmacije KPJ u širokim masama, a u uvjetima teške ilegalnosti, svjedoči i tvrdnja, da komunistički pokret u uvjetima ilegalnog djelovanja može biti samo pokret elite komunističkog proletarijata, koja se javlja kao instrument u ruka ma komunističke partije, a u cilju propagande komunizma i kao avangarda u akcijama masa. Nesumnjivo je točno, da je ovakav način djelovanja komunističkog pokreta bio manje opasan i manje naporan. Međutim, sveden na usku grupu zavjerenika, kojima je 98
jedinima jasno što treba raditi, a masama ostaje da ih slijede i vjeruju im, gurao je KPJ u teško sektaštvo i na periferiju politič kog života jugoslavenske države. Teški idejni sukobi u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta i dalje su prisutni, opozicija ne odustaje od svojih gledi šta, većina ne popušta, Kominterni očito nije jasno gdje su korije ni sukoba. Na njenom četvrtom kongresu formirana je Komisija za jugoslavensko pitanje. U centru njenog interesa bili su odnosi u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta, sukobi između većine i opozicije. Analizirajući uzroke ovoj pojavi, koja je sve više paralizirala rad ukupnog jugoslavenskog komunističkog pokreta, Komisija je došla do vrlo interesantnog zaključka, da iako su svi učesnici sukoba izjavili da među njima ne postoje stvarne razlike u pristupu suštinskim problemima revolucije, tre balo bi razmisliti o mogućnosti postojanja razlika u mišljenjima koje još nisu poprimile čvrstu formu. Među pitanjima koja bi mogla izazvati razmimoilaženja unutar vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta Komisija je navela pitanje koje je za jugo slavensku partiju od najvećeg značaja, nacionalno pitanje. Na četvrtom kongresu Kominterne bilo je dosta govora o situa ciji na Balkanu i u jugoslavenskoj državi. Očito po direktivama većine u vodstvu KPJ, a na temelju odluka prve konferencije KPJ, delegat KPJ na četvrtom kongresu Kominterne iznio je službeno gledište Partije o situaciji na Balkanu i u našoj zemlji. Konstatirao je da se nacionalističke strasti ponovo bude, a buržoazija, naročito u novostvorenim državama pokušava svoje imperijalističke intere se prikriti tobožnjim zajedničkim nacionalnim interesima. Zadr žavajući se posebno na problemu Makedonije, delegat KPJ u njoj vidi samo Bugare i Arnaute koji se oružjem u ruci bore protiv velikosrpske hegemonije. Potvrđujući na taj način gledište prve konferencije KPJ o nepostojanju formirane makedonske nacije, već isključivo makedonskog pitanja kao problema balkanske revolucije, delegat KPJ uklopio se u tada važeća gledišta Komin terne o ulozi makedonskog pitanja u jugoslovenskoj revoluciji. Drugi centar nestabilnosti velikosrpskog režima delegat KPJ vidi u neriješenom položaju Mađara i Nijemaca u Vojvodini, koji pasivnom rezistencijom i planskom sabotažom ugrožavaju stabil nost jugoslavenske države. Međutim, u centru interesa delegata KPJ nalazi se problem srpsko-hrvatskih odnosa, koji izrasta u sukob između dviju nacija, koje su po ocjeni delegata KPJ, jedan te isti narod. Taj sukob poprima takve razmjere da prijeti dezintegracijom jugoslavenske 99
države, koje tendencije su prisutne u političkim parolama najjačih hrvatskih građanskih partija. Rješenje postojeće situacije na Balkanu delegat KPJ vidi u borbi protiv imperijalističkog rata i protiv imperijalističkog mira, u proleterskoj revoluciji koja će riješiti sva sporna pitanja na Bal kanu i u podunavskom bazenu kroz stvaranje Federativne sovjet ske socijalističke republike podunavskih i balkanskih zemalja. Kako će se konkretno razriješiti državnopravni aspekt među nacionalnih odnosa u jugoslavenskoj državi, delegat KPJ ne obrazlaže. Obzirom na nedorečene i konfuzne ocjene Komisije četvrtog kongresa Kominterne o stanju u vodstvu jugoslavenskog komuni stičkog pokreta, kao i obzirom na neraščišćena gledišta KPJ o načinu pristupa konkretnim političkim kretanjima u zemlji, sasvim je razumljivo da vodstvo pokreta u 1923. godinu ulazi s istim taktičkim ciljevima koji su utvrđeni odlukama prve konfe rencije KPJ. Ova tvrdnja svoje dokaze ima u dokumentima osnivačke kon ferencije NRPJ, održane u Beogradu 13. i 14. siječnja 1923. godi ne. Osnovana je od KPJ sa zadatkom da bude jedan od vidova probijanja barijere ilegalnosti u uvjetima nove taktike jedinstve nog fronta. U pripremama za predstojeće parlamentarne izbore u Kraljevini SHS trebala je poslužiti i kao legalni oblik istupanja KPJ. To je bila prilika da se u direktnoj političkoj konfrontaciji s građanskim opozicijskim strankama u redovima ugnjetavanih nacija, poučena iskustvima proteklih godina, drugačije postavi i u pristupu problemu nacionalnog i seljačkog pitanja. Međutim, kroz sva dokumenta ove konferencije provlače se stara gledišta KPJ o nacionalnom i seljačkom pitanju. Polazeći od stare teze da je jugoslavenska država rezultat prvog svjetskog imperijalističkog rata i da je stvarana po diktatu sila Antante, prvenstveno Francu ske, prema tome, isključivo po nahođenju srbijanske buržoazije, u dokumentima Konferencije rješenje sviju suprotnosti vidi se u klasnoj borbi ekonomsko-socijalnih sadržaja jugoslavenskog pro letarijata. Povezujući jugoslavensku proletersku revoluciju s bal kanskom revolucijom istih sadržaja, rješenje suprotnosti među balkanskim državama vidi u stvaranju Balkanske federacije sov jetskih socijalističkih republika. Korijeni sukoba medu jugoslavenskim »plemenima« objašnja vaju se neriješenim ekonomskim odnosima među pokrajinama i »plemenima«, koji se prvenstveno reflektiraju kao sukobi među najsnažnijim ekonomskim centrima. Ovo objašnjenje korijena 100
međunacionalnih sukoba samo je jedno u nizu tadašnje većine u vodstvu KPJ u njenim nastojanjima da dokaže neosnovanost tvrd nje o ugroženosti cijelih »plemena«, svodeći ih na sukob između Beograda i Zagreba. Zbog toga je razumljiva i orijentacija NRPJ na borbu za ostva renje narodnog jedinstva u uvjetima kapitalističkog razvitka jugo slavenske države demokratskim putem, bez nasilnog i hegemonističkog centralizma. U uvjetima nacionalnog ugnjetavanja, u vremenu kada većina jugoslavenskog seljaštva dulje vremena živi u sukobu s posljedica ma prodora kapitalizma u poljoprivredu, vodstvo NRPJ zagovarava čistu klasnu borbu, vjeruje u mogućnost nacionalne asimilacije Slovenaca, Hrvata i Srba, u stvaranje jugoslavenske nacije. Ubr zavanje toga procesa uvjetuje demokratizacijom političkog života u zemlji, likvidacijom nasilnog i hegemonističkog centralizma, u stvaranju uvjeta za razvoj buržoaskog demokratskog centralizma, temeljenog na autonomijama i lokalnim samoupravama. Federalističku koncepciju državnog uređenja odbacuje kao nepodesnu formu za proces nacionalnog objedinjavanja jugoslavenskih »ple mena«, a parolu o samoopredjeljenju rezervira isključivo za naci onalne manjine, uključivši u njih i Makedonce, kao konglomerat niza nacionalnih manjina. Razmatrajući problem položaja Slove naca i Hrvata u susjednim zemljama, NRPJ govori o potrebi nji hove borbe kao pripadnika jugoslavenske nacije za provedbu, demokratski organiziranog plebiscita, kroz koji će sami odlučiti o svojoj sudbini. U izbornu borbu za novi sastav Narodne skupštine Kraljevine SHS jugoslavenski komunistički pokret ušao je parolom borbe za stvaranje Sovjetske socijalističke republike Jugoslavije. Ovakav državnopravni aspekt rješenja jugoslavenskih međunacionalnih odnosa, osim republikanskog opredjeljenja, svojim centralistič kim i unitarističkim pristupom nije stvarao osnovne pretpostavke jačoj afirmaciji jugoslavenskog komunističkog pokreta u širokim masama ugnjetenih nacija. U predizbornim proglasima NRPJ od 1. i 16. ožujka 1923. godine problem međunacionalnih sukoba svodi se na optužbe srp ske buržoazije zbog izazivanja »plemenskih« sukoba, stvaranja mržnje između Srba i Hrvata, koju obilno koriste kapitalističke klike sviju pokrajina, što je bila točna konstatacija. Međutim, tvrdnja da takva politika ugrožava ideju o narodnom jedinstvu, a time i perspektivu jugoslavenske proleterske revolucije, više je štetila nego koristila jugoslavenskom proletarijatu. Ostajući 101
dosljedni svojoj tvrdnji, da je jugoslavensko pitanje u svojoj osno vi klasni sukob unutar jugoslavenske buržoazije, prema tome, buržoasko pitanje, u izbornim parolama NRPJ govori o mogućno sti razrješavanja jugoslavenskog pitanja kroz reviziju Vidovdanskog ustava. Takvim pristupom KPJ-NRPJ očito nije mogla kon kurirati građanskim opozicijskim strankama, a umanjivala je mogućnost vlastite afirmacije. Rezultati parlamentarnih izbora, održani 18. ožujka 1923. godine, bili su porazni za NRPJ, prvenstveno u redovima selja štva. Bez obzira na činjenicu daje NRPJ u izbornim borbama i na samim izborima učestvovala u uvjetima buržoaskog terora, njena taktička orijentacija očito je bila nedovoljna u borbi protiv gra đanskih stranaka. Rezultati izbora pokazali su porast utjecaja građanskih opozi cijskih stranaka u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manji na, zaoštravajući polemike unutar vodstva jugoslavenskog komu nističkog pokreta. Tim zaoštravanjima pridonose i odluke četvr tog kongresa Kominterne o borbi komunističkih partija u nerazvi jenim zemljama za realizaciju revolucionarnog saveza radnika i seljaka, koje su tek početkom 1923. godine ozbiljno razmatrane u komunističkim partijama Balkana, pa tako i u redovima KPJ. Osim toga, diskusije u vodstvu RKP(b) oko državnopravnih osno va sovjetske države, koje traju od druge polovice 1922. i nastavlja ju se u 1923. godini u pripremama za saziv XII kongresa RKP(b), nesumnjivo su utjecale na sve sekcije Kominterne, pa tako i na KPJ. Prihvaćajući federativno uređenje kao jedno od oblika revo lucionarnog razrješavanja međunacionalnih odnosa, temeljenog na savezu radničke klase i seljaštva, Rezolucija o nacionalnom pitanju XII kongresa ruske partije nesumnjivo je utjecala na odnos balkanskih komunističkih partija prema nacionalnom i seljačkom pitanju. Splet objektivnih društveno-ekonomskih i poli tičkih prilika u našoj zemlji i na Balkanu, kao i idejna kretanja u ruskoj partiji i Kominterni toga vremena, presudni su za shvaća nje odluka druge konferencije KPJ, održane u Beču od 9. do 12. svibnja 1923. godine. U centru pažnje delegata Konferencije bio je problem idejne razjedinjenosti vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta, koji svoje korijene vuče od dana njegovog organizacijskog konsti tuiranja, da bi u ilegalnim uvjetima njegovog djelovanja izbacio na površinu do tada u ime aktualnosti revolucije prikrivene nesugla sice i dileme. Neke od njih svoje korijene vuku još iz vremena prije stvaranja jedinstvenog pokreta, a neke su logičan rezultat 1 02
suvremene borbe unutar samog pokreta za idejnu, organizacijsku i praktičko-političku orijentaciju KPJ na lenjinskim osnovama. U nizu problema koji će se pojaviti kao uzroci idejnih sukoba, a potom i frakcijskih borbi u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta, bit će i pitanje daljnje dogradnje teorijskih osnova i sadr žaja taktike KPJ u pristupu nacionalnim i seljačkom pitanju. Na drugoj konferenciji KPJ partijska većina i opozicija u vod stvu pokreta dolaze u otvorenu konfrontaciju, a jedino prisustvo dvaju delegata Kominterne omogućilo je da se očuva njegovo formalno jedinstvo. Iako je ovakav pristup Kominterne problemu idejnih sukoba u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta usporavao proces njegove boljševizacije na principima odluka drugog kongresa Kominterne i sprečavao koncipiranje taktike jedinstvenog fronta na odlukama njenog četvrtog kongresa, njezin autoritet pridonio je snaženju utjecaja onih snaga u KPJ koje su bile sklonije, iz vlastitog uvjerenja, ili zbog njenog autoriteta, prihvatiti ozbiljniju analizu načina provedbe taktike jedinstvenog fronta u jugoslavenskim uvjetima. Iz navedenih razloga upravo su od ove konferencije KPJ jačale svoj utjecaj snage partijske opozi cije u njenom vodstvu, koja će dati glavni ton svim diskusijama i odlukama Konferencije. Iako se za partijsku većinu, kao ni za opoziciju u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta ne može tvrditi da su u ovo vrijeme čvrsto formirane grupe, jedin stvenih gledišta na osnovne probleme idejnog razvoja KPJ i praktičnopolitičkog djelovanja ukupnog pokreta, iako se njihov sastav mijenja, a gledišta dodiruju, partijska opozicija predstavlja ono jezgro u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta koje uda ra temelje izgradnji KPJ u partiju lenjinskog tipa, taktikom bližom jugoslavenskim uvjetima podizanja revolucije. To je tzv. partijska ljevica, revolucionarne snage u jugoslavenskom komunističkom pokretu, koje su upravo od druge konferencije KPJ otvorile pro ces borbe za novi pristup KPJ odnosu jugoslavenske revolucije prema nacionalnom i seljačkom pitanju. U dokumentu koji nosi naslov Politička situacija i neposredni zadaci KPJ, koji je u obliku teza delegatima podnio Košta Novaković, istaknuti predstavnik partijske opozicije, polazi se od tvrd nje da je kapitalistički sistem u zemlji u kriznom stanju, čiji su uzroci u prirodnim procesima njegovog slabljenja, u pojačanim nacionalnim i »plemenskim« sukobima, kao i u neriješenom agrarnom pitanju. Krivca za postojeće stanje u zemlji partijska opozicija vidi u srpskoj buržoaziji čiji interesi dominiraju politič kim životom zemlje. Za razliku od gledišta partijske opozicije na 103
prvoj konferenciji KPJ, koja sukobe među »plemenima« traži u ponašanju građanske klase, osim djelomično u Hrvatskoj, na dru goj Konferenciji partijska opozicija upozorava, da je ponašanje srpske buržoazije dovelo u povlašteni položaj cijelo srpsko »ple me«, a u podređeni položaj cijela »plemena« Slovenaca i Hrvata. Ovom tvrdnjom u Tezama se izjednačava položaj srpske nacije u našoj zemlji s položajem njene buržoazije, što u daljnjem idejnom sazrijevanju KPJ komplicira njen odnos prema mjestu i ulozi srp skog pitanja u jugoslavenskoj revoluciji. Tražeći uporišta ovakvom pristupu srpskom pitanju u činjenici političkog konstituiranja srpske nacije još u toku XIX stoljeća i u dovršavanju toga procesa u okvirima jugoslavenske države, u Tezama se prvi put u historiji službenih gledišta KPJ srpsko pita nje drugačije koncipira od drugih nacionalnih pitanja u globalnoj taktici jugoslavenske revolucije. U Tezama se tvrdi, da je veliko srpski koncipirana Kraljevina SHS dovela srpsko »pleme« u povlašteni položaj, otežavajući jugoslavenskom proletarijatu savezništvo sa srpskim seljaštvom u borbi za rješenje ostalih naci onalnih i »plemenskih« pitanja. Iz takvog pristupa srpskom pita nju dio vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta, a i Komintema, izvest će zaključak, da srpsko seljaštvo u uvjetima kapitalističkog razvitka i u etapi radničko-seljačkih revolucija u jugoslavenskoj državi nije zainteresirano za stvaranje samostalne srpske države. Ovakav pristup srpskom pitanju otvorio je i pro blem mjesta i uloge srpskog radništva i seljaštva izvan Srbije u borbi za rješenje ostalih »plemenskih« i nacionalnih pitanja. Iako se u Tezama tvrdi daje Hrvatska u cjelini objekt pljačke od strane srpske buržoazije, zanemaruje se činjenica da posljedice te pljačke osjeća i srpski narod u Srbiji i u drugim dijelovima države. Nasto janja Kominterne i revolucionarnih snaga u KPJ da »plemenska« i nacionalna pitanja rješavaju mimo srpskog pitanja, promašaj je s dalekosežnim posljedicama. Ovako koncipirana taktika pristupa »plemenskim« pitanjima kopiranje je taktike građanske opozicije u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Pod dojmom snaženja utjecaja nacionalističkih građanskih opozicijskih strana ka, Kominterna i revolucionarne snage u KPJ čine još jednu radi kalnu grešku, seljaštvo izjednačavaju s pojmom nacionalnih pokreta. Logična posljedica takvog pristupa jest, bitka KPJ protiv građanskih stranaka, a ne za vodeću ulogu proletarijata u naciji, taktiziranje nacionalnim pitanjem u borbi za savezništvo seljaštva, a ne ugradnja revolucionarnih rješenja međunacionalnih odnosa u sadržaje jugoslavenske revolucije. 104
Nerazumijevanje odnosa klasne borbe proletarijata i nacional nih pitanja u našoj zemlji u Tezama se odražava i u tvrdnji, da su parlamentarni izbori ožujka 1923. godine potvrda dominacije političkih nad društveno-ekonomskim odnosima, kako unutar građanske klase, tako i u proletarijatu i seljaštvu. Odbacuje se osnovna marksistička postavka, da društveno-ekonomski odnosi čine temeljnu pretpostavku političkih sukoba u višenacionalnoj zajednici, da je njihov poremećaj latentna opasnost po međunaci onalne odnose i u uvjetima radničko-seljačke vlade. U traženju najpogodnijeg puta borbe za pridobijanje seljaštva ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina na savezništvo s proletari jatom u klasnoj borbi, vide se dva rješenja: prvo, prepustiti vod stvo građanskoj opoziciji i omogućiti joj dovršenje buržoaskodemokratske revolucije Jugoslavena, drugo, propagandom neu tralizirati i eliminirati nacionalne i »plemenske« sukobe kao nepo željnu problematiku za jugoslavensku proletersku revoluciju. Ukoliko i to ne bi bilo dovoljno, predlaže se prihvaćanje nekih od parola građanske opozicije u borbi za državnopravnu transforma ciju jugoslavenske zajednice, tj. ugrađivanje u sadržaje taktike KPJ zahtjeva za autonomiju ili otcjepljenje ugnjetenih »plemena« i nacionalnih manjina. Temeljna pretpostavka borbe KPJ za afirmaciju u proletarizi ranim seljačkim masama traži se u čvrstoj jezgri industrijskog pro letarijata, koja treba biti okosnicom jugoslavenskog komunistič kog pokreta. U Tezama se upozorava na nužnost borbe KPJ za dominantnu ulogu u seljačkim masama, ispravno ocjenjujući da bez utjecaja radničke klase nad seljaštvom jugoslavenska revoluci ja nema izgleda na uspjeh. Ova ocjena bez sumnje bila je najzna čajniji doprinos revolucionarnih snaga KPJ toga vremena u borbi protiv sektaštva i uske klasne zatvorenosti, početak procesa bitke jugoslavenskog komunističkog pokreta za vodeću ulogu u svakoj ugnjetenoj jugoslavenskoj naciji i nacionalnoj manjini, bez obzira na činjenicu što tih procesa nije bio svjestan ni dobar dio predlagača Teza. Put od nekadašnjeg podozrenja prema seljaštvu, do nje govog prihvaćanja kao saveznika, bio je sve kraći. Međutim, ostao je i dalje nedefiniran odnos KPJ prema srpskom pitanju. Nacionalna i »plemenska« pitanja, kao i seljačko pitanje, u Tezama su ipak shvaćeni kao posljedice interklasnog sukoba jugo slavenske buržoazije, rezultat otpora srpske buržoazije podjeli vlasti sa slovenskom i hrvatskom i njihovoj ravnopravnoj među sobnoj ekonomskoj konkurenciji. Srpska buržoazija, gušeći »ple mensku« opoziciju, kaže se u Tezama, ponaša se jednako 105
kao i nekada protiv radničke opozicije. Malo je nedostajalo i da se u Tezama zaključi, kako je građanska opozicija velikosrp skom šovinizmu bliža proletarijatu nego srpskoj buržoaziji. Parlamentarni izbori ožujka 1923. godine u Tezama se ocje njuju prelomnim događajem u političkom razvitku Kraljevine SHS. Otada, slijedi pojačano nacionalno i »plemensko« grupira nje: srpsko, hrvatsko, slovensko, muslimansko, makedonskih Turaka, Nijemaca, Mađara, Bunjevaca, Rumunja i drugih. Dolazi do zatvaranja masa u nacionalne i »plemenske« okvire, do rastakanja nacionalnog jedinstva i državne cjeline. Revolucionarnim snagama u KPJ treba priznati još jednu vrlo značajnu spoznaju, koja će svoju vrijednost potvrditi u budućem razvitku KPJ. Naime, analizirajući djelovanje građan ske opozicije u redovima ugnjetenih nacija i »plemena« dolaze do zaključka, da je upravo ona najbolje iskoristila sve slabosti KPJ, daleko bolje nego vladajući režim. To je neosporno točno, jer je upravo građanska opozicija u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina bila i godinama će biti velika prepreka bor bi KPJ za afirmaciju u tim masama. Međutim, nemaju odgovo ra na pitanje, zašto je do takvih procesa došlo? Naime, tada bi morali priznati nemarksistički pristup jugoslavenskog komuni stičkog pokreta odnosu klase i nacije, kao i proletarijata i selja štva. Umjesto borbe za vodeću ulogu proletarijata u svakoj naciji i nacionalnoj manjini, s vlastitim programom rješenja jugoslavenskog zajedništva, u Tezama se uzimaju državnoprav na rješenja građanske opozicije iz redova ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Predlažu da u budućoj rezoluciji o politič koj situaciji i zadacima KPJ uđe i zahtjev o ugrađivanju u sadr žaje revolucionarne borbe jugoslavenskog proletarijata i prava svakog naroda na samoopredjeljenje do formiranja samostalne države. Međutim, nemaju snage priznati da Slovenci, Hrvati i Srbi nisu »plemena« već nacije, da Crnogorci nisu srpsko »ple me«, a Makedonci »stanovništvo«. Prema tome, ostaje otvore no pitanje, na koga se odnosio zahtjev za samoopredjeljenje do otcjepljenja? Međutim, kada se radi o problemu Makedonije potrebno je upozoriti na činjenicu, da vodstvo KPJ tada nema uvjeta kreira nja samostalne taktike. Tako se u Tezama ističe da je problem Makedonije u centru pažnje ukupne taktike BKF i za nju naj važnije područje balkanske politike. U skladu s tada neraščišćenim gledištima BKF prema makedonskom nacionalnom pitanju, taktika KPJ u Makedoniji svodi se na zahtjev pridobijanja 1 06
makedonskog stanovništva u borbu za pravo sviju nacija u Make doniji na samoopredjeljenje. Diskusija koja se u toku rada Konferencije odvijala oko make donskog pitanja sadrži i oštre zamjerke revolucionarnih snaga u vodstvu KPJ dotadašnjoj popustljivosti u odnosu na BKF kada se radilo o njenim zahtjevima da se partijska organizacija Makedoni je izdvoji iz nadležnosti KPJ. Na Konferenciji je obnovljena i pro blematika vezana za diskusiju i zaključke četvrte konferencije BKF održane u lipnju 1922. godine, na kojoj su delegati KPJ optuženi od strane vodstva BKF zbog navodnog nacionalističkog pristupa makedonskom pitanju, a KPJ proglašena nesposobnom voditi politiku u Makedoniji. Što se krilo iza te optužbe može se zaključiti iz upravo tada izglasane odluke vodstva BKF, da make donsko pitanje postaje zajednički zadatak KPJ i BKF. Međutim, delegat partijske organizacije Makedonije na drugoj konferenciji KPJ optužio je KPJ i BKP, kao i BKF, zbog nespo sobnosti u vođenju politike u Makedoniji, a BKP uputio je vrlo indikativan prigovor, da se još uvijek nije izjasnila o svome odno su prema radničkom pokretu u Makedoniji. Tako je početkom dvadesetih godina makedonsko pitanje postalo prvenstveno bal kansko pitanje, a najmanje problem makedonske radničke klase i njene borbe za vodeću ulogu u naciji. KPJ do te spoznaje trebala je najprije svladati činjenicu o postojanju makedonske nacije, a potom i suglasnost o toj činjenici s ostalim članicama BKF, a prvenstveno s Kominternom. Usko povezan za makedonsko pita nje bio je i problem usaglašavanja gledišta KPJ, BKF i Kominterne oko očuvanja ili dezintegracije jugoslavenske državne zajedni ce, koja je tada i niz godina nakon toga ocijenjena centrom stabili zacije balkanskog kapitalističkog sistema i pozicija francuskog antisovjetskog djelovanja u ovom dijelu Evrope. Problem usklađi vanja općih i posebnih interesa u izvedbi proleterske revolucije neće mimoići ni KPJ. Taktika borbe za revolucionarni savez radnika i seljaka sadr žavala je u sebi i ekonomsko-socijalnu komponentu. Međutim, u Tezama se svodi na agrarnu reformu, pokazujući nerazumijevanje od strane partijske opozicije klasne suštine seljaci og pitanja u uvjetima kapitalističkog razvitka. Preuzimajući iskustva Oktobar ske revolucije u pristupu seljačkom pitanju, parti ska opozicija zanemaruje sasvim vidljivu činjenicu, da većina ji goslavenskog seljaštva već od druge polovice XIX stoljeća ži' i u uvjetima posljedica prodora kapitalizma u poljoprivredu. Zato seljačko pitanje svodi, ili na nacionalno, ili na agrarno pitanje. 107
U pristupu problemu pojave i razvoja fašizmu u Kraljevini SHS u Tezama je prisutna tendencija da se njegova suština ne svede isključivo na klasni obračun između buržoazije i proletarija ta. Pojavu fašističkih organizacija velikosrpske orijentacije, kao i »plemenske« opredjeljenosti, ne ocjenjuje se samo kao atak na jugoslavenski proletarijat, već i kao problem povezan s položajem nacija i »plemena«. Proročanski zvuči upozorenje, da će jednog dana doći do spajanja svih tih organizacija u borbi protiv cjelokup nog radnog naroda. To je bez sumnje začetak kasnije široke narodnofrontovske orijentacije KPJ, koja će doći do punog izra žaja tek u tridesetim godinama. Pristupajući problemu formiranja jedinstvenog fronta prole tarijata, revolucionarne snage u vodstvu KPJ njegovu sadržinu razrađuju u uvjetima u kojima i ostale sekcije Kominterne, nakon oštrog zaokreta u njenoj globalnoj taktici. Nalazi se pred problemom borbe protiv reformističkog pravca u jugoslaven skom radničkom pokretu, ali i pred daleko težim problemom, stvaranja klasnog jedinstva proletarijata u uvjetima jačanja utje caja nacionalističke građanske opozicije i zaoštravanja nacional nih pitanja. Ipak, ne rade grešku, barem ne načelnu, da put jedinstvu proletarijata traže u dogovorima s rukovodstvima soci jalne demokracije, već u bazi radničke klase, u tvornicama i radionicama. Naravno, realizacija takvog načina borbe za jedin stveni proleterski front bit će za KPJ utoliko teža, ukoliko pro ces ugrađivanja nacionalnog pitanja u njenu taktiku bude nedorečeniji. Nove revolucionarne snage na čelu KPJ ipak su shvatile da jezgro politike jedinstvenog fronta radnika i seljaka čini snažna i jedinstvena jezgra industrijskog proletarijata pod vodstvom KPJ, oko koje se trebaju okupljati široke mase ostalog proletarijata, kao i siromašni slojevi jugoslavenskog sela. Ovakav pristup pro blemu izgradnje taktike jedinstvenog fronta u direktnoj je suprot nosti s dotadašnjim sektaškim odnosom partijskog vodstva prema seljaštvu, nacionalnim i »plemenskim« pitanjima, veliki korak naprijed u borbi za razbijanje začahurenosti jugoslavenskog komunističkog pokreta u pristupu raščišćavanju problema odnosa jugoslavenske proleterske revolucije prema nacionalnom i seljač kom pitanju. Iako je to još uvijek taktika borbe za saveznike, a ne i za vodeću ulogu u nacijama, u kojoj proletarijat integrira poseb ne s općim interesima revolucije na jugoslavenskim prostorima, idejni problemi koje pokreće druga konferencija KPJ otvorili su novu etapu njenog idejnog razvitka. Ti procesi su tada, a i kasnije, 108
bili usporavani, ali od ove konferencije polako su dalje razrađi vani i sigurno bi daleko prije bili lenjinski osmišljeni, da je KPJ ranije izborila samostalnost u odnosu na Komintemu. To potvrđuje i odluka druge konferencije KPJ, da se otvori javna rasprava kroz glasila jugoslavenskog komunističkog pokre ta o nacionalnim i »plemenskim« pitanjima, kao uvod u donoše nje odgovarajuće rezolucije o nacionalnim i »plemenskim« pita njima. Već 31. svibnja 1923. godine vodstvo NRPJ upućuje poziv na diskusiju. U njemu ističe, da se nacionalno pitanje kao problem javlja daleko prije izbijanja prvog svjetskog rata, koji je od mno gih nacionalnih buržoazija proglašen oslobodilačkim. Međutim, nacionalna pitanja ostala su i dalje prisutna zbog imperijalistič kog pristupa razrješavanju odnosa među nacijama i državama. Izražavajući uvjerenje da buržoazija nije u stanju riješiti naci onalno pitanje, vodstvo jugoslavenskog komunističkog pokreta upozorava, da neriješeni »plemenski« i nacionalni sukobi djeluju negativno na idejni i organizacijski razvitak jugoslavenskog rad ničkog pokreta. U pozivu na diskusiju izražava se uvjerenje, da sređivanje međunacionalnih i »međuplemenskih« odnosa u jugo slavenskoj državi u uvjetima kapitalističkog razvitka, ide u prilog razvitku radničke klase i radničkog pokreta, stvarajući materijal ne pretpostavke proleterskoj revoluciji. Po ocjeni vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta, u jugoslavenskoj državi mogu se registrirati tri oblika međunaci onalnih i »međuplemenskih« sukoba. Prvi oblik prisutan je u sukobu buržoazija triju osnovnih »plemena«: Srba, Hrvata i Slo venaca. Rezultat je konkurencije u njihovim međusobnim eko nomskim odnosima, a izražava se u obliku sukoba između cen tralističke i federalističko-autonomističke koncepcije državnog uređenja. Jugoslavenskom proletarijatu ne može biti svejedno kako će izgledati državno uređenje i zbog toga se NRPJ mora uključiti u rasprave o budućem državnopravnom obliku jugosla venske zajednice. Drugi oblik sukoba, ističe se u pozivu NRPJ, javlja se između srpske buržoazije i kompaktnih nacionalnih manjina, a posebno je opasan jer izaziva napete odnose jugoslavenske sa susjednim državama i šteti razvoju zajedničke borbe balkanske radničke klase protiv kapitalističkog sistema. Treći pojavni oblik međuna cionalnih sukoba, koji nema ništa zajedničkog s gore navedenim problemima, u pozivu na diskusiju registrira se u Makedoniji. Negirajući postojanje makedonske nacije, ukazuje se na kompli109
ciranost situacije zbog koncentracije čitavog niza »plemena« i nacija na tlu Makedonije. Krajem lipnja 1923. godine javljaju se prvi prilozi istaknutih rukovodilaca jugoslavenskog komunističkog pokreta, a diskusija postaje sve oštrija i interesantnija kako se približavalo vrijeme sazivanja konferencije KPJ. Ne ulazeći podrobnije u pojedinačne stavove, upozoravamo na tri osnovna gledišta koja su došla do izražaja u pristupu raščišćavanju odnosa jugoslavenske revolucije i nacionalnog pitanja. Prvo je gledište najdosljednije prezentirao dr Sima Marković, ne samo kroz svoje dvije pozamašne brošure: Nacionalno pitanje u svetlosti marksizma i Ustavno pitanje i radnička klasa, već i u nizu napisa u partijskoj štampi. Višegodišnji sekretar KPJ, pozna ta ličnost u redovima Komunističke intemacionale, svojim teorij skim analizama nesumnjivo je pridonio kvaliteti rasprave. Znan stveno potvrđujući postojanje triju nacija u jugoslavenskoj državi: Srba, Hrvata i Slovenaca, dosljedno se obračunao s unitaristič kom i centralističkom koncepcijom u dotadašnjim gledištima vod stva jugoslavenskog komunističkog pokreta. Polazeći nasumnjivo od realne procjene da zapadna Evropa i Balkan toga vremena prolaze kroz fazu relativne stabilizacije kapitalizma, koja ne stva ra pretpostavke za revoluciju, zalagao se za prepuštanje iješenja međunacionalnih odnosa i seljačkog pitanja nacionalnim buržo azijama. Odbacujući gledište trećeg i četvrtog kongresa Komuni stičke intemacionale o borbi komunističkih partija za jedinstveni front radnika i seljaka, i zastupajući diktaturu proletarijata u kojoj se rješava i nacionalno pitanje, dr Sima Marković je smatrao daje za radničku klasu jugoslavenske države mnogo jednostavnije i efikasnije ako proces dovršavanja nacionalnih revolucija Slovena ca i Hrvata prepusti nacionalnim buržoazijama. One bi taj pro blem mogle razriješiti kroz mirnu izmjenu ustavnih osnova jugo slavenske buržoaske države, koje bi se morale temeljiti na auto nomiji pokrajina u državi, kao jedan od labavijih oblika složene države koji bi trebao više približavati a manje udaljavati Srbe, Hrvate i Slovence i njihovu radničku klasu. Ovakav pristup problemu odnosa jugoslavenske revolucije prema nacionalnom pitanju dr S. Marković objašnjava tvrdnjom, da su postojeći međunacionalni sukobi u svojoj osnovi konkurent ska borba između slovensko-hrvatskog i srpskog kapitalističkog bloka, za koju nisu zainteresirane široke mase ovih nacija, niti ona bitno utječe na njihov društveno-ekonomsko i politički položaj. Zato odbija svaku pomisao da bi nacionalni pokreti seljaštva toga 1 10
vremena mogli biti potencijalni saveznici proletarijatu u borbi protiv jugoslavenskog kapitalističkog sistema. Posebno odbija mogućnost suradnje KPJ s građanskim opozicijskim strankama iz redova ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, shvaćajući je opasnošću po klasnu borbu, kao pokušaj uvlačenja nacionalizma i šovinizma u redove jugoslavenskog komunističkog pokreta. Po mišljenju dra S. Markovića, seljačko pitanje u taktici KPJ može sadržavati samo borbu za ekonomsko-socijalne promjene u jugo slavenskom društvu. Revolucionarni savez radnika i seljaka može biti samo klasno jedinstvo industrijskog i poljoprivrednog proleta rijata. Jedino mjerilo pri ocjenjivanju zrelosti preduvjeta podiza nja proleterske revolucije u jugoslavenskoj državi ističe dr S. Marković, može biti stupanj zrelosti proletarijata da sam izvodi revo luciju i sam svrgava buržoaziju. Stvaranje jugoslavenske državne zajednice u funkciji je revolucije i svaki pokušaj njene dezintegra cije usporava revolucionarne procese. Osim toga, revolucionarni val može doći samo iz zapadne Evrope, a kako njega nema, treba pričekati njegove prirodne tokove. Drugo gledište u pristupu odnosu jugoslavenske revolucije i nacionalnog pitanja, globalno gledajući slijedi taktiku Kominterne u pristupu borbi za stvaranje jedinstvenog fronta radnika i seljaka u uvjetima nerazvijenih zemalja. Ono dobija sve više pri staša u redovima vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta, ne samo kao rezultat utjecaja Kominteme, već i objektivnih društveno-ekonomskih i političkih prilika u jugoslavenskoj državi. Gledišta ove idejne struje u KPJ uporišta novoj taktici KPJ traže u drugačijem pristupu nacionalnim i seljačkom pitanju, čak im daju daleko veće značenje od objektivno potrebnog u kontekstu glo balne strateške orijentacije jugoslavenskog komunističkog pokre ta. Korijene postojećim međunacionalnim sukobima u zemlji pri staše ovog gledišta nalaze u neadekvatnim državnopravnim osno vama jugoslavenske zajednice, koje su pridonijele usporavanju procesa dovršavanja buržoasko-demokratskih revolucija sloven ske i hrvatske nacije, a time i zaustavljanju prirodnih procesa asimilacije Slovenaca, Hrvata i Srba. Za razliku od dr S. Markovi ća i njegovih istomišljenika, pristaše ovog gledišta smatraju, da je dužnost KPJ boriti se, da u savezu sa seoskim proletarijatom, sitnim i srednjim seljakom, jugoslavenska radnička klasa preuzme na sebe zadatak dovršavanja sadržaja zakašnjelih buržoaskodemokratskih revolucija Slovenaca i Hrvata, a na taktičkoj plat formi borbe za revolucionarni savez radnika i seljaka. Odbacujući tvrdnju da su slovensko i hrvatsko nacionalno pitanje isključsvo 111
problem interklasnog sukoba srpsko-hrvatsko-slovenske buržo azije, a prihvaćajući gledište da su oni u svojoj osnovi izraz revolu cionarnih težnji hrvatske i slovenske nacije u borbi za dovršavanje procesa svoje društveno-ekonomske i političke afirmacije, odbija ju mogućnost ugradnje nacionalnih i seljačkog pitanja u sadržaje proleterske revolucije. Pod utjecajem iskustva dviju ruskih revo lucija, Februarske i Oktobarske, rješenje slovenskog i hrvatskog nacionalnog pitanja vide u prvoj fazi revolucionarnog preobražaja jugoslavenske zajednice, u radničko-seljačkoj revoluciji po svojim nosiocima, koji će kroz vlast sovjeta radnika i seljaka otvoriti put diktaturi proletarijata. U savezu sa srpskom radničkom klasom i seljaštvom zahtijevaju borbu za stvaranje jugoslavenske federacije sovjetskih radničko-seljačkih republika, smatrajući daje parola o autonomijama neadekvatna težnjama slovenske i hrvatske nacije. Na srpsko pitanje gledaju kao na sastavni dio jugoslavenske revo lucije s jačim naglaskom na njene ekonomsko-socijalne sadržaje, a u skladu s lenjinskom koncepcijom o ulozi radničke klase ugnje tačke nacije. Za razliku od dr S. Markovića, revoluciju u našoj zemlji dovode u ovisnost od uspješne izvedbe balkanske radničkoseljačke revolucije. U pristupu makedonskom pitanju prihvaćaju gledišta Kominterne o potrebi stvaranja samostalne makedonske države u sklopu balkanske federacije sovjetskih socijalističkih republika, čiji bi ravnopravni član bila i jugoslavenska federacija sovjetskih socijalističkih republika. U sastavu buduće makedon ske sovjetske socijalističke republike predviđaju Vardarsku, Egej sku i Pirinsku Makedoniju, pa je tako koncipirano rješenje make donskog pitanja uistinu i moglo biti prvenstveno pitanje balkan ske, a ne samo jugoslavenske, grčke ili bugarske radničko-seljačke revolucije. Ovo gledište u redovima jugoslavenskog komunističkog pokreta u pristupu problemu odnosa jugoslavenske proleterske revolucije i nacionalnih i seljačkog pitanja bez sumnje veliki je korak naprijed u odnosu na dotadašnja službena gledišta KPJ. Ono u sadržaje globalne taktike KPJ ugrađuje nacionalno i seljač ko pitanje, ono vjeruje u sposobnost jugoslavenskog proletarijata da na sebe preuzme daljnji društveno-ekonomski i politički razvi tak slovenske, hrvatske i srpske nacije, da dovrši procese za koje nisu bile sposobne nacionalne buržoazije, otvarajući perspektivu socijalističkog preobražaja jugoslavenske državne zajednice. Ipak, kao i u gledištima dr S. Markovića, tako i u ovom pristupu dominira uvjerenje da nacionalna i seljačko pitanje nisu sastavni dio jugoslavenske proleterske revolucije. Zato preferira borbu za 1 12
saveznike proletarijata koji će mu omogućiti dovršavanje zakaš njelih buržoasko-demokratskih revolucija i olakšati put do vlasti. Kao i pristaše dr S. Markovića, tako i pristaše ovog gledišta ne zanima borba KPJ za vodeću ulogu proletarijata u naciji, ali, za razliku od prvog gledišta, vodi računa o činjenici da nacionalna i seljačko pitanje trebaju biti dio taktike KPJ. Zato traže borbu KPJ protiv nacionalnih buržoazija, protiv tendencija u jugoslaven skom komunističkom pokretu da se nacionalno i seljačko pitanje prepuste buržoaziji, a time i objektivno umanje šanse izvedbi jugoslavenske proleterske revolucije. Kao logična posljedica ovakvog pristupa nacionalnim i seljač kom pitanju, pristaše ovog gledišta hipertrofirali su mjesto i ulogu građanskih opozicijskih stranaka iz redova ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Posebno u toku dvadesetih godina, a slični promašaji mogu se naći i u tridesetim, dio vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta, i to prvenstveno pristaše navedenog dru gog gledišta u pristupu problemu nacionalnih i seljačkog pitanja, trudit će se da uspostave kontakte s HRSS, SLS, JMO, VMRO i sličnim političkim organizacijama u zemlji. U svojim nastojanjima da odvoje dio seljaštva od nacionalnih buržoazija, povremeno će skretati u nacionalističke vode, prihvaćajući građansku ideologiju, a zanemarujući izgradnju originalne taktike KPJ. Negdje u sredini između ovih dvaju pristupa, javilo se u toku diskusija u KPJ i treće. Njegovi nosioci bili su mahom mlađi kadrovi u Hrvatskoj i Sloveniji, koji su već tada shvatili potrebu borbe KPJ za vodeću ulogu proletarijata u naciji. Međutim, pod dojmom političkog ugleda građanske opozicije, stečenog upravo na nacionalnom pitanju, ovu problematiku postavljaju u centar interesa proleterske revolucije, kao problem koji bi slovensku i hrvatsku naciju privukao na stranu proletarijata. Predlažu čak i potenciranje nacionalnih pitanja i ondje gdje ih nema i njihovo postupno prenašanje na tlo klasne borbe. Ovo gledište bez sumnje bilo je bliže problemu borbe KPJ za vodeću ulogu u nacijama, nego borbi za savezništvo sa seljaštvom. Ipak, u sebi je sadržavalo tendenciju stavljanja nacionalnih interesa ispred interesa klasne borbe proletarijata, unašajući građansku ideologiju o nacional nom pitanju u sadržaje strateških ciljeva jugoslavenskog komuni stičkog pokreta. Rasprave u jugoslavenskom komunističkom pokretu o proble mu odnosa proleterske revolucije i nacionalnog pitanja, kao i niz drugih idejnih problema koji sn se tada, a i kasnije, našli u centru interesa pokreta, izazvali su najprije idejne sukobe, a potom i 113
frakcijska razračunavanja u vodstvu i u dijelu njegove baze. Nji hove posljedice ubrzo će se odraziti na ukupnu akcionu sposob nost pokreta u svakodnevnoj borbi za radničku klasu i široke mase. Međutim, potrebno je upozoriti i na neospornu činjenicu, da su ovi procesi u isto vrijeme pridonosili raščišćavanju jugosla venskog komunističkog pokreta sa socijaldemokratskom tradici jom, izgradnji lenjinskog pristupa KPJ nizu idejnih problema, a medu njima i problemu odnosa KPJ prema nacionalnim i seljač kom pitanju. Ovi procesi trajat će godinama, kako iz razloga slabosti unutar samog pokreta, a prvenstveno njegovog vodstva, tako i zbog neprimjerenih jugoslavenskoj stvarnosti intervencija Kominterne i BKF. Tako je šesta konferencija BKF, održana krajem studenog i početkom prosinca 1923. godine, očito pod dojmom političkih previranja u našoj zemlji i u Bugarskoj, u Rezoluciji o nacional nom pitanju usvojila gledišta koja su više otežavala nego olakšava la prodor lenjinskih koncepcija u pristup nacionalnom pitanju. Razrađujući problem mjesta i uloge pokreta seljaštva u redovima ugnjetenih nacija u koncipiranju sadržaja jugoslavenske revoluci je, u Rezoluciji se od jugoslavenskih komunista zahtijeva da takti ku jedinstvenog fronta radnika i seljaka usmjere na suradnju s građanskim opozicijskim strankama ugnjetenih nacija. Jedini kri terij pri izboru saveznika u toj suradnji trebala bi biti njihova opredjeljenost protiv suradnje sa srpskom buržoazijom. Najprim jerenijeg saveznika u tako koncipiranom savezu radnika i seljaka BKF vidi u HRSS, koja bi trebala postati centar okupljanja seljač kih nacionalno-oslobodilačkih pokreta i partner KPJ. U kontekstu globalne taktike borbe komunističkih partija za revolucionarni jedinstveni front radnika i seljaka u uvjetima nerazvijenih zemalja, a u uvjetima poraza njemačke revolucije listopada 1923. godine, jača interes Kominterne za balkansku revoluciju. Tako se u centru pažnje šeste konferencije BKF našlo makedonsko i trakijsko pitanje, kao ishodišta balkanske radničko-seljačke revolucije. Posebno Rezolucija o makedonskom i trakijskom pitanju trebala je poslužiti pridobijanju VMRO-a T. Aleksandrova na suradnju s balkanskim komunističkim parti jama, što će i uslijediti na proljeće 1924. godioe potpisivanjem Majskog manifesta. Makedonski nacionalno-revolucionarni pokret trebao se objediniti s akcijama balkanskih komunista, s očitom tendencijom njegovog podvrgavanja idejnom i organizacij skom vodstvu BKF. U pomanjkanju adekvatnijih izvora, indikati van može biti i referat bugarskog komuniste Vasila Kolarova na 114
šestoj konferenciji BKF 1923. godine o nacionalnom pitanju na Balkanu. Njegov zahtjev da se vodi računa o zahtjevima Bugarske za rješenje njenog nacionalnog pitanja i izvan bugarskih državnih granica, uz navođenje Vardarske Makedonije, dijela Dobrudže i Trakije kao spornih područja, ukazuje na pristup bugarskih komunista toga vremena makedonskom nacionalnom pitanju. Sli jedeći ocjenu Kominterne o značenju makedonskog pitanja za balkansku i evropsku revoluciju, V. Kolarov prihvaća mogućnost stvaranja nezavisne makedonske države. Zbog toga u njegovom referatu postoji i tvrdnja, da su Bugari, Turci, Grci, Albanci i Srbi zainteresirani za stvaranje »nove« nacije. Očito misleći pri tome na mogućnost formiranja makedonske nacije u uvjetima stvaranja slobodne sovjetske socijalističke republike Makedonije u okviri ma balkanske federacije, V. Kolarov nam lijepo objašnjava tadaš nja gledišta sviju balkanskih komunističkih partija na makedon sko pitanje. Bez vlastite jedinstvene vizije rješenje makedonskog pitanja, negiranjem postojanja formirane makedonske nacije, BKF i sve balkanske komunističke partije nisu mogle očekivati snažniji odziv širokih masa te nacije u borbu za realizaciju taktike revolucionarnog fronta radnika i seljaka. Tako je već krajem 1923. godine, očito ne bez podrške u Kominterni, počela u redovima BKF sazrijevati ideja o nužnosti dezintegracije jugoslavenske državne zajednice, kao sastavnog dijela taktike jugoslavenskog komunističkog pokreta u pristupu nacionalnim i seljačkom pitanju. Višegodišnja orijentacija KPJ na očuvanje državnog jedinstva jugoslavenske zajednice, a u ime izgradnje idejno i organizacijski sposobnog proletarijata za revo luciju, ubrzo će doći u sukob s gledištima BKF i Kominterne. Idejno i organizacijski razjedinjeno, vodstvo jugoslavenskog komunističkog pokreta teško će se odupirati sve snažnijem utjeca ju Kominterne. Ti procesi odrazit će se i u pristupu KPJ problemu odnosa revolucije proletarijata prema nacionalnim pitanjima u našoj zemlji. Vrijeme demokratskih rasprava u Kominterni pomalo odlazi, sve je prisutniji utjecaj RKP(b) i idejnih sukoba u njenim redovi ma, koji se metodom analogije traže i nalaze u redovima sviju sekcija Kominterne, pa tako i u KPJ. Ti procesi nisu mogli, niti su pozitivno utjecali na višegodišnji idejni i organizacijski razvitak jugoslavenskog komunističkog pokreta.
115
IV.
poglavlje
TAKTIKA JEDINSTVENOG FRONTA RADNIKA I SELJAKA KAO OBLIK VLASTI U UVJETIMA DIKTATURE PROLETARIJATA I NACIONALNO PITANJE (1924-1927)
Peti kongres Kominterne Porazi sporadičnih pokušaja izvedbi revolucija na evropskom tlu u 1923. godini, u Njemačkoj, Italiji, Bugarskoj, Poljskoj, Estoniji, bili su dodatni faktor globalnoj stabilizaciji poslijeratnog kapitali stičkog sistema. U 1924. godinu Evropa ulazi s tendencijama smi rivanja u međuklasnim i međudržavnim odnosima, a samo na sovjetskim prostorima proletarijat se nalazi u ofenzivi. Otvara se dulji period pregrupiranja snaga proletarijata i njegova prilagođavanja izmijenjenim uvjetima djelovanja. Uz obilnu pomoć američ kog kapitala Evropa ulazi u ekonomsku obnovu, privremenu sta bilizaciju kapitalizma i političkih odnosa zacrtanih Versajskim mirovnim sistemom. Stvaraju se velike privredne grupacije na nacionalnom i internacionalnom planu, sile Antante ubiru plodo ve svoje vojne pobjede, mireći se privremeno s činjenicom posto janja SSSR, koji do kraja dvadesetih godina priznaju sve značajni je zemlje svijeta, osim SAD. Zaključno s 1925. godinom sređuju se i odnosi sila Antante s poraženom Njemačkom, prihvaćajući je kao značajan faktor u širokom antikomunističkom obrambenom sistemu. Imperijalistički krugovi Njemačke, u sprezi s nacionali stičkim snagama u zemlji, obilno će koristiti takve procese, utirući put nacionalsocijalističkoj ideologiji. U zemljama južne i srednje Evrope, kao što su Italija, Španija, Portugal i Balkan, društveno-ekonomska struktura uvjetovat će niski stupanj razvoja buržoaske demokracije, koja u toku dvade setih godina evoluira u fašističke sisteme ili vojne diktature, što je bio slučaj i u Mađarskoj i Poljskoj. U razvijenim zapadnoevropskim zemljama u borbama radnič ke klase preovladavaju ekonomski štrajkovi, koja vodstva socijal demokratskih ili socijalističkih partija usmjeravaju na parlamen tarni put borbe između buržoazije i proletarijata. Socijalistička radnička internacionala u centru svoga interesa ima isključivo ekonomsko-socijalne momente položaja radničke klase, dosta je 119
angažirana u svjetskoj politici, antikomunistički orijentirana, ali i protivna intervenciji kapitalističkih zemalja na SSSR. Evropski sindikalni pokret skoro je cijeli pod utjecajem Amsterdamske reformističke internacionale, slijedeći u svojoj idejnoj orijentaciji gledišta vodstava socijalne demokracije zapadnoevropskih rad ničkih partija. Za razliku od evropskog kontinenta, koji pokazuje vidne zna kove smirivanja klasnih sukoba i međudržavnih odnosa, kolonije evropskih kapitalističkih zemalja ulaze u dugotrajnu fazu svoje borbe za nacionalno i socijalno oslobođenje. To je vrijeme poja ve i razvoja nacionalno-oslobodilačkih pokreta protiv kolonijal nih sila, sa snažnim naglaskom borbe protiv socijalne nepravde. Iako u tim pokretima prvenstveno dominiraju zahtjevi za naci onalno oslobođenje, otvarajući put buržoasko-demokratskim revolucijama, taktika četvrtog kongresa Kominterne o borbi za jedinstveni front radnika i seljaka u uvjetima nerazvijenih zema lja, niz komunističkih partija uključuje u te procese, otvarajući im put afirmaciji u tridesetim godinama, u toku drugog svjetskog rata, a posebno nakon njega. Ovi procesi su prisutni na tlu Azi je, u Kini, Indiji, Turskoj, Iranu, Siriji, Egiptu, Maroku, gdje nacionalno-oslobodilački pokreti imaju podršku Kominterne, ali i otpor od strane SAD, kao i pomanjkanje podrške od strane socijalne demokracije zapadnoevropskih kolonijalnih država. SSSR, kao jedina zemlja pobjedonosne proleterske revoluci je, ulazi u fazu gradnje socijalizma prepuštena vlastitim snagama. U uvjetima nemogućnosti dovršavanja sovjetske revolucije kao dijela svjetske proleterske revolucije, ali i sa spoznajom da zapadnoevropske kapitalističke zemlje momentalno nisu zainte resirane za vojnu intervenciju, sovjetski komunisti mogu izabrati samo jedan put, prihvatiti činjenicu mogućnosti izgradnje socija lizma u jednoj zemlji, a u uvjetima njenog zaokruženja kapitali stičkim državama. Sovjetski put borbe za socijalizam odvija se u pomanjkanju njegovih osnovnih materijalnih pretpostavki, za njenu industrija lizaciju pritiskom na selo i poljoprivredu, u borbi protiv domaće kontrarevolucije oslonjene na kapitalističke sile. U tim uvjetima snažni utjecaj države i partije u razvoju zemlje, izaziva sukobe unutar RKP(b), koji traju oko deset godina i završavaju potpu nim trijumfom J. V. Staljina. Osim ukupnog niskog nivoa razvo ja zemlje, na daljnju globalnu idejnu orijentaciju sovjetskog puta u socijalizam utječu i posljedice NEP-a na selu, u trgovini i lakoj industriji. U uvjetima prisilne ekonomske izolacije od svjetskih 120
tokova, sovjetska partija traži vlastiti put borbe za izgradnju soci jalizma. Lomeći snažnu opoziciju unutar RKP(b) Staljin postupno pre uzima njeno vodstvo. Odlukama XIV kongresa Partije travnja 1925, XV partijske konferencije studenog 1926. i konačno, odlu kama PB CK SKP(b) studenog 1927. godine, slomljeni su najzna čajniji nosioci otpora staljinskoj koncepciji daljnje društveno-ekonomske i političke izgradnje sovjetske partije i društva. Padaju autoriteti kao što su bili Trocki, Zinovjev i Kamenjev optuženi za ljevičarenje u odnosu prema seljaštvu i poljoprivredi, prema kon cepcijama NEP-a. Svojim odbijanjem da se oštrim mjerama na selu Partija suprotstavi posljedicama NEP-a, J. V. Staljin očito je sredinom dvadesetih godina odabrao primjerenu taktiku u borbi za vlast. Pod parolom obrane revolucionarnog saveza radnika i seljaka i svojim stavom o mogućnosti izgradnje socijalizma u sovjetskoj državi u uvjetima njene ekonomske i političke izolacije, elimini rao je lijevu opoziciju, da bi s njenim tezama ubrzo počeo i s likvidacijom desnice pod vodstvom Buharina. Međutim, opredijeljenost sovjetske partije na mogućnost izgradnje socijalizma u jednoj zemlji, a u uvjetima višegodišnje depresije revolucije na evropskim i svjetskim prostorima, otvorila je mogućnost podređivanja interesa svjetske revolucije i njene prakse borbe za socijalizam u jedini kriterij uspješne izvedbe ne samo svjetske već i bilo čije pojedinačne proleterske revolucije. Ovi procesi upravo su inicirani petim kongresom Kominterne. Promjene u društveno-ekonomskom i političkom razvitku Evrope, SSSR-a, kao i njegov međunarodni položaj, bitno su utje cali na tok i zaključke petog kongresa Kominterne, održanog u Moskvi od 17. lipnja do 8. srpnja 1924. godine. Ovaj kongres Kominterne označava početak zaokreta u nači nu i interpretaciji pojma demokratskog centralizma. U uvjetima oseke revolucije izvan sovjetskih prostora, kretanja unutar sovjet ske partije i društva bez Lenjina, Kominterna, osnovana kao štab potencijalne svjetske proleterske revolucije u godinama poslije ratne Evrope i svijeta, od 1924. godine u pristupu sadržajima svoje globalne taktike nalazi se u procjepu između dviju alternati va: lenjinske, koja uzimajući u obzir realne uvjete, gradi taktiku trećeg i četvrtog kongresa Kominterne na paroli jedinstvenog fronta, druge, staljinske, koja činjenicu privremene oseke revolu cije izvan sovjetskih prostora postupno svodi u okvire interesa globalne taktike sovjetske partije. 121
Porazi niza revolucija u Evropi i reafirmacija socijalne demo kracije u širim slojevima proletarijata razvijenih zapadnoevrop skih zemalja, jačaju pozicije onih snaga u radničkim pokretima koje zastupaju gledište o mogućnosti izgradnje socijalizma kori štenjem sloboda buržoaske demokracije, udaljavajući socijalnu demokraciju od komunističkih partija, nanoseći ponajviše štete borbi za stvaranje jedinstvenog evropskog i svjetskog proleter skog fronta. Neuspjesi Kominterne u borbi za realizaciju taktike jedinstvenog fronta proletarijata, zacrtane njenim trećim i četvr tim kongresom, ponukali su njeno vodstvo na zaoštravanje krite rija u pristupu daljnjoj razradi sadržaja taktike jedinstvenog prole terskog i jedinstvenog radničko-seljačkog fronta. Kako ta zaoštra vanja nisu bila rezultat objektivnih kretanja u svjetskom radnič kom pokretu, u svome teorijskom osmišljavanju zvuče nedoreče no ili su proturječne, s poraznim posljedicama. U Tezama o taktici Kominterne, njezin peti kongres polazi od uvjerenja da osnovna karakteristika postojećih međunarodnih odnosa među kapitalističkim zemljama ima privid demokratskopacifističkog ponašanja, kao izraz taktike svjetskog buržoaskog fronta u vremenu kada kapitalizam doživljava vrhunac svoga raz voja, tj., fazu imperijalizma. Odbacujući tvrdnje socijalne demo kracije, kao i dijela kadrova unutar komunističkih partija, pa tako i u KPJ, da se kapitalizam nalazi u fazi svoje konsolidacije i stabili zacije, u Tezama se upozorava, daje demokratsko-pacifistička era razvoja kapitalizma oblik obmane širokih masa od strane buržo azije. Obratno, polazeći od činjenice postupne stabilizacije među narodnog položaja SSSR-a, u Tezama se upozorava na ponovne ratne pripreme svjetskog imperijalističkog bloka, u kojima aktiv no učestvuju i vodeće snage socijalne demokracije, kroz tzv. demokratske vlade. Komunističke partije pozivaju se na široku mobilizaciju snaga proletarijata, protiv kontrarevolucionarne ulo ge vođa socijalne demokracije, koji svojim procjenama o karakte ru razvoja suvremenog kapitalizma otežavaju i onemogućavaju realizaciju taktike borbe za jedinstveni front proletarijata i jedin stveni front radnika i seljaka. Gledište vođa socijalne demokracije o mirnom periodu razvitka kapitalizma u Tezama se ocjenjuje osnovnim razlogom privremene stabilizacije vlasti buržoaske demokracije, i to u vremenu kada je, po mišljenju vodstva Komin terne, problem borbe proletarijata za vlast aktuelniji nego što je bio krajem prvog svjetskog rata, kada su spontanim pokretima masa nedostajale samo jake revolucionarne partije proletarijata, kao vodeća idejna snaga u izvedbi svjetske proleterske revolucije. 122
Vjerujući da je stabilizacija kapitalizma privremenog karak tera, pa tako i demokratsko-pacifistička era u međunarodnim odnosima, u Tezama se upozorava i na fenomen fašizma, koji je ocijenjen kao otvoreni oblik buržoaske kontrarevolucije u uvjetima pojačane krize kapitalizma. Buržoazija čuva vlast uz pomoć fašizma, ili kroz prividne slobode buržoaske demokraci je, ali uvijek s osloncem na vođe socijalne demokracije. Socijaldemokratske stranke proglašene su trećom partijom buržoazije, nastale u desnom krilu radničkog pokreta, transfor mirajući se u lijevo krilo buržoazije, a negdje i u dio fašistič kog pokreta. Teze odbacuju tvrdnju o pobjedi fašizma nad socijalnom demokracijom i upozoravaju, da je rukovodeći dio socijalne demokracije lijeva i desna ruka suvremenog kapitali stičkog sistema, tj. suradnici u buržoasko-demokratskim vlada ma ili u fašističkoj diktaturi. Razrađujući problem taktike odnosa prema socijaldemo kratskim vladama kapitalističkih zemalja, u Tezama se upozo rava na njihove pozitivne i negativne osobine, ovisno o uvjeti ma pod kojima su nastale i kako se ponašaju na vlasti. Polaze ći od uvjerenja, da socijalna demokracija na vlasti nije sklona zaoštravanju klasnih odnosa, u Tezama se od komunističkih partija zahtijeva djelovanje u bazi radničke klase u pravcu jačanja pritiska na takve vlade, njihovog guranja u lijevo, k revoluciji. Demokratsko-pacifistički period razvoja kapitalizma u Teza ma se ocjenjuje posljedicom nemogućnosti očuvanja vlasti bur žoazije metodama terora. Međutim, kriza kapitalizma prisilit će je na otvoreni teror, na fašistički oblik vlasti, kao prirodni proces razvoja oblika vlasti buržoazije u uvjetima raspada imperijalističkog sistema. Buržoaska demokracija i fašizam, kao oblici vlasti, smjenjivat će se ovisno o objektivnim moguć nostima suprotstavljanja buržoazije proleterskoj revoluciji. Aktualizirajući tezu o raspadanju svjetskog kapitalističkog sistema, u Tezama se vrlo pažljivo razrađuje problem stvaranja masovnih komunističkih partija, ne podrazumijevajući pod tim pojmom brojčano masovne komunističke partije, već takve, koje će slijediti parolu trećeg kongresa Kominterne, »u mase«. Ocijenivši da svjetska buržoazija krajem prvog svjetskog rata nije poražena isključivo zbog pomanjkanja afirmiranih komuni stičkih partija, koje bi povele stihijne pokrete masa u revoluci ju, a vjerujući da raspad kapitalizma zaustavlja suradnja soci jalne demokracije s buržoazijom, u Tezama se traži stvaranje 123
takvih komunističkih partija koje će u bazi radničke klase steći preimućstvo, potisnuti utjecaj socijalne demokracije i otvorit put revoluciji. U uvjetima razvoja kolonijalnih i polukolonijalnih zemalja zahtijeva se stvaranje komunističkih partija, koje će dati snažnu podršku nacionalno-oslobodilačkim pokretima, ugrađujući postupno u sadržaje njihove borbe ekonomsko-socijalne zahtjeve. U Tezama se oštro osuđuju tzv. »desna« skretanja unutar komunističkih partija, koja negiraju mogućnost izvedbe proleter ske revolucije, ukoliko se u redovima komunističkih partija ne nalazi većina proletarijata. Isto tako, na udaru Teza našla su se i tzv. »lijeva« skretanja, koja su negirala mogućnost izvedbe prole terske revolucije kroz parolu »u mase«, svodeći djelatnost komu nističkih partija na ulogu »terorističke manjine«. U Tezama se posebno analiziraju pretpostavke izrastanja sva ke komunističke partije u partiju masa, u njihovu avangardu. Od komunista se zahtijeva stvaranje partijskih ćelija prvenstveno u poduzećima i u sindikalnim organizacijama, kako bi stekle ugled i afirmaciju u širokim slojevima proletarijata, stvarajući ujedno i pretpostavke realizaciji taktike jedinstvenog fronta proletarijata na revolucionarnoj osnovi, mimo vodstva socijalne demokracije. U borbi za dnevne zahtjeve radničke klase stvorilo bi se akciono jedinstvo proletarijata, kao osnovna pretpostavka političkom, a potom i njegovom organizacijskom jedinstvu na revolucionarnoj platformi Kominterne. Snažni jedinstveni front proletarijata u bazi klase, temeljna je pretpostavka okupljanju širokih masa u borbi protiv kapitalizma, protuteža strateško-taktičkoj orijentaciji vođa socijalne demokracije toga vremena. Peti kongres Kominterne posvetio je veliku pažnju i pitanju daljnje razrade taktike jedinstvenog fronta radnika i seljaka. U Tezama se upozorava na značenje pravilnog odnosa komunistič kih partija prema seljačkom pitanju, akcionom jedinstvu radničke klase sa siromašnim, sitnim i srednjim seljaštvom, sjedne strane, te neutralizaciji kapitaliziranih slojeva sela, s druge strane. Ocije nivši da se u uvjetima razvoja suvremenog kapitalizma seljaštvo u većini objektivno nalazi bliže ciljevima komunističke ideologije, nego što je to bio slučaj nakon prvog svjetskog rata, u Tezama se naglasak daje na nužnost pristupa seljačkom pitanju i s aspekta spremnosti većeg dijela seljaštva razvijenih i nerazvijenih zemalja da u savezu s proletarijatom nađu niz dodirnih točaka u borbi protiv posljedica prodora kapitalizma u poljoprivredu. Komuni stičke partije se upozoravaju da savez radnika i seljaka ne može, 1 24
niti smije, rezultirati idejnom i organizacijskom asimilacijom komunističke i seljačke ideologije, komunističke partije moraju idejno i organizacijski ostati radničke, a ne radničko-seljačke par tije. Velika pažnja posvećuje se i odnosu komunističkih partija pre ma nacionalnom pitanju, koje se smatra značajnim u nizu evrop skih zemalja, a prvenstveno u kolonijama i polukolonijalnim zem ljama. Nacionalno pitanje komunističke partije trebaju shvatiti kao »gorući materijal« u borbi protiv buržoazije za mase i njihovu pripremu za revoluciju. Svaka greška u pristupu komunističkih partija nacionalnom i seljačkom pitanju udaljava proletarijat od revolucije i pobjede nad buržoazijom. Po ocjeni izraženoj u Tezama, svjetski komunistički pokret djeluje u vremenu između dva vala proleterskih revolucija. Prvi val uslijedio je u 1923. godini ustancima u Njemačkoj, Bugarskoj i Poljskoj, i bez obzira na teške poraze proletarijata, oni su odraz ekonomske i političke krize kapitalizma, a ne njegove stabilizaci je. Zbog toga se oštro napadaju tzv. »desna skretanja« unutar komunističkih partija, koja, polazeći od uvjerenja da ne postoji kriza kapitalizma, taktiku jedinstvenog proleterskog fronta shva ćaju kao koaliciju sviju radničkih partija bez obzira na njihovu idejnu orijentaciju, a taktiku jedinstvenog fronta radnika i seljaka kao prihvaćanje idejnih osnova seljačkih stranaka i »utapanje« proletarijata u seljaštvu. Niz članova komunističkih partija, kaže se u Tezama, shvatili su borbu za jedinstveni front proletarijata kao savez komunističkih partija sa socijalnom demokracijom, a ne kao borbeni front radničke klase u pripremi izvedbe revolucije. U Tezama je izrečena i vrlo oštra kritika tzv. »ultralijevih skretanja«, koja se izražavaju u odbijanju komunista da djeluju u reformistič kim sindikatima, negirajući realnost politike jedinstvenog prole terskog fronta, u krajnjoj liniji, svodeći je na ekonomsku borbu. Svjesno objektivnih i subjektivnih poteškoća u realizaciji taktike jedinstvenog fronta u proteklom periodu, poučeno iskustvom odnosa socijalne demokracije prema novoj taktici Kominterne, njeno vodstvo unosi bitno nove sadržaje u pristupu problemu bor be komunističkih partija za realizaciju jedinstvenog proleterskog fronta i jedinstvenog fronta radnika i seljaka. Procijenivši da taktika jedinstvenog fronta, koncipirana trećim i četvrtim kongresom Kominterne, kao oblik borbe u prelaznom periodu između diktature buržoazije i diktature proletarijata, ne može bit realizirana zbog nastojanja socijalne demokracije da je transformira u političku bazu buržoaske demokracije, u Tezama 125
se suština pojma jedinstvenog fronta proletarijata, jedinstvenog fronta radnika i seljaka, kao i radničke ili radničko-seljačke vlade bitno korigira. Pravilno procjenjujući da su u suvremenim uvjetima u najraz vijenijim zemljama svijeta komunističke partije u manjini, da soci jalna demokracija još uvijek vodi većinu radničke klase, a da je kapitalizam još uvijek u ofenzivi, u Tezama do punog izražaja dolaze nedorečenosti i nedoumice Kominterne u pristupu proble mu taktike jedinstvenog fronta. Razapeta između htijenja i mogućnosti, odbijajući prihvatiti istinu o prilikama u kojima se razvijao svijet toga vremena, unosi zabunu u redove komunistič kih partija, kada je upravo trebalo najrealnije sagledati objektivne prilike. Polazeći od pravilne procjene uvjeta revolucije, taktiku jedin stvenog fronta svodi na metodu agitacije i propagande, mobiliza cije masa i njihove pripreme za dulji period, do idućeg vala revo lucija. To je taktika borbe za većinu u proletarijatu, a ne koalicije sa socijalnom demokracijom, proces realizacije jedinstva u bazi klase, a samo u iznimnim slučajevima razvijenih zemalja, suradnja ili pregovori s vodstvima socijalne demokracije. Međutim, u toj borbi ne smije biti šablona, metode borbe uvjetuju objektivne prilike svake zemlje. Međutim, taktika jedinstvenog fronta, ističe se u Tezama, ne može biti taktika evolucije, već revolucije. Mišljenja smo da je upravo na ovom problemu došlo do raski da suradnje komunističkih i socijaldemokratskih stranaka u vre menu između trećeg i petog kongresa Kominterne. Vraćajući se taktici drugog kongresa Kominterne, u Tezama je izmijenjen i sadržaj pojma radničke ili radničko-seljačke vlade, to više nisu vlade prelaznog perioda između diktature buržoazije i diktature proletarijata. Zbog toga se u Tezama upozorava, da je borba za stvaranje radničke ili radničko-seljačke vlade samo izvod, sastavni dio ukupne revolucionarne taktike jedinstvenog fronta, a ne prelazni oblik vlasti u uvjetima buržoaske demokracije. Izričito se naglašava, da je radnička ili radničko-seljačka vlada oblik vlasti u uvjetima diktature proletarijata, temeljena na iskustvima ruske revolucije, kao agitacija i mobilizacija masa u svrgavanju buržoazi je i stvaranju sovjetskog sistema vlasti. Osnovni preduvjet stvaranju takvih vlada jest rušenje vlasti buržoazije, oružani ustanak samog proletarijata, ili u savezu sa seljaštvom, građanski rat radnih masa pod vodstvom komunističkih partija. U vremenu kada se vodstva socijalne demokracije, a i dio baze, shvaćaju trećom partijom vladajuće buržoazije, komunistič126
ke partije trebaju svoju bitku za mase započeti na ekonomskom planu, šireći je postupno na zahtjeve za promjenu političkog siste ma. Borba za radničku ili radničko-seljačku vladu nije parlamen tarna taktika suradnje sa socijalnom demokracijom u uvjetima očuvanja osnova sistema buržoaske demokracije, već korištenje sviju mogućnosti parlamentarnih sloboda u borbi za diktaturu proletarijata. Problem taktike jedinstvenog fronta proletarijata još više se zakomplicirao tvrdnjom, da je otpočela epoha svjetske proleter ske revolucije, s dvjema osnovnim perspektivama. Prva, moguć nost njenog laganog hoda i odugovlačenja, druga, nagla eksplozija i rasplet u kratkom roku. Kako bi komunističke partije što sprem nije dočekale sazrijevanje uvjeta za prelazak na oružanu revoluci ju, od njih se zahtijeva ubrzavanje procesa njihove boljševizacije i okupljanja unutar Kominterne u jedinstvenu svjetsku komunistič ku partiju. Značenje procesa borbe za boljševizaciju komunističkih parti ja i njihove organizacijske transformacije na ćelijskom principu, u Tezama se objašnjava kroz analizu uzroka pojave i učvršćenja fašističkog oblika vlasti u nizu zemalja. Ocijenivši fašizam isključi vo kao oblik diktature buržoazije u borbi protiv proletarijata, njegova privremena pojava objašnjava se činjenicom pomanjkanja snažnih boljševiziranih komunističkih partija, sposobnih da prole tarijat povedu u borbu za vlast. Nedostatak takvih partija, po ocjeni u Tezama, osnažio je fašizam, koji je udarna snaga krupne buržoazije protiv proletarijata. Posebno je interesantno upozoriti, da je peti kongres Kominterne zastupao tezu, da pri raspadanju buržoaskog društva sve građanske partije, a i vodstvo socijalne demokracije, prelaze na oblik vlasti, koji više ili manje dobija osobine fašističkog sistema. Međutim, kako je kapitalizam u fazi raspadanja, tako je i fašistička vlast privremenog karaktera, a kao dokaz toj tvrdnji navodi se stanje u Italiji. Razumljivo da su ovak ve ocjene tada najviše štete nanijele taktičkoj orijentaciji Komuni stičke partije Italije. U kontekstu ovako koncipirane globalne taktike petog kon gresa Kominterne, shvatljivo je njegovo zanimanje za nacionalno i seljačko pitanje, pa tako i za problem odnosa jugoslavenskih komunista prema toj problematici. Međutim, upravo u vremenu od druge polovine 1923. do početka 1924. godine, odvijala se vrlo značajna i kvalitetna rasprava unutar KPJ o problemu sadržaja taktike jedinstvenog fronta u jugoslavenskim uvjetima ali, na plat formi trećeg i četvrtog kongresa Kominterne. Tako se i moglo 127
desiti, da su odluke treće konferencije KPJ održane siječnja 1924. godine, dakle, prije petog kongresa Kominterne, bile u raskoraku s njegovim ocjenama, kako onima u globalnoj taktici, tako i u pristupu sadržajima jugoslavenske revolucije. U ime kongresne Komisije za nacionalno i kolonijalno pitanje, s posebnim izvještajem istupio je Manuiljski Dmitrij Zaharovič. Ulazeći u analizu gledišta petog kongresa Kominterne o odnosu proleterske revolucije prema nacionalnom i kolonijalnom pitanju upozorio je, da komunistički pokret u svijetu ovim problemima pristupa s pozicija interesa klasne borbe proletarijata, kao o pro blematici koju svjetski proletarijat treba iskoristiti u borbi za reali zaciju svojih strateških ciljeva vezanih za provedbu diktature pro letarijata. Nailazeći na otpor u nizu komunističkih partija, pa tako i u KPJ, da se u taktičke ciljeve klasne borbe proletarijata ugradi i njegova zainteresiranost za rješenje nacionalnih i kolonijalnih pitanja, Komisija petog kongresa Kominterne obuhvatila je i vitalne probleme taktičkog opredjeljivanja KPJ toga vremena. Polazeći od uvjerenja da su sve novostvorene evropske države isključivi rezultat prvog svjetskog imperijalističkog rata, da ni jed na od njih nije i rezultat prava naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja, pa tako ni Kraljevina SHS, stvaranje niza manjih evropskih država toga vremena ocijenjeno je kao negativna pret postavka izvedbi evropske proleterske revolucije. Versajski mirovni sistem »balkanizirao« je Evropu i umjesto stvaranja veli kih državnih cjelina, došlo je do usitnjavanja evropskih prostora, cijepanja jedinstvenog proleterskog fronta po nacionalnoj i držav noj osnovi, do pojačanih međunacionalnih sukoba. Međutim, upravo ti sukobi potencijalna su opasnost po stabilnost evropskog kapitalističkog sistema, pa je i nacionalno pitanje vrlo značajan destabilizacijski faktor u borbi za diktaturu proletarijata na evrop skom tlu. Među klasične primjere nasilno stvorene državne zajednice, u kojoj upravo nacionalno pitanje destabilizira kapitalistički sistem u njegovim temeljima, Manuiljski navodi Kraljevinu SHS. Po ocjeni navedene Komisije petog kongresa Kominterne, ova drža va samo je proširena Srbija, u kojoj strši slovensko i hrvatsko pitanje, ali i problem muslimanskih Srbo-Hrvata, kao i Makedo naca. Očito, daleko od pomisli da na prostorima Bosne i Hercego vine identificira naciju Muslimana, Manuiljski je ipak otvorio pro blem odnosa KPJ prema muslimanskom pitanju, koji će još dugo godina biti dilema i u KPJ. Međutim, kada govori o makedon skom pitanju, on jasno upozorava na makedonsko nacionalno 128
pitanje, pa tako svojim istupom prekida višegodišnju praksu Kominterne da o Makedoncima govori kao o stanovništvu rasko madane Makedonije. Pri tome, potrebno je upozoriti i na činjeni cu, da IKKI svoj odnos prema makedonskom nacionalnom pita nju mijenja pod pritiskom političkih zbivanja prvenstveno u Var darskoj Makedoniji, gdje snažan utjecaj VMRO-a pod vodstvom T. Aleksandrova svojom parolom o slobodnoj i ujedinjenoj Makedoniji ima posebno mjesto u globalnoj taktici Kominterne na Balkanu toga vremena. Razrađujući problem načina aktualizacije proleterske revolu cije na evropskom tlu, koja je očito bila u defenzivi, iako se ta činjenica ne želi priznati, Manuiljski osim evropskih nacionalnih pitanja u taktičke ciljeve evropskih komunističkih partija želi ugraditi i njihov drugačiji odnos prema kolonijalnom pitanju. Polazeći od tvrdnje da ocjene drugog kongresa Kominterne o kolonijalnom pitanju ne treba mijenjati, već isključivo prihvatiti kao aktuelne i u 1924. i u idućim godinama, Manuiljski problem nacionalnooslobodilačkih pokreta u kolonijama shvaća kao dodatni faktor u ukupnim nastojanjima Kominterne da nacional no i kolonijalno pitanje dovede u funkciju evropske proleterske revolucije, kao ključne faktore destabilizacije kapitalizma u ovim dijelovima svijeta. Po našem sudu, poraz evropske proleterske revolucije, čije su pretpostavke počivale na jedinstvenom prole terskom frontu, a čije jedinstvo se razbilo na otporu socijalne demokracije kako revoluciji u načelu, tako i iskustvu ruskih bolj ševika, potakli su IKKI da potraži saveznike u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina unutar evropskih država, kao i u njihovim kolonijama. Zbog toga se peti kongres Kominterne vra ća globalnoj taktici njenog drugog kongresa, zaboravljajući da zbivanja u godinama neposredno nakon svjetskog rata nisu bila identična onima iz sredine dvadesetih godina. Obrazlažući razloge koji su potakli IKKI da obnovi problema tiku nacionalnog pitanja, Manuiljski je naveo tri: prvi, što drugi kongres Kominterne taj problem nije detaljnije razrađivao, drugi, što niz komunističkih partija nema pravilan odnos prema ovom problemu i treći, što je između drugog i petog kongresa Kominter ne došlo do stvaranja SSSR-a kao eksperimenta u rješavanju naci onalnog pitanja u uvjetima diktature proletarijata, u jednoj seljač koj i višenacionalnoj zemlji. Manuiljski upozorava da je drugi kongres Kominterne otvorio samo dva načelna pitanja u ovoj problematici: prvi, do koje mjere svjetski proletarijat može iskoristiti nacionalne pokrete i drugi, do 129
koje mjere nacionalno ugnjeteni narodi, osloncem na svjetski pro letarijat, mogu u svome razvitku izbjeći kapitalističku fazu, kori steći iskustva socijalističke privrede koje je proletarijat osvojio u razvijenim zapadnoevropskim zemljama. Već osnovna polazišta Manuiljskog u pristupu nacionalnom i kolonijalnom pitanju poka zuju velike nedostatke. Prvi, korištenje nacionalnog i kolonijalnog pitanja u destabilizaciji kapitalističkog sistema, a ne borba prole tarijata za vodeću ulogu u naciji, i drugi, dovođenje u međusobnu ovisnost uspjeha izgradnje socijalističkog sistema u nacionalno ugnjetenim i kolonijalnim zemljama s pobjedom proleterskih revolucija u razvijenim zapadnoevropskim kapitalističkim zemlja ma. Kada one izostanu, ostat će ovisnost od SSSR-a. Konstatirajući daje razvitak kapitalističkog sistema u vremenu između drugog i petog kongresa Kominterne ukazao na sasvim konkretne mogućnosti ostvarenja jedinstvenog antiimperijalističkog fronta pod vodstvom komunističkih partija, temeljenog na nacionalnim i kolonijalnom pitanju, Manuiljski je istakao neke od oblika stvaranja spontanih otpora kapitalizmu, temeljenih na citi ranim problemima. Jedan od oblika otpora, koji komunističke partije trebaju kori stiti u borbi za realizaciju svjetske proleterske revolucije, svakako su seljačke partije, koje svojim objektivnim djelovanjem u uvjeti ma nacionalne ili kolonijalne obespravljenosti imaju sve pretpo stavke suradnje s komunističkim pokretom. Među seljačke stran ke takvih tendencija ubrojio je i HRSS, koja je, po ocjeni Komisi je za nacionalno i kolonijalno pitanje petog kongresa Kominterne, svojim značenjem za revoluciju proletarijata prešla okvire proble matike hrvatske nacije. Naravno, ovom tvrdnjom Manuiljski nije želio reći, da je HRSS nosilac klasne borbe proletarijata u Hrvat skoj, Kraljevini SHS i na Balkanu, već da svojim djelovanjem i utjecajem može i treba biti korištena u procesu destabilizacije kapitalističkog sistema na ovim prostorima. Tako je HRSS, sitnoburžoaska po svojim idejnim opredjeljenjima, provjereno antiko munistička i antiradnička, izbila u prvi plan interesa petog kon gresa Kominterne u pristupu problemu korištenja međunacional nih sukoba u jugoslavenskoj državi u pravcu njene destabilizacije, a time i ukupnih balkanskih prostora. Naravno, ovakav način pristupa petog kongresa Kominterne problemu mjesta i uloge HRSS u globalnoj taktici komunističkog pokreta na Balkanu, a posebno u taktici KPJ, teško je objasniti bez poznavanja nekih zbivanja koja su se upravo u to vrijeme odvijala na relaciji Seljač ka intemacionala - S. Radić. 130
U provedbi nove taktičke orijentacije svjetski komunistički pokret našao se pred velikim problemom političkih pozicija građanskih opozicijskih stranaka u redovima ugnjetenih nacija. U jugoslavenskim uvjetima, prvenstveno pred problemom HRSS-a, obzirom na značenje hrvatskog pitanja u političkom životu zem lje. Kako su Kominterna, BKF, pa tako i KPJ, nacionalno pitanje u nerazvijenim zemljama svele na seljačko, tako su i hrvatsko pitanje nužno reducirali na HRSS. Njena pobjeda na parlamen tarnim izborima ožujka 1923. godine, kao i poraz Zemljoradničke stranke u državnom udaru fašista u Bugarskoj lipnja iste godine, u balkanskoj taktici Kominteme HRSS-u i VMRO-u obezbjeđuju posebnu ulogu. Naravno, najteže je bilo KPJ u borbi za revoluci onarno koncipiranje svoga odnosa prema hrvatskom i makedon skom pitanju. Njeno vodstvo lutalo je od »lijevih« do »desnih« skretanja u pristupu građanskoj nacionalističkoj opoziciji, tražeći najadekvatniji način borbe protiv utjecaja buržoazije u seljaštvu. Greške prošlosti teško su se ispravljale, zaoštravajući frakcijske sukobe i u pitanju koncipiranja taktike KPJ prema HRSS-u. Dok je dio kadrova Partije bio spreman na suradnju s HRSS-om pod svaku cijenu, drugi dio je takvu taktiku načelno odbacivao. Naj manje je bilo onih koji su bili svjesni objektivne nemogućnosti revolucionarnog razrješavanja jugoslavenskih nacionalnih pitanja na usko klasnoj platformi radničko-seljačkog saveza. Razumljivo, da građanske stranke naše zemlje toga vremena nisu trebale suradnju KPJ. Sa svoje strane, S. Radić se potrudio da javno istakne odbija nje svake suradnje s jugoslavenskim komunistima, smatrajući njih i cjelokupni hrvatski proletarijat nepodobnim kao nosioce rješe nja hrvatskog pitanja. Komuniste iz razloga što navodno nemaju nacionalnog osjećaja, ukupni proletarijat zbog navodnog pomanj kanja osjećaja vlasništva i povezanosti za rodnu grudu, kao i zbog sklonosti nasilnom razrješavanju socijalnih problema. Međutim, jačanje nezadovoljstva širokih masa hrvatske nacije svojim položajem u jugoslavenskoj državnoj zajednici, uključiva nje hrvatskog proletarijata u te procese, kao i snažan taktički zaokret KPJ siječnja 1924. godine u pristupu nacionalnom pita nju, značajni su faktori za razumijevanje i određenog taktičkog zaokreta HRSS-a prema problemu odnosa seljaštva i proletarijata u rješavanju hrvatskog pitanja. U nemogućnosti da privoli srpsku buržoaziju na podjelu vlasti, krajem 1923. godine S. Radić odlazi u inozemstvo tražeći tamo podršku u rješavanju hrvatskog pitanja. Naravno, u to vrijeme 131
one, posebno Francuska, nisu zainteresirane za promjene u našoj zemlji. Krajem veljače 1924. godine S. Radić piše u Beču raspravu »Hrvati i hrvatski narod kao organizirana snaga pacifističkog seljaštva revolucije«. Ü njoj se prvi puta izjašnjava o potrebi suradnje hrvatskog seljaštva i radništva. Opredijelivši se za parlamentarni put borbe, u kojemu seljaštvo čini osnovnu snagu procesa demokratizacije jugoslavenske države, personifi ciranog u HRSS-u, S. Radić traži ustavne promjene u zemlji u smislu njene federalizacije. U sklopu te federacijejiaži stvaranje Neutralne seljačke republike Hrvatske. Od proletarijata očekuje izbornu podršku i njegovo pretapanje u hrvatsku naettu-,-edricanje od klasne pripadnosti, a time i ciiieva klasne borbe. Oštro se suprotstavlja svakoj suradnji s komunistima, a time i njihovoj revolucionarnoj orijentaciji rješenja hrvatskog pitanja. Njegova aktivnost zainteresirala je i Kominternu, to je bila prilika konkretizacije taktike jedinstvenog fronta radnika i seljaka u jugoslaven skim uvjetima. Na poziv sovjetske vlade početkom lipnja 1924. godine S. Radić dolazi u Moskvu. Spreman je surađivati sa Seljač kom internacionalom, ali ne i s Kominternom i KPJ. U atmosferi obostranog nastojanja da se izvuče što više koristi, počinju prego vori unaprijed osuđeni na propast, ali s teškim posljedicama po KPJ. Na temelju odluke Hrvatskog narodnog zastupstva iz svibnja iste godine S. Radić i predstavnici Seljačke internacionale pripre maju teren za prijem HRSS-a u njene članice. Vodstvo Seljačke internacionale 27. lipnja 1924. godine donosi odluku o učlanjenju HRSS-a, S. Radić izradio je i Nacrt budućih odnosa između HRSS-a i Seljačke internacionale. U Nacrtu S. Radić ugrađuje dotadašnju strateško-taktičku ori jentaciju HRSS-a, odbacujući revoluciju kao način rješenja hrvat skog pitanja. Svjestan činjenice da razgovara sa Seljačkom inter nacionalom, koja je sekcija Kominterne, prihvaća savez radnika i seljaka kao bazu borbe za rješenje nacionalne i socijalne neprav de, koja se shvaća kao postupni proces u svim zemljama svijeta, iz kojega će izrasti nove seljačke i radničke države. Odijelivši pojam radničke od seljačke države, S. Radić je i ovom prilikom nastojao ukazati na gledišta HRSS-a o nemogućnosti provedbe saveza rad nika i seljaka, kao jedinstvenog procesa borbe za izmjenu svijeta. Posebno je na tu činjenicu upozorio u dijelu Nacrta koji govori o problemu radništva i seljaštva u Hrvatskoj. Polazeći od uvjerenja da je seljaštvo u Hrvatskoj prvi politički faktor, a da ga u redovi ma HRSS ima 90%, što znači da je HRSS glavni politički faktor Hrvatske, u Nacrtu se ističe objektivna nemogućnost hrvatskog
proletarijata, da bude vodeća snaga u borbi za rješenje hrvatskog pitanja, obzirom da ga ima tek oko 3% od ukupnog stanovništva. Odbacujući metodom brojčane snage mogućnost vodeće uloge proletarijata u hrvatskoj revoluciji, upozorava i na neospornu činje nicu njegove tadašnje idejne i organizacijske razjedinjenosti, kao i na to daje njegov veći dio prišao HRSS-u, koja, prema tome, u sebi već personificira jedinstveni front radnika i seljaka, naravno, pod vodstvom seljaka. U nastojanju da očuva podršku Seljačke internacionale u borbi za takvu taktičku orijentaciju u konkretnim jugosla venskim uvjetima, S. Radić u tekst Nacrta prvi put unosi i alternati vu revolucionarnog razrješavanja hrvatskog pitanja, ali samo u krajnjem slučaju, ako pacifističke metode borbe ne uspiju. Sa svoje strane, HRSS spremna je priznati sva radnička prava, kao i zahtjev za nacionalizacijom industrije. Na kraju teksta Nacrta ističe se uvjerenje, da oživotvorenje seljačke republike ujedno znači i oživotvorenje radničke republike. Naravno, pri tome je svaki od sugovor nika na svoj način razmišljao o problemu rješenja hrvatskog pitanja. Prvog srpnja 1924. godine Predsjedništvo Seljačke internacionale i službeno je HRSS primilo u redove Internacionale. Pri tome je istaknuto, a na zahtjev S. Radića, da se HRSS prima kao samostalni predstavnik hrvatskog naroda, a ne jugoslavenskog seljaštva, obzirom da Jugoslavija i ne postoji, već militaristička i pljačkaška proširena Srbija. Ovakva definicija jugoslavenske države očito je odgovarala HRSS-u ali i aktualnoj taktici petog kongresa Kominterne. Koliko je bio težak i dugotrajan proces borbe KPJ za pravo na kreiranje originalne strateško-taktičke orijentacije, potvrđuju i gledišta petog kongresa Kominterne na nacionalna pitanja u našoj zemlji. Samo nekoliko mjeseci nakon održane treće konferencije KPJ i oštrog zaokreta većine u vodstvu i bazi jugoslavenskog komunističkog pokreta u pristupu odnosu revolucije proletarijata prema nacionalnom pitanju, kao početka lenjinskog osmišljavanja sadržaja revolucionarnih promjena u našoj zemlji, peti kongres Kominterne svojim odlukama unosi nove zabune. One ujedno i potvrđuju, da se razgovori Kominterne sa S. Radićem i dogovor s T. Aleksandrovim trebaju shvatiti samo kao epizode bez većeg značenja za Kominternu, ali vrlo štetne po KPJ. Naime, još jednom upozoravamo da su odluke petog kongresa Kominterne uslijedile nakon značajnih odluka treće konferencije KPJ siječnja 1924. godine, znači, nekoliko mjeseci nakon što su revolucionarne snage u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta otvorile proces lenjinskog pristupa odnosu revolucije pro 133
letarijata prema nacionalnom pitanju. Odluke petog kongresa Kominterne dokaz su više, koliko su prepreka trebali svladati jugoslavenski komunisti da bi stekli pravo na vlastito viđenje sadr žaja naše, jugoslavenske revolucije. Ni sekcije snažnije od KPJ nisu mogle na vrijeme reagirati na tako snažne zaokrete u global noj taktici Kominterne. Kako su se odvijali razgovori između vodstva Seljačke internacionale i S. Radića, nije nam poznato, protokol tih razgovora nismo vidjeli. Međutim, očito su se odvijali u atmosferi obostra nog nastojanja da se iskoristi autoritet sugovornika za realizaciju vlastitih viđenja rješenja hrvatskog pitanja. Tako Manuiljski dele gatima petog kongresa Kominterne sugerira da komunističke par tije nerazvijenih zemalja, ili u zemljama s razvijenim nacionalnim pitanjem, preuzmu inicijativu za formiranje radničkih ili seljačkih stranaka ili organizacija koje će u centar svoje taktike postaviti nacionalno ili kolonijalno pitanje, ukoliko takve stranke već nisu formirane. Koliko se u razgovorima S. Radića i Seljačke internacionale dotakao i problem očuvanja ili dezintegracije jugoslavenske drža ve, nije nam poznato. Međutim, interesantno je upozorenje Manuiljskog, da se pravo na samoopredjeljenje do otcjepljenja može realizirati i u fazi kapitalističkog razvitka i neovisno od poli tičke situacije na širim geografskim prostorima. Odbacujući tezu balkanskih komunističkih partija, da se pojedinačna nacionalna pitanja ne mogu riješiti bez pobjede balkanske radničko-seljačke revolucije, Manuiljski je očito vodio računa o aktualnosti hrvat skog, slovenskog i makedonskog nacionalnog pitanja u političkom životu Kraljevine SHS toga vremena. Koliko je na njegova gledi šta utjecao sam S. Radić, nije nam poznato, ali je njegova uloga u taktičkoj zamisli Kominterne očito precijenjena. S. Radić uskoro je tu činjenicu i sam potvrdio. Nacionalno pitanje na Balkanu postalo je jedno od centralnih problema evropske globalne taktike Kominterne toga vremena i položaj Hrvata i Slovenaca u Italiji više nije bio na periferiji nje nog interesa. Bez obzira na činjenicu što se navedeni problem razmatrao u okvirima globalne taktike Kominterne u pristupu graničnim sporovima prvenstveno između Poljske i SSSR-a, Nje mačke i Čehoslovačke, Rumunije i Mađarske, Francuske i Nje mačke, položaj Slovenaca i Hrvata u Italiji postat će na petom kongresu Kominterne dio sadržaja radničko-seljačkih revolucija Slovenaca i Hrvata. Takav stav doći će do izražaja u posebnoj rezoluciji Kongresa. 134
tarijata prema nacionalnom pitanju, inicirana odlukama druge konferencije KPJ. Svaki pokušaj dijela vodstva KPJ da se pro blematika međunacionalnih odnosa prebaci na teren interesa nacionalnih buržoazija, da se svede na ustavno pitanje, Manuiljski oštro odbacuje, pomažući u isto vrijeme tzv. »ljevici« u vod stvu KPJ da slijedi kurs iskustva ruskih boljševika, ali ne i u pristupu problemu očuvanja ili dezintegracije jugoslavenske države. Njegova nastojanja idu u pravcu uvjeravanja jugoslaven skih komunista, da proletarijat nakon uspješno izvedene revolu cije ne mora tolerirati državu u granicama koje su stvorene u nizu ratova i u nasilju. To je neosporno točno, pod uvjetom da je pri tome mislio na problem pripadnika jugoslavenskih nacija u susjednim zemljama. Međutim, kada govori o tome problemu prvenstveno želi uvjeriti jugoslavenske komuniste u nužnost dezintegracije jugoslavenske države, bez obzira koliko se takav zahtjev uklapao u stvarna politička kretanja u našoj zemlji toga vremena. Zanemarujući nužnost jugoslavenskog zajedništva naravno, drugačije koncipiranog, Manuiljski i IKKI zanemarili su i izuzetno značajan aspekt jugoslavenske revolucije, odnos ostalih balkanskih komunističkih partija i KP Italije i KP Austrije prema rješenju jugoslavenskih nacionalnih pitanja. Najbolje rješenje međunacionalnih odnosa u uvjetima dikta ture proletarijata Manuiljski vidi u rješenjima u SSSR-u. Neuv jerljivo dokazujući mogućnost svake sovjetske federalne jedinice da istupi iz SSSR-a, neuvjerljivo zato jer u tom slučaju naci onalno pitanje ne bi bilo u funkciji proletarske revolucije, već buržoaskog poimanja nacionalnog pitanja, Manuiljski na kraju ipak mora zaključiti, da je stvaranjem SSSR-a stvorena nova teorija države u kojoj pitanje granica ima podređen značaj. Međutim, taj kriterij nije primijenio u pristupu nacionalnim pitanjima u jugoslavenskoj državi, zanemarujući da i jugoslaven ski komunisti mogu u pristupu problemu očuvanja ili dezinte gracije jugoslavenske države imati klasne kriterije, tj., u ime revolucije proletarijata borbu za očuvanje integriteta jugosla venske državne zajednice. Međutim, Kominterna pri koncipira nju svjetske globalne taktike, pa tako i u odnosu na Balkan, od svoga petog kongresa sve više zanemaruje lenjinski pristup odnosu općeg i pojedinačnog u svjetskoj proleterskoj revoluciji. Navedena tendencija očita je u svim dokumentima petog kon 135
gresa Kominterne, pa tako i u Rezoluciji o nacionalnim pitanjima u srednjoj Evropi i na Balkanu. Poljsku, čehoslovačku, jugoslavensku, rumunjsku, grčku i druge novoformirane države, u Rezoluciji se proglašava isključi vim rezultatom interesa imperijalističkih sila Antante, produktom njihove borbe protiv evropske proleterske revolucije. One su se prostorno proširile na tuđe nacionalne teritorije i predstavljaju žarišta međunacionalnih sukoba i socijalne reakcije. S druge stra ne, bivše evropske imperijalističke sile pretvorile su se u subjekt politike ugnjetavanja, kao što je slučaj s Njemačkom. Odnos pob jednika i pobijeđenih i način formiranja novih država nacional nom pitanju u Evropi daje sasvim novi značaj od onoga što ga je imao prije svjetskog rata. Na prostorima srednje Evrope i na Bal kanu nacionalno pitanje postaje centralno političko pitanje, pre tvarajući se u moćno oružje borbe proletarijata protiv imperijaliz ma. U nizu novoformiranih država, poput jugoslavenske, seljaštvo je činilo većinu ukupnog stanovništva, pa tako i u ugnjetenim nacijama. Zbog toga, ističe se u Rezoluciji, ono je ujedno i nosilac nacionalnooslobodilačke borbe, u kojoj je sadržan i otpor širokih seljačkih masa protiv »tuđih« zemljoposjednika i kapitalista. U jugoslavenskim uvjetima, ti »tuđi« očito su bili predstavnici srpske buržoazije, kao dominirajuće u političkom životu Kraljevine SHS. Svođenje borbe seljaštva jugoslavenskih ugnjetenih nacija i naci onalnih manjina protiv nacionalnog i socijalnog, posebno socijal nog ugnjetavanja, na otpor protiv »tuđih«, a ne i »svojih«, objek tivno je jačalo tendencije nacionalizma i šovinizma, zanemarujući činjenicu, da takvi taktički zadaci KPJ, kao i drugih komunističkih partija na Balkanu i u Evropi, objektivno udaljavaju nacionalne radničke klase od zajedničke borbe na klasnim osnovama, a selja štvo zatvara u nacionalne okvire. Borba protiv »tuđih«, zanemari vanjem one protiv »svojih«, u jugoslavenskim uvjetima logično je vodila taktici borbe KPJ za dezintegraciju jugoslavenske državne zajednice. Osim toga, srpsko pitanje izdvojila je iz ukupne proble matike jugoslavenske revolucije, temeljeći problem radničkoseljačkih revolucija na jugoslavenskim prostorima prvenstveno na savezništvu radništva i seljaštva u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. To je još jedan u nizu drugačijih pristupa Kominterne i KPJ taktici radničko-seljačkih revolucija - u jugo slavenskim uvjetima. Ocijenivši da se svijet nalazi u predrevolucionarnoj fazi razvo ja, u Rezoluciji se zahtijeva od komunističkih partija u novoformi136
ranim imperijalističkim zemljama borba da i u uvjetima njihova kapitalističkog razvitka dođe do izdvajanja onih njihovih dijelova koji su »nasilno« pripojeni. Posebno se apostrofiraju ti procesi u Poljskoj, Rumuniji, Čehoslovačkoj, Jugoslaviji i Grčkoj, ne i u Bugarskoj, jer je bila poražena sila u prvom svjetskom ratu. U Rezoluciji se osuđuju one komunističke partije, ili dijelovi njihovih kadrova, koji u pristupu nacionalnim pitanjima u svojim zemljama odbijaju prihvatiti takva rješenja koja bi rezultirala otcjepljenjima nekih nacija i nacionalnih manjina iz sastava postoje ćih buržoaskih država. Ovakav pristup Kominterne pravu naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja posebno će pogoditi KPJ, u čijem je vodstvu tada teško bilo naći pristašu dezintegracije posto jeće jugoslavenske države, bilo u redovima »ljevice«, bilo »desni ce«. Kako ćemo saznati kasnije, ni odluke značajne treće konfe rencije KPJ iz siječnja 1924., godine u svome pristupu nacional nim pitanjima neće prihvatiti mogućnost dezintegracije. Tako koncipirano rješavanje nacionalnih pitanja u Rezoluciji se shvaća kao privremena taktika komunističkih partija u ugnjetenim nacijama. To je borba za stvaranje revolucionarnog saveza radnika i seljaka i širokih nacionalno i socijalno ugroženih masa pod vodstvom komunističkih partija. Od tako koncipirane taktike peti kongres Kominterne očekuje likvidaciju nacionalističkog i šovinističkog utjecaja nacionalnih buržoazija i socijalšovinističke orijentacije u radničkim pokretima, u seljaštvu i u radništvu. Uda ljavanju radničke klase i seljaštva po nacionalnoj osnovi, peti kon gres Kominterne suprotstavlja borbu komunističkih partija za ugradnju ekonomsko-socijalnih kriterija u pristupu nacionalnim pitanjima, kao i ovisnost njihovog razrješavanja, kako u ugnjetenim nacijama, tako i u kolonijama, od borbe svjetskog proleter skog fronta za potpuno nacionalno i socijalno oslobođenje radnih masa. Ovako formulirani pristup odnosa općih i pojedinačnih intere sa u kontekstu strateških ciljeva svjetske revolucije proletarijata konačno rješenje nacionalnih pitanje dovodi u usku ovisnost od stvaranja svjetske zajednice sovjetskih socijalističkih republika, teza koja će otvoriti mogućnosti da se u kasnijem razvitku Komin terne opći interesi svjetske revolucije proletarijata identificiraju s interesima sovjetske države, a pojedinačne revolucije i njihovi problemi svedu u funkciju tako koncipiranog odnosa općeg i poje dinačnog u svjetskoj proleterskoj revoluciji. Razumljivo, da je proklamirano pravo naroda na samoopre djeljenje do otcjepljenja otvorilo i problem načina očuvanja k)as137
nog jedinstva proletarijata. Svjesno činjenice da se i u redovima niza komunističkih partija javio problem identifikacije s buržoaskim poimanjem nacionalne emancipacije, snažno izražena »partikularistička skretanja«, vodstvo Kominterne upozorava, da se pravo na samoopredjeljenje do otcjepljenja ne smije shvatiti kao proces udaljavanja nacija, a time i njihovog radništva i seljaštva od općih ciljeva borbe proletarijata. Iz navedenih razloga, u Rezoluciji se upozorava, da borba komunističkih partija za rješa vanje nacionalnih pitanja, kao dio taktike u predrevolucionarnom periodu, treba biti shvaćena kao onaj dio politike komuni stičkih partija koji nema nikakve veze s razvojem proizvodnih snaga. Ovako teorijski koncipiran odnos ekonomskog razvitka u svakoj .naciji i nacije kao političke kategorije, bez sumnje otvorio je jedan od najvećih problema tadašnjeg komunističkog pokreta, artikulaciju odnosa pojma emancipacije nacije i zakona ekonom skog razvitka društva u uvjetima borbe za diktaturu proletarija ta, ili u uvjetima gradnje socijalizma. Onako kako je Rezolucija petog kongresa Kominterne koncipirala taj odnos, stiče se dojam da je samoopredjeljenje nacije još uvijek shvaćeno kao problem njene kulturne autonomije, svodeći naciju na kategoriju koja se svojim posebnostima ni u kojem slučaju ne reflektira na proleta rijat. U nastojanjima da spriječi transformaciju taktike borbe komunističkih partija za pravo naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja na razbijanje osnova klasnom jedinstvu proletarijata, peti kongres Kominterne interese pojedinačnih revolucija doveo je u apsolutnu ovisnost od svjetske proleterske revolucije. Jedino tako mogla se stvoriti prividna logična veza rješenja pojedinačnih nacionalnih pitanja i borbe svjetskog proletarijata za stvaranje federacije sovjetskih socijalističkih republika, čije se jedinstvo traži u privrednom centralizmu, u proizvodnim snagama, u pro letarijatu, a zajedništvo u federaciji. Federacija sovjetskih socijalističkih republika izraz je nove teorije o državi, sjetimo se izlaganja Manuiljskog, a tako koncipi rana država u funkciji je odumiranja, a ne jačanja nacionalnih država. Upravo iz ovakvog pristupa pravu naroda na samoopre djeljenje do otcjepljenja drugi kongres Kominterne govori o potrebi stvaranja što čvršćih veza unutar federacije, a peti kon gres o razvoju proizvodnih snaga kao procesu koji nema veze s problemom nacija. Zato se u Rezoluciji potvrđuju stara gledišta Kominterne o rješenju međunacionalnih sukoba na Balkanu kroz stvaranje balkanske federacije sovjetskih socijalističkih republi 1 38
ka, čije će proizvodne snage, misli se na proletarijat, biti onaj integrativni faktor objedinjavanja snaga revolucije na širokim pro storima. Zato se u Rezoluciji zahtjev o potrebi borbe balkanskih komu nističkih partija za stvaranje federacije balkanskih sovjetskih soci jalističkih republika treba analizirati isključivo u kontekstu global nog pristupa petog kongresa Kominterne općeg i pojedinačnog, u borbi za svjetsku zajednicu proletarijata. Balkanska, evropska i svjetska federacija samo su dio ukupne taktike svjetskog komuni stičkog pokreta prema nacionalnim i kolonijalnim pitanjima, prelazna državnopravna osnova budućem jedinstvu sviju nacija. Temeljnu pretpostavku tim procesima peti konges Kominterne vidi u proletarijatu. Prvi put od svog osnivanja Kominterna upravo na ovom kon gresu postavlja zahtjev, da balkanske komunističke partije u svoje taktičke zadatke ugrade i zahtjev o dezintegraciji većine postojećih balkanskih buržoaskih država, kao jednog od konkretnih načina dovođenja nacionalnog pitanja u funkciju proleterske revolucije. Polazeći od uvjerenja da su prilike na Balkanu izuzetno zao štrene i objektivno pridonose destabilizaciji ukupnog evropskog imperijalističkog poretka, u Rezoluciji se apostrofiraju makedon sko i trakijsko pitanje. Posebno se upozorava na makedonsko pitanje, koje je shvaćeno kao najsnažniji faktor u destabilizaciji Balkana, kao što je i Balkan shvaćen kao najznačajniji faktor u destabilizaciji zapadne Evrope. Objektivni preduvjeti izbijanju revolucije u zapadnoj Evropi doveli su Balkan u centar interesa petog kongresa Kominterne. Prihvaćajući činjenicu o postojanju makedonske nacije, napo kon, u Rezoluciji se od balkanskih komunističkih partija zahtije va, prvenstveno Jugoslavije, Bugarske i Grčke, da u svoje taktič ke ciljeve ugrade i zahtjev za stvaranje nezavisne sovjetske socija lističke republike Makedonije, a od bugarske, grčke i turske komunističke partije borbu za stvaranje nezavisne sovjetske soci jalističke republike Trakije. U Rezoluciji se posebno razrađuje i taktika radničko-seljačkih revolucija u jugoslavenskoj državi. Ocijenivši je k; o državu, u kojoj postoje formirane nacije, ali pod dominacijom .rpske buržo azije, u Rezoluciji se zahtijeva borba KPJ za ugradi' anje rješenja nacionalnih pitanja u skladu s gledištima Kominterne Odbacujući tezu dijela vodstva KPJ o nacionalnom pitanju kao u; tavnom pita nju, od jugoslavenskog komunističkog pokreta se zahtijeva da parolu o pravu naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja kon139
kretizira zahtjevom za izdvajanjem Slovenije, Hrvatske i Makedo nije iz sastava jugoslavenske države i njihova formiranja u neza visne republike. Taj proces treba realizirati kroz revolucionarni savez radnika i seljaka i kroz formiranje radničko-seljačkih vlada. Bilo bi interesantno saznati, da li je ovaj zahtjev petog kongresa Kominterne imao i podršku S. Radića, ili je išao mimo njega, računajući na radikalnije snage unutar HRSS-a? Stiče se dojam, da je Kominterna pokušala ponuditi hrvatskom seljaku više nego što mu je nudio S. Radić. Isto tako, bilo bi interesantno saznati prave razloge koji su ponukali vladu SSSR-a da 12. kolovoza 1924. godine objavi Deklaraciju u kojoj se izjašnjava za očuvanje integriteta jugosla venske države, ali na federativnim osnovama, unutar koje bi bila zagarantirana nezavisnost: Hrvatske, Slovenije, Crne Gore, Makedonije, Dalmacije i Srbije. Mišljenja smo, da se u ovim činjenicama ne bi trebao tražiti raskorak između vanjske politike SSSR-a, i globalne taktike Kominterne toga vremena. Ona je bila jedinstvena, ali ono što je mogla reći Kominterna, nije mogao reći i SSSR, koji se upravo u to vrijeme trudi uspostaviti diplomatske odnose s Kraljevinom SHS, a prisustvo S. Radića u Moskvi i pri stupanje HRSS-a Seljačkoj internacionali mogli su štetiti tim nastojanjima. Na kraju onog dijela Rezolucije koji se odnosi na jugoslaven sko pitanje, peti kongres Kominterne mijenja svoj višegodišnji odnos prema slovenskom i hrvatskom pitanju u Italiji. To više nisu pitanja koja će talijanski i jugoslavenski proletarijat razrješa vati ovisno o evropskoj ili balkansko-podunavskoj revoluciji, već sastavni dio ukupnog problema radničko-seljačkih revolucija u Sloveniji i Hrvatskoj. Daljnja razrada problema prepušta se komunističkim partijama Italije i KPJ, ali u skladu sa zahtjevom petog kongresa Kominterne o stvaranju nezavisnih radničkoseljačkih republika Slovenije i Hrvatske. Bez obzira na činjenicu što je ovakav zahtjev Kominterne bio dosta dubiozan u momentu kada se pokušava racionalizirati u postojećim međunarodnim odnosima, pridonio je drugačijem pristupu jugoslavenskih i tali janskih komunista problemu mjesta i uloge slovenske i hrvatske nacionalne manjine u klasnoj borbi talijanskog i jugoslavenskog proletarijata. Peti kongres Kominterne ostao je dužan odgovoriti i na pitanje, zašto se slovensko i hrvatsko nacionalno pitanje u Austriji nije postavilo kao taktički zadatak KP Austrije? Možda i zato što je Kominterna različito pristupala problemu pobijeđenih i pobjedničkih država u prvom svjetskom ratu? 140
Treća konferencija KPJ Treća po redu konferencija KPJ održana je u Beogradu od 1. do 4. siječnja 1924. godine, dakle, prije petog kongresa Kominterne. Njezin tok i zaključci, kao i činjenica da se održala u Beogradu, ukazuju na postupni proces organizacijske obnove jugoslavenskog komunističkog pokreta. Isto tako, ukazuju na pobjedu one idejne struje u jugoslavenskom komunističkom pokretu čija su gledišta na odnos revolucije proletarijata prema nacionalnom pitanju bila u skladu s onima trećeg i četvrtog kongresa Kominterne. Razlozi pobjede novih gledišta u većini vodstva i bez jugoslavenskog komunističkog pokreta mogu se naći kako u autoritetu Kominter ne, tako i u podudarnosti njenih gledišta s dotada potiskivanim istim ili sličnim u redovima KPJ. Promijenjeni uvjeti djelovanja svjetskog i jugoslavenskog komunističkog pokreta ubrzali su te procese. Bivša partijska opozicija, koja od ove konferencije, pa do početka 1928. godine, čini većinu u vodstvu pokreta, s izričitom prevagom u CK KPJ, inicijator je lenjinskog pristupa nizu vitalnih problema pokreta, pa tako i problemu odnosa revolucije proleta rijata prema nacionalnom i seljačkom pitanju. Njezin doprinos prvenstveno je u sferi idejno-teorijskog osvješćenja, raskida sa socijaldemokratskim teorijskim osnovama, prisutnima i u nizu drugih komunističkih partija toga vremena. U Rezoluciji o političkoj situaciji i neposrednim zadacima ističe se, da jedna proleterska partija koja vodi klasnu borbu mora biti sposobna ovladati masama i povesti ih u revoluciju. Odbacujući dotadašnji sektaški odnos prema paroli Kominterne »u mase«, u Rezoluciji se upozorava na značenje prenašanja klasne borbe pro letarijata na jugoslavensko selo, shvaćajući dio seljaštva potpo rom, saveznicima proletarijata u pripremi borbe za njegovu dikta turu. Prihvaćajući gledišta četvrtog kongresa Kominterne o znače nju taktičke orijentacije komunističkih partija u nerazvijenim zemljama na revolucionarni savez radnika i seljaka, od jugosla venskih komunista zahtijeva se borba za stvaranje radničkoseljačkih vlada, kao prelaznog oblika političke vlasti između dik tature buržoazije i diktature proletarijata. Uvažavajući objektivne probleme međunacionalnih sukoba na jugoslavenskim prostorima zahtijeva se prihvaćanje taktike borbe KPJ za stvaranje radničkoseljačkih vlada u Hrvatskoj, Sloveniji, Dalmaciji, Bosni i Makedo niji. Tako je nakon višegodišnjeg negiranja postojanja nacional nog i seljačkog pitanja kao aktuelnih problema revolucije, treća 1 41
konferencija KPJ hrvatsko i slovensko nacionalno pitanje, te muslimansko i makedonsko pitanje, prihvatila kao nove sadržaje svoje taktičke orijentacije u borbi za diktaturu proletarijata. Zah tjev o potrebi borbe za samostalnu radničko-seljačku vladu Dal macije očito je imao klasne, a ne i nacionalne pretpostavke. U Rezoluciji srpsko pitanje nije i nacionalno, već klasno pitanje, problem savezništva između radništva i seljaštva-na-ekonomskosocijalnim zahtjevima. Poštujući okvire globalne taktike Kominterne ü pristuprrbStkanskom pitanju, problem izvedbe radničkoseljačkih revolucija na jugoslavenskim prostorima dovodi se u ovisnost od uspješne izvedbe revolucija u svim ostalim balkanskim zemljama, oduzimajući KPJ mogućnost samostalne odluke u podizanju revolucije. Period radničko-seljačkih vlada u jugoslavenskoj državnoj zajednici u Rezoluciji se shvaća prelaznom etapom u diktaturu proletarijata. Odbacujući tezu dijela partijskog vodstva, da je nacionalno pitanje sastavni dio procesa dovršavanja buržoaskodemokratskih revolucija u vremenu privremene stabilizacije kapi talizma, u Rezoluciji se ističe, da samo revolucionarno rješenje međunacionalnih odnosa u našoj zemlji u isto vrijeme znači i početak temeljnih izmjena njenih društveno-ekonomskih i politič kih osnova. Zahtijevajući revolucionarnu transformaciju jugosla venske zajednice u federaciju radničko-seljačkih republika, ne navodeći njen sastav, u Rezoluciji se upozorava na značenje defi niranja odnosa KPJ i prema agrarnom pitanju, koje u zajednici s nacionalnim pitanjem čini okosnicu taktike borbe KPJ za revolu cionarni savez radnika i seljaka u jugoslavenskim uvjetima. Prolenjinska struja u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta uočila je i povezanost problema građanskih opozicijskih stranaka u redovima ugnjetenih nacija, posebno onih u čijem član stvu preovladavaju seljaci, s problemom borbe za revolucionarni savez radnika i seljaka. Odbacujući mogućnost suradnje s njima na principu međupartijske koalicije, a prihvaćajući borbu protiv njihovog utjecaja na platformi taktike jedinstvenog fronta, u Rezoluciji se polazi od uvjerenja, tada netočnog, da se te partije nalaze u procesu svoga unutrašnjeg raslojavanja u smislu stvaranja njihovih lijevih krila, spremnih odbaciti kompromisnu politiku vodstva prema srpskoj buržoaziji. Stiče se dojam da je tadašnja većina u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta daleko više pažnje posvećivala problemu borbe protiv srpskog šovinizma, a daleko manje isto tako opasnom šovinizmu u partijama građan ske opozicije ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. 142
Rezolucija o nacionalnom pitanju potvrda je revolucionarne orijentacije KPJ u nacionalnom i seljačkom pitanju, ali isto tako snažnog utjecaja Kominterne. Na njenoj ocjeni, da je stvaranje jugoslavenske državne zajednice isključivi rezultat prvog svjet skog imperijalističkog rata, za čije stvaranje je srpska buržoazija bila jedina zainteresirana, kako zbog rješenja srpskog pitanja izvan prostora Kraljevine Srbije, tako i zbog njenih kolonijalnih aspiracija prema ostalim jugoslavenskim zemljama, u Rezoluciji se razvija teza, da je način i oblik izvršenog državnog ujedinjenja uzrok neuspjeha u dovršavanju procesa formiranja jugoslavenske nacije iz triju srodnih naroda. Prolenjinska struja u vodstvu jugo slavenskog komunističkog pokreta, kao i njihovi oponenti, na isti način pokušava objasniti uzroke unitarističke orijentacije KPJ u vremenu do saziva njene treće konferencije. Kako sami priznaju, taj stav su zastupali vjerujući da tri etnički srodna naroda, u samo stalnoj državi buržoaske demokracije, imaju sve preduvjete stupa nju u jugoslavensku naciju. Očito, da je većina u vodstvu jugosla venskog komunističkog pokreta godinama išla od krivih pretpo stavki, da Slovenci i Hrvati još nisu formirane nacije, a da su Srbi povijesnim razvojem stigli u fazu nezainteresiranosti za očuvanje svoga nacionalnog identiteta. Takvo svoje uvjerenje pokušavaju opravdati tvrdnjom, da su u 1919. i 1920. godini sve tri nacionalne buržoazije provodile diktaturu nad cjelokupnim narodom Jugo slavije i zbog uskih klasnih interesa nametnule monarhistički oblik vlasti. Drugim riječima, do »Obznane« i likvidacije KPJ kao vode će snage radničke klase, nacionalne buržoazije Slovenaca i Hrvata nisu pokretale pisanje međunacionalnih odnosa, zaokupljene pro blemom likvidacije pretpostavki revolucije. Analizirajući dublje ovo gledište, proizlazi da su nacionalna pitanja u našoj zemlji za KPJ postala aktuelni problem tek onda kada su se za njih zainte resirale nacionalne buržoazije. Prema tome, nacionalno pitanje u r svojoj osnovi ipak je buržoasko pitanje, toliko dugo dok je buržo azija sposobna da ga rješava. Budući su nacionalne buržoazije za to bile nesposobne, zaustavljen je proces formiranja jedne nacije iz triju srodnih naroda, a time je zaustavljen i proces stvaranja revolucionarnog saveza radnika i seljaka. U Rezoluciji se s rezig nacijom konstatira da su Slovenci, Hrvati i Srbi udaljeniji jedni od drugih više nego prije 1918. godine. Iz jedne krajnosti, KPJ je . prešla u drugu. Ispravno procjenjujući, da je oblik i način izvršenog jugosla venskog državnog ujedinjenja u uvjetima pobjede sila Antante prvenstveno ovisio od srbijanske buržoazije, neispravno zaključu 143
ju, da se isključivo u njenom ponašanju nalaze i uzroci zaoštrava nju međunacionalnih sukoba. U Rezoluciji je izraženo mišljenje, da je ona svoje kolonijalne aspiracije na Balkanu pokazala i prije prvog svjetskog rata svojim odnosom prema Makedoniji i Albani ji, a nakon rata odnosom prema novodobijenim krajevima, ali i prema hrvatskoj i slovenskoj buržoaziji. Analizirajući pojavu snažnih nacionalnih pokreta, čiju najmasovniju osnovicu čini seljaštvo, autori navedene Rezolucije vrlo su oprezni kada vrednuju sadržaje pokreta masa u borbi protiv veli kosrpske politike. U Hrvatskoj i Sloveniji govore o nacionalnim pokretima, u Vardarskoj Makedoniji o pokretima ugnjetenih nacija za nezavisnost, u Bosni, Crnoj Gori i Vojvodini raspravljaju o pokretima za autonomiju. Razlike u pristupu pojedinim pokraji nama nisu slučajne, već izraz tada dominirajućih gledišta većine u vodstvu KPJ prema slovenskom, hrvatskom, bosanskom, crno gorskom, vojvođanskom i makedonskom pitanju. Osim toga, izraz su i odnosa te većine prema srpskom pitanju, koje, kako se moglo primijetiti, ne postoji kao problem radničko-seljačke revo lucije sa nacionalno-oslobodilačkim sadržajima. Odnos prema srpskom pitanju također je jedna u nizu teorijskih zabluda KPJ toga vremena. Negirajući njegovo značenje u ukupnoj nacionalnooslobodilačkoj borbi jugoslavenskihnacija i nacionalnih manji na, reducirajući ga na ekonomsko-socijalni aspekt radničkoseljačkog saveza, potcijenila je značenje srpskog pitanja unutar i izvan granica predratne srpske države. Takav odnos bio je rezul tat uvjerenja većine u vodstvu KPJ toga vremena, daje velikosrp ski koncipirana Kraljevina SHS cijelu srpsku naciju dovela u povlašteni položaj, pa ista nije ni zainteresirana za njegovu daljnju 'êvolüciju. Jfeos^ornojeJočno, da srpska^nacija u to vrijeme nije imala nacionalnog pitanja s buržoaskog aspekta, ali ga je imala s aspekta revolucije proletarijata, a posebno se njen položaj mogao zakomplicirati u momentu realizacije parole o stvaranju revoluci onarnim putem konstituirane federacije radničko-seljačkih sovjet skih socijalističkih republika u Jugoslaviji, na Balkanu i u Podu navlju. U Rezoluciji se jugoslavenska socijalistička federacija shvaća kao zajedništvo nacija Slovenaca, Hrvata i Srba, ali kao jedinstve na privredna cjelina. To jedinstvo garantira radnička klasa, kao i poštivanje principa nacionalne ravnopravnosti. Svakako je interesantno razmisliti i o načinu na koji se u Rezo luciji pristupa problemu državnopravnog reguliranja jugoslaven ske socijalističke federacije. Kada se govori o hrvatskoj i sloven 144
skoj naciji, upotrebljava se izraz narod, a ne nacija, a kada se govori o Makedoncima misli se na položaj nekoliko naroda na prostorima Vardarske Makedonije. Upotrebljavajući pojam naro da, a ne nacije, autori Rezolucije očito su željeli više istaći ono zajedničko što ih vezuje, a manje ono specifično što bi ih i u uvjetima socijalističkog društva moglo udaljavati. Kada govore o pravu na samoopredjeljenje primjenjuju ga samo na Slovence i Hrvate, a pod pritiskom Kominterne i na Vardarsku Makedoniju, ne na makedonski narod, već na narode u Vardarskoj Makedoni ji. Kada se u Rezoluciji govori o pokretu za nezavisnost, misli se samo na Vardarsku Makedoniju i na njeno izdvajanje iz okvira jugoslavenske države. Međutim, kada govore o njenom izdvaja nju usko ga vezuju za proces izdvajanja Pirinske Makedonije iz sastava Bugarske i Egejske Makedonije iz sastava Grčke, te spaja nja ovih triju cjelina u nezavisnu radničko-seljačku sovjetsku soci jalističku republiku Makedoniju, kao ravnopravnog člana balkan ske federacije radničko-seljačkih sovjetskih socijalističkih republi ka. Ovakav pristup makedonskom pitanju bio je više rezultat zahtjeva Kominterne nego usklađenih gledišta KPJ, KP Bugarske i KP Grčke. Kada se u Rezoluciji govori o bosanskom pitanju, ne misli se na muslimansko pitanje. To je više pokušaj neutralizacije utjecaja JMO, organizacije muslimanskih begova i vjerskih vođa u Bosni, nego osmišljeniji pristup rješenju položaja ove pokrajine u okvirima socijalističke Jugoslavije. U tekstu Rezolucije ne razma tra se i problem Hercegovine. Pristup problemu Crne Gore nešto je drugačiji. To je vrijeme kada KPJ nije raščistila, da li su Crno gorci formirana nacija, ili su Srbi. Kada se u Rezoluciji govori o pokretu Crnogoraca za autonomiju, govori se o problemu korište nja širokog pokreta u Crnoj Gori za autonomiju, koju je izgubila ujedinjenjem sa Srbijom studenog 1918. godine. Po našem sudu, to je više taktika korištenja crnogorskog pitanja u borbi za široke mase na platformi jedinstvenog fronta radnika i seljaka. Na kraju, vojvođansko pitanje. KPJ ga shvaća kao problem borbe protiv srbizacije nacionalnih manjina, ali i kao problem borbe protiv šovinizma i u širokim masama tih manjina. Ono je samo jedno u nizu pitanja koja su trebala u taktici KPJ pridonijeti njenoj afirmaciji u širokom frontu borbe protiv srpske buržoazije, u kojoj pokušava ponuditi više od građanske opozicije ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Iz navedene analize odnosa KPJ prema nacionalnim pitanjima, vidljiv je i koncept treće konferen cije KPJ o državnopravnom rješenju jugoslavenskih nacionalnih pitanja u uvjetima radničko-seljačkih revolucija. Kada se govori o 145
slovenskom i hrvatskom nacionalnom pokretu u Rezoluciji se upotrebljava izraz »obrambenog grupiranja«. Kada se govori o crnogorskom, bosanskom i vojvođanskom pitanju, upotrebljava se izraz »pokreti za autonomiju«. Kada se govori o makedonskom pitanju upotrebljava se izraz »nezavisnost«. O srpskom pitanju, ne govori se ništa. Iz navedenih razloga, teško je ocijeniti što su autori Rezolucije 0 nacionalnom pitanju treće konferencije KPJ podrazumijevali pod pojmom borbe za stvaranje Federativne (savezne) radničkoseljačke republike u Jugoslaviji. Jedno je samo sigurno, u njenom sastavu ne bi bila Vardarska Makedonija. Međutim, bitno je istaći, da jugoslavenski komunisti nisu odbacili svoje gledište, izraženo još u toku 1918. godine, da je ujedinjenje Slovenaca, Hrvata i Srba u jednu državu u funkciji povijesnog razvoja ovih prostora, ali i interesa klasne borbe prole tarijata. Kako bi ta država ispunila svoje povijesne zadatke i bila u funkciji revolucije proletarijata, u Rezoluciji se ističe potreba nje nog konstituiranja na principima demokracije i nacionalne ravno pravnosti, u kojoj svaka nacija samostalno određuje svoj odnos prema drugim dijelovima zemlje i prema državnoj cjelini. Centra lističkom državnom uređenju KPJ se suprotstavlja i zahtjevom o potrebi utemeljenja političkog sistema socijalističke Jugoslavije na lokalnim samoupravama, vraćajući na taj način u teorijske osnove jugoslavenskog komunističkog pokreta velike ideje Svetozara Markovića. Govoreći o pravu nacije na otcjepljenje, u Rezoluciji se upozo rava, da pravo ne mora biti i obveza. Prema njemu KPJ se treba odrediti u svakom konkretnom slučaju, vodeći računa o istom onom principu koji je vodi i u borbi za stvaranje jugoslavenske federacije, da li je, ili nije, u datom momentu pravo na otcjeplje nje u interesu povijesnog razvoja i klasne borbe proletarijata u jugoslavenskoj socijalističkoj zajednici. U Rezoluciji o nacionalnom pitanju treće konferencije KPJ prvi put je mnogo konkretnije potaknuto i pitanje položaja Hrvata 1 Slovenaca u Julijskoj krajini. Kada kažemo da je to učinjeno mnogo konkretnije nego u dotadašnjim gledištima KPJ, onda moramo dodati i činjenicu daje konkretizaciju slovenskog i hrvat skog nacionalnog pitanja u Italiji KPJ razradila u svome pristupu mjestu i ulozi nacionalnih manjina na jugoslavenskim prostorima. Očito da još nije bilo usuglašenih gledišta između KPJ i KP Italije. Za nacionalne manjine KPJ traži puna politička i građanska pra va, pravo upotrebe materinjeg jezika, kao najbolji način borbe 146
protiv srbizacije nacionalnih manjina, posebno u Vojvodini i Makedoniji. To će ujedno biti i najefikasniji način borbe protiv šovinističke politike buržoazija u nacionalnim manjinama, a za ostvarenje jedinstvene borbe radnika i seljaka jugoslavenskih nacija i nacionalnih manjina. Šovinizmu buržoazija ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina KPJ suprotstavlja zajedničku borbu radnika i seljaka za nacionalno oslobođenje. Pri tome, u Rezoluci ji se ističe, da ta borba ne smije na tome stati, ona se treba spojiti sa borbom za socijalno oslobođenje u radničko-seljačkoj republi ci. Međutim, u Rezoluciji ipak ne dolazi do izražaja težnja vod stva KPJ da vodi bitku za vodeću ulogu proletarijata u naciji. Proletarijat i KPJ kao da su faktori sa strane koji pomažu borbu protiv nacionalnog ugnjetavanja, prihvaćaju savezništvo i nude mu svoje. KPJ ističe, da ona zastupa posebne interese radničke klase, koji, prema tome, nisu u isto vrijeme i interesi nacije. Koji su to posebni interesi radničke klase? To je klasna borba za dikta turu proletarijata, to je ona druga faza revolucije, kojoj prethodi rješenje nacionalnih pitanja. Zato se u Rezoluciji ističe važan zadatak KPJ, da i pored proklamirane borbe za federativno uređenje vodi bitku za potpuno jedinstvo radnog naroda ugnjetavajuće i ugnjetenih nacija. Garanciju jedinstvu fronta radnika i seljaka treća konferencija ; KPJ vidi u jedinstvenoj borbi radničke klase Jugoslavije, bez obzi-y. ra kojoj naciji pripadala. Zato se u .Rezoluciji ističe neophodno ’ očuvanje partijskog i sindikalnog jedinstva jugoslavenskog komu nističkoga pokreta, kao klasne pretpostavke jugoslavenskog naci onalnog zajedništva. Autorima Rezolucije o nacionalnom pitanju treće konferencije KPJ nije promakla razlika između jugoslaven skog nacionalnog zajedništva i klasnog jedinstva. Upravo u jedin stvu proletarijata vidjeli su garanciju očuvanja jugoslavenskog zajedništva, ne brkajući pojam proleterskog internacionalizma s nacionalnim unitarizmom. Međutim, pobrkali su odnos klasnog i nacionalnog unutar sva ke nacije i nacionalne manjine. Zaboravili su da klasno jedinstvo jugoslavenskog proletarijata nema samo ekonomsko-socijalnu, već i nacionalnu komponentu. U borbi za političku vlast proletari jat mora izrasti u vodeću klasu u svakoj naciji, da se konstituira i kao nacionalna, a ne samo kao klasna snaga. Naravno, pri tome mu prijeti opasnost da se i kao buržoazija zatvori u okvire vlastite nacije, ali i opasnost da, ako postupi drugačije, ostane na periferiji bitke za političku vlast. Ipak, autorima citirane Rezolucije ne tre147
ba zamjeravati što su tako sporo shvaćali suštinu odnosa klasnog i nacionalnog. Bili su tek na početku vrlo složenog procesa u koje mu su tek otkrili činjenicu postojanja triju nacija i dvaju nacional nih pitanja. Nudeći svoje savezništvo otvorili su dugotrajan proces borbe jugoslavenskog komunističkog pokreta za usklađivanje zajedničkog i posebnog na ovim našim prostorima. U posebnoj Rezoluciji o makedonskom i trakijskom pitanju samim naslovom definirano je gledište revolucionarne struje u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta prema makedon skoj naciji. Smatrajući da u Makedoniji živi nekoliko nacija i daje kamen smutnje među balkanskim buržoazijama, zahtijeva se bor ba KPJ za revolucionarni savez radnika i seljaka za stvaranje nezavisne Makedonije u sastavu balkanske federacije radničko-seljačkih sovjetskih socijalističkih republika. Pod pritiskom Kominterne, treća konferencija KPJ makedonsko pitanje razma tra isključivo kao dio balkanskog pitanja. U taktičkim igrama oko Todora Aleksandrova, tadašnjeg vode VMRO-a, razvija se teori ja o etnografskom šarenilu sastava stanovništva Makedonije, koje bi se eventualno tek ~ü okvirima nezavisne makedonske države moglo formirati u makedonsku naciju. U Rezoluciji se ističe, da makedonski Slaveni žele jedinstvenu i autonomnu Makedoniju, iz koje formulacije se daje naslutiti da bi buduća makedonska radničko-seljačka sovjetska socijalistička republika objedinila sve zemlje gdje žive »makedonski Slaveni«, kao državnopravni izraz dovršavanja procesa njihove buržoasko-demokratske revolucije. Polovinom siječnja 1924. godine objavljene su u glasilima NRPJ sve rezolucije treće konferencije KPJ i pozvano je članstvo da se kroz referendum izjasni o njima. Do ožujka iste godine većina partijskih organizacija podržala je i novu taktičku orijenta ciju prema nacionalnom pitanju. Međutim, bilo je i snažnih otpo ra koji će trajati u cijelom ovom periodu, ali i vrlo uspješnih akcija na stvaranju revolucionarnoga saveza radnika i seljaka u Sloveniji i Hrvatskoj.
Idejna razmimoilaženja u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta u pristupu sadržajima taktike jedinstvenog fronta radnika i seljaka Taktički zaokret treće konferencije KPJ u pristupu nacional nim i seljačkom pitanju odrazio se na daljnja zaoštravanja odnosa 148
u njenom vodstvu. Idejna razmimoilaženja, koja su javno izrečena u poznatoj polemici u toku druge polovice 1923. godine, ponovo su aktualizirana, ukazujući na svu složenost idejne bitke u KPJ dvadesetih godina. Apsolvirati ovaj problem tvrdnjom da se radi lo samo o frakcijskim borbama intelektualaca u vodstvu jugosla venskog komunističkoga pokreta, osiromašenih nedostatkom načelnih razlika u pristupu koncipiranju teorije jugoslavenske revolucije, štetilo bi historiji KPJ za dimenziju istine o njenoj prošlosti. Ne zanemarujući činjenicu povremenog svođenja teških frakcijskih borbi i na lična razračunavanja, upozoravamo i na ranu pojavu onih snaga u jugoslavenskom komunističkome pokretu koje su u redovima najprije opozicije, a potom većine u vodstvu i bazi jugoslavenskog komunističkoga pokreta, utirale put original nim sadržajima buduće jugoslavenske revolucije. Osim toga, vrlo su se često službena gledišta KPJ ispreplitala s onima opozicije, kako iz razloga koji su bili u samim protagonistima tih rasprava, tako i zbog sudara jugoslavenske stvarnosti s globalnom taktikom Kominterne, koja je obilovala neočekivanim i čestim obratima. Idejni sukobi i frakcijska razračunavanja u vodstvu i dijelu baze jugoslavenskog komunističkoga pokreta prvenstveno treba shvati ti logičnom posljedicom utjecaja ukupnog dotadašnjeg razvitka jugoslavenskih nacija i nacionalnih manjina na njegov idejni i praktičnopolitički razvitak. Utoliko je bio originalniji i samosvojniji. U Tezama CO NRPJ o sporu u Partiji, objavljenim rujna 1924. godine, prelamaju se ključne dileme u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta toga vremena u pristupu problemu odnosa revolucije proletarijata prema nacionalnom pitanju, a u kontekstu usklađivanja gledišta KPJ s globalnom taktičkom orijentacijom petog kongresa Kominterne. Prva grupa problema može se svesti na pitanje, da li je svjetski kapitalistički sistem u procesu raspadanja, ili nije? Partijska ruko vodeća većina, čija gledišta izražava CO NRPJ, podržava ocjenu petog kongresa Kominterne o razvoju svjetskog proleterskog pokreta u uvjetima dviju plima revolucije, one koja je prošla kra jem 1923. i početkom 1924. godine i one što slijedi, kao posljedica prirodnog procesa raspadanja svjetskog kapitalističkog sistema. Oštrinom primjerenom toku i zaključcima petog kongresa Komin terne, CO NRPJ osuđuje tzv. »desna skretanja« u vodstvu jugo slavenskog komunističkog pokreta, koja polaze od procjene da se kapitalistički sistem u jugoslavenskoj državi, kao i svijetu, nalazi u procesu svoje privremene stabilizacije kojoj treba prilagoditi i tak 149
tičke sadržaje KPJ u pristupu problemu borbe za jedinstveni front radnika i seljaka. Partijska opozicija, čiji je najistaknutiji pred stavnik dr S. Marković, rješenje sadržaja buduće revolucije jugo slavenskog proletarijata dovodi u ovisnost od daljnjeg razvitka jugoslavenske buržoaske države, koji će svojim prirodnim tokovi ma u uvjetima privremene stabilizacije kapitalizma apsolvirati nacionalno i seljačko pitanje. Iz navedenih razloga, tvrdi partijska opozicija, seljaštvo u ovoj fazi razvitka kapitalizma ne može biti sastavni dio revolucionarne taktike jugoslavenskog komunistič kog pokreta, osim u jednoj nepredvidivoj krizi. Gledišta tadašnje partijske opozicije nisu novost u komunističkom i socijalističkom pokretu svijeta toga vremena i mogla bi se prihvatiti kao ispravnija od onih CO NRPJ i petog kongresa Kominterne, da su se isključivo odnosila na aktualnost parole o revoluciji. Međutim, njeni prigovori bili su skoncentrirani u pravcu odbijanja nastoja nja većine u vodstvu pokreta da i u fazi kapitalističkog razvitka jugoslavenske države radnička klasa pod vodstvom KPJ stekne dominantan položaj u seljaštvu u borbi za rješenje nacionalnog i seljačkog pitanja. Drugi problem oko kojega dolazi do sukoba u vodstvu jugosla venskog komunističkog pokreta, jest nacionalno pitanje. U Teza ma se unutar partijske opozicije fiksiraju dva pristupa ovom pro blemu, unitaristički i onaj dr S. Markovića. Pristaše prvog gledi šta zastupaju tezu o potrebi borbe KPJ za dovršavanje prirodnih procesa razvoja jugoslavenskog kapitalističkog sistema, on i tako nije u krizi, koji će pridonijeti stapanju Slovenaca, Hrvata i Srba u jugoslavensku naciju, obzirom da su i tako na nivou »plemena«, a ne političkih naroda. Drugi pristup, onaj dr S. Markovića, u kojem se prihvaća činjenica postojanja formiranih nacija Slovenaca, Hrvata i Srba, čije nacionalne buržoazije trebaju i mogu državnopravnom trans formacijom jugoslavenske države eliminirati i međunacionalne sukobe. Za takve procese imaju dovoljno vremena, jer revolucija nije na dnevnom redu, pa tako ni razrada taktike KPJ prema nacionalnim pitanjima. Polazeći od gledišta ruskih boljševika pre ma nacionalnom pitanju do prvog svjetskog rata, dr S. Marković i njegove pristaše shvaćaju nacionalno pitanje dijelom sadržaja buržoasko-demokratskih revolucija jugoslavenskih nacija u uvjetima mirnodopskog razvitka kapitalizma. Poraz revolucije u godinama neposredno nakon prvog svjetskog rata na dugi rok je onemogu ćio svjetski komunistički pokret da nacionalna pitanja razrješava u svjetskoj proleterskoj revoluciji. Prirodnim tokovima razvitka 150
kapitalizma i demokratizacije jugoslavenske buržoaske države treba prepustiti i rješenje jugoslavenskih međunacionalnih odnosa do izbijanja revolucije. Ovakav pristup partijske opozicije nacionalnom pitanju, pola zeći od unitarističkog koncepta, ili priznanja nacija, objektivno je pridonosio udaljavanju KPJ od nacionalnog pitanja, prepuštajući nacionalnim buržoazijama bitku za vodeću ulogu u nacijama, a KPJ u klasi. Bez obzira na neospornu činjenicu, da se parola o aktualnosti svjetske revolucije nije temeljila na osmišljenim analizama svjet skog komunističkog pokreta, što je nanijelo velike štete lenjinskom poimanju jedinstvenog fronta sadržavala je u sebi izuzetno pozitivni pristup nacionalnom i seljačkom pitanju u uvjetima nerazvijenih zemalja, koji svoje korijene ima u Oktobarskoj revo luciji i u vremenu djelovanja Lenjina u Kominterni. Ukoliko se jugoslavenski komunistički pokret pripremao za revoluciju, za onu koja će buknuti sutra, ili za desetak godina, nije mogao, niti je smio nacionalna pitanja prepustiti jugoslavenskoj buržoaziji. Iz navedenih razloga, kritika gledišta dr S. Markovića svoju argu mentaciju ne može naći u njegovom nacionalnom unitarizmu, a unitarista nije bio, već u njegovom pristupu odnosu prema naci onalnim pitanjima u uvjetima oseke revolucije. Sukobi oko pristupa nacionalnom pitanju, u Tezama imaju još jednu dimenziju, njegov državnopravni aspekt. CO NRPJ oštro zamjera ukupnoj partijskoj opoziciji gledište, da bi u uvjetima kapitalističkog razvitka jugoslavenske države trebalo podržati one građanske partije koje traže njenu državnopravnu transformaciju na autonomne oblasti. Autonomizaciju jugoslavenske države, više po ekonomskoj, a najmanje po nacionalnoj strukturi, partijska opozicija smatra primjerenijom s aspekta interesa buduće jugosla venske proleterske revolucije jer, za razliku od federativnog uređenja, pridonosi integraciji jugoslavenskog proleterskog fron ta. Za dio partijske opozicije autonomizacija otvara proces stvara nja jugoslavenske nacije, za dr S. Markovića, perspektivu dovrša vanja slovenske i hrvatske buržoasko-demokratske revolucije, ne slabeći integrativne procese jugoslavenskog proleterskog fronta. Mišljenja smo, da je osnovna greška partijske opozicije bila u uvjerenju, da je proletarijat klasa čiji interesi ne mogu, niti smiju zadirati u problematiku nacije, kategoriju koja nastaje i završava u kapitalizmu,.. Velika zabluda bilo je njeno vjerovanje da je cen tralistička, u najboljem slučaju autonomistička državna struktura Jugoslavije, jedina pretpostavka zajedništvu njenih nacija i naci 151
onalnih manjina, kao i jedinstvu jugoslavenskog proleterskog fronta. Jugoslavensku državnu zajednicu shvaća trajnom činjeni com, koja uvjetuje način reguliranja nacionalnih pitanja i sadržaje proleterske revolucije, pretvarajući je u kriterij uspješne izvedbe proleterske revolucije, umjesto da je sadržaje te revolucije shvati la osnovnim preduvjetom realizaciji jugoslavenskog klasnog jedin stva i nacionalnog zajedništva, a time i državnog integriteta Jugo slavije. Partijska većina ocjenjuje, da je jedan od najvažnijih zadataka KPJ njeno izrastanje u vodeću silu u procesu oslobođenja ugnjetenih nacija, a što pretpostavlja njeno suprotstavljanje utjecaju naci onalnih buržoazija. Rješenje međunacionalnih odnosa u našoj zemlji, CO NRPJ vidi u borbi jugoslavenskog komunističkog pokreta za samoopredjeljenje, nezavisnost i slobodu. Realizaciju toga cilja moguće je provesti samo u savezu radničke klase i selja štva, vezujući taktiku jedinstvenog fronta radnika i seljaka s općom borbom radnih masa protiv buržoazije i kapitalizma. Ova kav sadržaj borbe KPJ za rješenje nacionalnih pitanja pretpostav lja stvaranje radničko-seljačkih vlada u Jugoslaviji, ne izvan nje, te na cijelom Balkanu. Ispravno povezujući proces nacionalne s procesom socijalne emancipacije širokih masa jugoslavenskog društva, partijska većina odbacuje mogućnost dovršavanja zakaš njelih buržoasko-demokratskih revolucija u uvjetima vlasti buržo azije. Po svojim sadržajima buržoasko-demokratska, po svojim nosiocima radničko-seljačka, prva faza revolucionarnih promjena u našoj zemlji po obliku vlasti bila bi prelazni oblik vlasti u dikta turi proletarijata, odvijajući se u uvjetima očuvanja integriteta jugoslavenske države. Ne bi bila izolirana pojava na Balkanu, već sastavni dio balkanske revolucije istih sadržaja. Tako je nekoliko mjeseci nakon petog kongresa Kominteme partijska opozicija odbila njegov zahtjev o dezintegraciji jugoslavenske države u pro cesima izvedbe radničko-seljačkih revolucija Slovenaca, Hrvata i Makedonaca. Treći problem oko kojega izbijaju sukobi bilo je seljačko pita nje. Taktika borbe za jedinstveni front radnika i seljaka otvorila je dileme ne samo oko pitanja, da li je seljak u klasnom smislu podoban saveznik u borbi za revolucionarni preobražaj jugosla venskog društva, već i koja je njegova uloga u borbi proletarijata za rješenje nacionalnih pitanja. Tek u pristupu ovom problemu može se shvatiti, zašto je partijska opozicija taktiku borbe za jedinstveni front radnika i seljaka u uvjetima buržoaskog društva shvaćala kao akcionu, a ne kao aktualnu parolu dana. U kontek 152
stu pristupa ovoj problematici zaoštrile su se idejne borbe i u pristupu odnosu prema seljačkim strankama i organizacijama, što je naročito bilo aktualno od ulaska HRSS-a u Seljačku internacionalu. Tvrdeći da se kapitalizam na Balkanu stabilizira, što je bilo točno, partijska opozicija koristi tu činjenicu kako bi odbacila svaki pokušaj aktualiziranja parole jedinstvenog fronta radnika i seljaka, a posebno kontakta s građanskim opozicijskim stranka ma. Zbog toga, taktiku jedinstvenog fronta radnika i seljaka shva ća isključivo kao jedinstveni front na planu ekonomske borbe, a u okvirima sloboda buržoaske demokracije. Od tako koncipirane taktike kao posljedicu očekuje udaljavanje građanske opozicije od taktike jedinstvenog fronta, a KPJ od nacionalnog i seljačkog pitanja. Tako bi KPJ ostala na terenu čiste klasne borbe jugosla venskog proletarijata. U Tezama CO NRPJ traži se suradnja s građanskim opozicij skim seljačkim partijama i organizacijama, ne kao jedini način borbe za jedinstveni radničko-seljački front, već kao jedan od oblika njegove realizacije. Pri tome upozoravamo da je radničkoseljačka revolucija shvaćena u duhu odluka četvrtog, a ne petog kongresa Kominterne, ona je prelazni period u diktaturu proleta rijata. Međutim, izvedba prve i druge faze sadržaja jugoslavenske revoucije nije prvenstveno problem jugoslavenskih, već balkan skih komunista. Lenjinsku poruku o potrebi borbe za originalnost svake revolucije, većina u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta nije shvatila. Uzroke toj činjenici treba tražiti u samoj KPJ, ali i u Kominterni. Iako u nacionalnooslobodilačku fazu revolucije partijska veći na ugrađuje i elemente socijalne revolucije, u prvom planu ima nacionalno i seljačko pitanje. Zato njeno uspješno dovršenje usko povezuje s djelovanjem komunističkog pokreta u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, prenaglašava problem građan ske nesrpske opozicije. Partijska većina, kao i Kominterna, zane maruju razradu sadržaja srpske radničko-seljačke revolucije, iako govori o jugoslavenskoj proleterskoj revoluciji. Ta činjenica učvršćuje nas u uvjerenju, da je partijska većina prvu fazu jugosla venske revolucije prvenstveno shvaćala kao nacionalnooslobodi lačku borbu. Žarišta revolucionarnih preobražaja u jugoslaven skoj državi, kao i Kominterna, traži u Sloveniji, Hrvatskoj i Makedoniji, a od srpskih radnika i seljaka savršeno razumijevanje službenog gledišta KPJ toga vremena o ugnjetačkoj ulozi srpske nacije nad ostalim nacijama i nacionalnim manjinama. 153
Zbog toga se u Tezama diferencirano pristupa problemu seljačkih partija, ovisno da li okupljaju srpsko seljaštvo, ili selja štvo ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Zato se u Tezama govori o taktici borbe za seljačke mase odozgo i odozdo, drugačije prema HRSS-u, SLS, JMO i VMRO-u, drugačije prema Zemljo radničkoj stranci. U užoj Srbiji prvenstveno odozdo, u Sloveniji, Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini i Makedoniji odozdo i odozgo. Neosporno je točno, da KPJ taktiku borbe za jedinstveni front radnika i seljaka nije mogla istim metodama voditi u cijeloj zemlji, da politički problemi u srpskoj naciji nisu bili identični problemi ma slovenske, hrvatske, makedonske i drugih nacija. Radi se o jednom načelnom shvaćanju prisutnom u KPJ od treće konferen cije KPJ, da je srpsko nacionalno pitanje definitivno riješeno-stva ranjem jugoslavenske države, zanemarujući činjenicu .'toliko isti canu kada se radilo o slovenskom i hrvatskom nacionalnom pita nju, da je to ujedinjenje izvršeno pod vodstvom nacionalnih bur žoazija. Ovakav pristup srpskom pitanju nije vodio računa ni o činjenici snažne koncentracije dijelova srpske nacije na prostori ma Hrvatske, Vojvodine i Bosne i Hercegovine, gdje isključiva orijentacija KPJ na hrvatsko, muslimansko ili nacionalna pitanja manjina, nije bila garancija afirmaciji KPJ u redovima srpske naci je, otvarajući u njoj samoj srpsko nacionalno pitanje. Jugoslavenski komunistički pokret bio je ipak na početku kon cipiranja odnosa prema nacionalnim pitanjima. Teze su potvrđene referendumom u većini partijskog članstva, a CO NRPJ u svoj sastav vraća onaj dio partijske opozicije koji je bio protivnik unita rističke orijentacije. Nazirala se mogućnost da vodstvo jugosla venskog komunističkoga pokreta samo razriješi probleme, u to vrijeme prisutne i u ostalim komunističkim partijama. Međutim, intervencija Kominterne u smislu usklađivanja idejnih gledišta, zaustavlja ovaj proces. Polazeći od pravilnih procjena, da je KPJ brojčano slaba i bez značajnijeg utjecaja u političkom životu zem lje, Kominterna nastoji neadekvatnom metodom kompromisa očuvati jedinstvo vodstva i baze jugoslavenskog komunističkog pokreta, primjenjujući je i na planu usuglašavanja gledišta o vital nim problemima jugoslavenske revolucije. U prvoj polovici studenog 1924. godine objavljena je Platfor ma sporazuma između CO NRPJ i opozicije. O čemu se zapravo radilo, najrječitije govori tekst Platforme. U njemu je prihvaćena ocjena partijske većine da u jugoslaven skim uvjetima nastupa kriza kapitalizma, koja se reflektira na ukupni društveno-ekonomski i politički razvitak zemlje. Isto tako. 154
prihvaćena je i njena ocjena o dominantnoj ulozi velikosrpske buržoazije u životu zemlje, ali se upozorava da su njene posljedice evidentne i u srpskoj naciji. Intervencija partijske opozicije u pravcu korigiranja odnosa prema srpskom pitanju bila je ispravna i neophodno potrebna. Snažni pokreti ugnjetenih nacija i naci onalnih manjina sadržajno se ocjenjuju ne samo kao borba za nacionalno, već i za socijalno oslobođenje čije komponente u te pokrete unose siromašni seljaci. Sasvim ispravna formulacija sadr žaja taktike jedinstvenog fronta radnika i seljaka. Međutim, suprotno Tezama CO NRPJ, u Platformi se govori o otvaranju mogućnosti realizacije taktike jedinstvenog fronta radnika i selja ka, kao akcionoj, a ne i kao aktualnoj paroli KPJ. Drugim riječi ma, revolucija nije na dnevnom redu samo kao aktualni proces. U posebnom dijelu Platforme, Rezoluciji o nacionalnom pita nju, ističe se značenje povezivanja procesa nacionalnog oslobođe nja s klasnom borbom proletarijata, ali i uvjerenje, da je rješenje nacionalnih pitanja u našoj zemlji moguće i u uvjetima kapitali stičkog razvitka. Nastojanja partijske većine da očuva revoluci onarni sadržaj rješenja nacionalnih i seljačkog pitanja vidljiv je u upozorenju da nacionalna pitanja u svojoj osnovi nisu ustavno pitanje, jer buduće proleterske države ne moraju ostati u granica ma imperijalističkih rješenja, već se stvaraju na temelju poštivanja principa prava nacije na samoopredjeljenje do otcjepljenja. Velika razmimoilaženja između partijske većine i opozicije u pristupu problemu objektivnog položaja srpske nacije u uvjetima dominacije njene buržoazije, koja su u uvodnom dijelu Platforme apsolvirana tvrdnjom da se njene posljedice reflektiraju i na polo žaj srpske nacije, u Rezoluciji se pokušavaju korigirati neodrži vom tvrdnjom, da je jugoslavenska država rezultat imperijalistič kog rata, u kojoj srpska nacija ugnjetava sve ostale. Prihvaćeno je i gledište partijske većine i dijela opozicije, o slovenskoj, hrvat skoj i srpskoj naciji kao formiranim nacijama, koje se ne nalaze u procesu stapanja u jednu naciju, niti za to imaju uvjeta. Kompromis je postignut i u pristupu ocjeni mjesta i uloge građanskih opozicijskih stranaka u redovima ugnjetenih nacija tvrdnjom, da se borba ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina odvija u dva osnovna oblika. Prvi, to je široki pokret masa u pravcu revolucionarnog rješenja, drugi, parlamentarna borba nacionalnih buržoazija na račun širokih masa sviju nacija, pa tako i srpske. Iako se u Rezoluciji upozorava, da nacionalno pitanje ne može biti ustavno pitanje, prihvaća se gledište, da borba nacional nih buržoazija u parlamentu znači i pojavu nacionalnog pitanja 155
kao ustavnog pitanja. Ovakav .stav prema parlamentarnoj borbi bio je realan i razbijao je sektaški pristup KPJ prema građanskoj opoziciji, kako s »desnih«, tako i s »lijevih« pozicija. Međutim, da se ne bi rješenje nacionalnih pitanja svelo na ustavno pitanje, u Rezoluciji se ističe, da rušenje hegemonije velikosrpske buržoazije i pravo na samoopredjeljenje do otcjepljenja mogu biti samo rezultat revolucionarnog saveza radnika i seljaka. Idejni sukobi između partijske opozicije i partijske većine izbili su i u ocjeni političkog stanja u srpskom radništvu i seljaštvu, kao i u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Rukovođeni politikom kompromisa, u Rezoluciji se prihvaća osuda zanemari vanja borbe protiv nacionalizma i šovinizma u svim nacijama, uperena protiv pretjeranog isticanja od strane partijske većine nacionalizma i šovinizma u redovima srpskih radnika i seljaka, a zanemarivanja iste pojave u hrvatskom radništvu i seljaštvu. For mulacija o potrebi borbe protiv velikodržavnih predrasuda u srp skom radništvu i seljaštvu, kao i protiv nacionalizma i šovinizma u pokretima ugnjetenih nacija, koji pod vodstvom nacionalnih bur žoazija u sebi nužno sadržavaju i elemente zahtjeva za dominaci jom i nacionalnom diskriminacijom, u osnovi ispravna, trebala je izraziti kompromis u podjeli krivice. Nesporazumi između partijske većine i opozicije izbili su i u pristupu pitanju prihvaćanja ili odbijanja zahtjeva petog kongresa Kominterne o izdvajanju Slovenije, Hrvatske i Makedonije iz sastava jugoslavenske države, kao državnopravnog oblika rješenja slovenskog, hrvatskog i makedonskog pitanja u uvjetima radničko-seljačke revolucije. Partijska opozicija suprotstavlja se ovom zahtjevu, a partijska većina se lomi između direktive Kominterne i osobnih uvjerenja. Zato se u Rezoluciji ističe pravo svake nacije na otcjepljenje u uvjetima imperijalističke Jugoslavije, ostavljajući otvorenom mogućnost borbe za ponovno stvaranje jugoslavenske države u uvjetima njenog revolucionarnog socijalističkog preobra žaja. U posebnom dijelu Platforme koji je posvećen problematici taktike jedinstvenog proLeterskog fronta, definira se njegova suština u jugoslavenskim uvjetima. Shvaćen je kao borba za široki front jugoslavenskog proletarijata, koja prerasta uže granice naci onalnih problema radničko-seljačkog saveza, pretvarajući se u integrativni faktor revolucionarnih promjena na jugoslavenskim državnim prostorima, a u njegove taktičke ciljeve ugrađeni su isključivo ekonomsko-socijalni sadržaji revolucije. Akciono jedin stvo jugoslavenskog proletarijata traži se prvenstveno u sindikati 1 56
ma sviju idejnih pravaca, na platformi njegove idejne diferencija cije, a ne kompromisa. Stvaranjem MSV i akcionih odbora u tvornicama i radionicama, jugoslavenski komunisti moći će reali zirati jedinstveni front proletarijata odozdo, a u iznimnim slučaje vima i odozgo, pregovorima s vodstvom socijaldemokratskih sin dikata u smislu akcionog, ali ne i idejnog jedinstva. U Platformi je posebna pažnja posvećena kategoriji nezaposlenih radnika, koji obzirom na socijalni položaj još nisu zahvaćeni propagandom soci jalne demokracije. U dijelu Platforme koji govori o koncipiranju sadržaja taktike jedinstvenog fronta, izdvojen je aspekt borbe za revolucionarno jedinstvo radnika i seljaka. Kompromisni pristup raščišćavanju vrlo često i načelnih razlika između partijske većine i opozicije, u ovom aspektu taktike KPJ imao je i pozitivni predznak. Jedan od pozitivnih rezultata usuglašavanja gledišta o proble mu odnosa proletarijata i seljaštva bilo je i šire koncipiranje seljač kog pitanja. Za razliku od dotadašnjih gledišta partijske većine i Kominterne, izvedba radničko-seljačke revolucije nije prvenstve no svedena na odnos seljaštva prema nacionalnim pitanjima. Prih vaćajući gledišta da u nizu balkanskih zemalja djeluju samostalni seljački pokreti socijalnog opredjeljenja, čak i kada su pod utjeca jem buržoazije, u Platformi se radničko-seljački savez shvaća i kao klasni savez između proletarijata i siromašnih seljaka, čije poticaje niti treba, niti se može naći samo u problemu međunacionalnih odnosa. Za one pokrajine gdje je nacionalno pitanje bilo u centru poli tičkog života, u Platformi je zadržano gledište o seljačkim pokreti ma kao bazi nacionalnooslobodilačkih procesa, u kojima KPJ kao avangardna snaga jugoslavenskog proletarijata mora preuzeti vodeću ulogu. Zadržane su već prihvaćene akcione parole u borbi protiv velikosrpske hegemonije i pravu svake nacije na samoopre djeljenje do otcjepljenja. Pri tome, upozorava se na potrebu oču vanja organizacijske samostalnosti KPJ, obzirom da u ovom sluča ju mora djelovati u sredinama s jako naglašenim utjecajem seljač kih partija pod vodstvom nacionalnih buržoazija. Suprotstavljaju ći se tendencijama kompromisa između KPJ i navedenih partija, a na liniji odluka petog kongresa Kominterne, u Platformi je istak nuto, da taktika borbe KPJ za radničko-seljačke vlade nije kom promis sa seljačkim partijama u smislu jačanja buržoaske demo kracije, već parola mobilizacije masa u borbi protiv kapitalizma. Ovo upozorenje bilo je upućeno kako dijelovima partijske opozi cije, tako i partijske većine, koji su pokazivali tendenciju prila157
gođavanja suradnji s građanskim opozicijskim strankama, ili soci jalnom demokracijom. Izrečena je i kritika principijelnih i taktičkih odstupanja u redovima partijske većine i opozicije od globalne linije KPJ u pristupu nacionalnom i seljačkom pitanju. U nekim skretanjima partijske većine vidi se tendencija rješenja nacionalnih pitanja u okvirima kapitalističkog razvitka jugoslavenske države, izbjegava nje isticanja zahtjeva za stvaranje nezavisne slovenske, hrvatske i makedonske republike, kao i pitanja položaja Albanaca. Upozo reno je i na nedorečenost parole radničko-seljačkih vlada, naroči to u vrijeme kada je i S. Radić imao sličnu taktiku. U Platformi je izrečena vrlo oštra kritika potcjenjivanja naci onalnog pitanja, odbacivanja njegove klasne dimenzije u kontek stu revolucionarnog saveza radnika i seljaka, a pod parolom bor be protiv potiskivanja ekonomsko-socijalnih ciljeva klasne borbe jugoslavenskog proletarijata. Takav stav, kaže se u Platformi, olakšava jačanje velikodržavnih predrasuda u srpskom seljaštvu i radništvu, otežavajući borbu KPJ u redovima srpske nacije. Dije lu opozicije zamjera se što vjeruje da zakoni ekonomskog razvitka otvaraju mogućnost stapanja Slovenaca, Hrvata i Srba u jugosla vensku naciju, u uvjetima kada pridonose njihovom udaljavanju, a ne približavanju. Partijskoj opoziciji predbacuje se i nejasan odnos prema buržoaskom nacionalizmu i velikodržavnom šovinizmu vladajuće nacije kao i usmjeravanju njene kritike isključivo prema šovinizmu u redovima ugnjetenih nacija. Zamjera joj se odbacivanje parole prava nacija na samoopredjeljenje do otcjepljenja, kao i svođenje parole radničko-seljačke vlade na rezultat ekonomsko-socijalne komponente klasne borbe jugoslavenskog proletarijata. Njena borba za demokratizaciju političkog života zemlje nazvana je oportunizmom, ukoliko se ne veže za parolu o radničko-seljačkim vladama, kao revolucionarnom putu raziješavanju nacionalnih pitanja. Ukoliko partijska opozicija želi biti dio KPJ, kaže se u Platformi, ona mora javno priznati svoje greške i podržati liniju KPJ i Kominterne. Na kraju Platforme sporazuma između CO NRPJ i opozicije upozorava se partijsku opoziciju na nekorektan potez korištenja partijske sindikalne centrale i njenog organa »Organizovanog radnika« u borbi protiv gledišta KPJ, što rezultira odvajanjem Partije od njenih sindikata i stvaranjem dva ju centara vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta. Međutim, politika kompromisa nije dugo trajala. Plenum CIO KPJ, održan od 20. do 26. studenog 1924. godine, 25. studenog izglasava Odluku Z V NRPJ o sporu u Partiji, kompromis je odba158
čen. Polazeći od procjena petog kongresa Kominterne u Odlu ci se ističe, da se svijet ponovo nalazi pred revolucionarnim raspletom, poput onoga u uvjetima prvog svjetskog rata, kao i neposredno nakon njega. Kapitalizam se nalazi u krizi, a demokratsko-pacifistička era u međunarodnim odnosima privid je krize. Uskoro slijedi zaoštravanje odnosa između kapitali stičkih država, što se mora odraziti i na način razrješavanja nacionalnog pitanja. Balkan, kao dio ukupnih društveno-ekonomskih i političkih kretanja Evrope, u procesu je revolucioni r a l a koji može svakog trena prerasti u revoluciju. Rat na Bal kanu treba pretvoriti u radničko-seljačku revoluciju, koja rješe nja nacionalnih pitanja apsolvira stvaranjem federacije radničko-seljačkih sovjetskih socijalističkih republika Balkana. Situacija u Kraljevini SHS ocijenjena je izuzetno revoluci onarnom, kao rezultat prirodnih procesa razvitka kapitalizma i međunacionalnih odnosa. Uzroke međunacionalnim sukobima moguće je naći u velikosrpskoj hegemoniji, koja rezultira poja vom snažnih nacionalnooslobodilačkih pokreta ugnjetenih naci ja isprepletenih s pokretima seljaštva. Po ocjeni iz Odluke, u našoj zemlji stvaraju se uvjeti revolucionarnom savezu radnika i seljaka, iz kojeg će proisteći radničko-seljačka vlada, ali ne kao prelazni oblik vlasti između diktature buržoazije i diktatu re proletarijata, već kao diktatura proletarijata. Tako je kra jem 1924. godine većina u vodstvu jugoslavenskog komunistič koga pokreta prihvatila taktičku orijentaciju petog kongresa Kominterne o suštini taktike revolucionarnog saveza radnika i seljaka. U posebnoj Rezoluciji o nacionalnom pitanju, borba za nacionalno oslobođenje dovedena je u usku ovisnost od borbe protiv kapitalizma i imperijalizma, kroz taktiku saveza radnika i seljaka u svakoj (priznatoj) naciji i kroz njihovo dobrovoljno uključenje u federaciju radničko-seljačkih republika na Balka nu. Međutim, revolucionarne promjene u našoj zemlji ne dovode se u direktnu ovisnost od izvedbe balkanske revolucije. Ne odbacuje se i mogućnost borbe KPJ za pravo nacija na otcjepljenje i u uvjetima kapitalističkog razvitka jugoslavenske države, slijedeći upozorenje petog kongresa Kominterne, da proletarijat ne mora očuvati granice buržoaske države u uvjeti ma proleterske revolucije. Traži se borba komunista protiv velikosrpske hegemonije, protiv nacionalnog unitarizma, protiv parlamentarnog puta rješenja jugoslavenskih međunacionalnih odnosa kao jedinog oblika borbe, a učestvovanje u raspravama 159
oko revizije Vidovdanskog ustava shvaćeno je isključivo kao bor ba za sticanje demokratskih uvjeta pridobijanja masa u radničkoseljački front. Sadržaji citirane Rezolucije ZV NRPJ od 25. studenog 1924. godine sadrže i sasvim nova službena gledišta, dotada odbacivana u jugoslavenskom komunističkome pokretu. Pod pritiskom odluka petog kongresa Kominterne o jugosla venskom pitanju, bez dubljih analiza jugoslavenske stvarnosti, u citiranoj se Rezoluciji pravo nacija na samoopredjeljenje do otcjepljenja transformira u zahtjev, da radničko-seljačke revolucije jugoslavenskih ugnjetenih nacija trebaju rezultirati stvaranjem nji hovih samostalnih sovjetskih socijalističkih republika. Granice jugoslavenske buržoaske države više nisu vječno dati okviri jugo slavenske revolucije, pružajući svim ugnjetenim nacijama i naci onalnim manjinama priliku da u radničko-seljačkoj revoluciji slo bodno odluče o svome budućem zajedništvu. Zahtjevom o obvezi jugoslavenskih komunista da se bore za stvaranje nezavisnih: Hrvatske, Slovenije, Makedonije i Crne Gore, s nedorečenim odnosom prema Kosovu, revolucionarna idejna struja u vodstvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta nije odbacila jugoslaven sko zajedništvo, ali je izjašnjavanje o njemu prepustila širokim masama radničko-seljačkih revolucija. Opredjeljenje za ili protiv dezintegracije jugoslavenske državne zajednice nije shvaćala i kao opredjeljenje ili odbacivanje revolucionarne orijentacije, već kao taktiku koja treba biti primjerena datom trenutku razvitka jugo slavenskih nacija i nacionalnih manjina. Ocijenivši daje revolucija na dnevnom redu, a jugoslavensko zajedništvo u krizi, traži i nje govo drugačije koncipiranje u budućnosti. Po mišljenju većine u vodstvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta, stvaranje samo stalnih sovjetskih socijalističkih republika ima svoje revolucionar no opravdanje samo tamo gdje su nacije već formirane, ili u pro cesu formiranja i nalaze se unutar jugoslavenske države u podre đenom položaju. Stvaranje samostalnih slovenske i hrvatske sovjetske socijali- ] stičke republike shvaćaju dovršavanjem buržoasko-demokratskih j revolucija slovenske i hrvatske nacije, a stvaranje crnogorske i j makedonske otvaranjem procesa konstituiranja Crnogoraca i Makedonaca u nacije. Iz predložene koncepcije revolucionarne državnopravne trans formacije vidljivo je, da ova taktička opredjeljenja u vodstvu jugo slavenskog komunističkoga pokreta odbacuju stanovišta treće konferencije KPJ o revolucionarnoj transformaciji jugoslavenske 160
države u federaciju sovjetskih socijalističkih republika. Prostor buduće jugoslavenske socijalističke države svode na Srbiju, Vojvodinu i Bosnu i Hercegovinu, dok problem Kosova ne razrađuju obzirom da u to vrijeme ni balkanske komunističke partije, a ni Kominterna, nisu raščistile svoj odnos prema albanskom pitanju. Uzimajući u obzir rasprave u Kominterni tokom 1925. godine, pretpostavljamo da se državnopravno reguliranje odnosa između Srbije, Vojvodine, Bosne i Herce govine i Kosova predviđalo na principu međusobnih autonom nih odnosa. Međutim, nije nam jasno, da li bi ove zemlje čini le jugoslavensku federaciju, ili su njihovi državnopravni odnosi drugačije zamišljeni. Isključivanje prostora Bosne i Hercegovi ne, Vojvodine i Kosova iz problematike jugoslavenskih među nacionalnih odnosa bilo je rezultat shvaćanja, da ni jedna naci ja u njima brojčano ne dominira, pa tako ne postoji ni razlog njihove transformacije u zasebne republike. Odbacivanje mogućnosti stvaranja srpske sovjetske socijalističke republike bilo je rezultat uvjerenja, da u jugoslavenskoj državi ne postoji srpsko nacionalno pitanje, pa tako niti zainteresiranost srpske nacije za vlastitom državom. Razmatrajući problematiku odluka plenuma ZV NRPJ od 25. studenog 1924. godine, posebno onaj dio koji se odnosi na zahtjev o potrebi dezintegracije jugoslavenske države, ne smijemo izgubi ti iz vida činjenicu, da one ne odbacuju potrebu zajedništva jugo slavenskih nacija. Prihvaćajući globalnu balkansku taktiku Kominterne, ZV NRPJ prihvaća objedinjavanje sviju balkanskih nacija u okvirima balkanske federacije sovjetskih socijalističkih republika, u čijem bi sastavu bile i hrvatska, slovenska, crnogor ska i makedonska sovjetska socijalistička republika, kao i, vjero jatno na autonomnim osnovama, koncipirana zajednica Bosne i Hercegovine, Vojvodine, Srbije i Kosova. Tako je većina u vod stvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta pravo nacija na samoopredjeljenje do otcjepljenja pretvorila u obvezu Slovenaca, Hrvata, Crnogoraca i Makedonaca da se izdvoje iz sastava jugo slavenske države, kao što je u obvezu pretvorila i zahtjev o rješe nju bosanskohercegovačkog, vojvođanskog, kosovskog i srpskog pitanja u okvirima zajedničke jugoslavenske države. Vodeći raču na o činjenici da su ova gledišta tek početak revolucionarnog definiranja jugoslavenskog zajedništva, ipak se stiče dojam da su rezultat vrlo niskog stupnja praksom utemeljene originalne teorije sadržaja jugoslavenske revolucije. Uz podršku vodstva Kominter ne, jugoslavenska stvarnost išla je mimo taktike jugoslavenskog 161
komunističkoga pokreta u pristupu odnosu proleterske revolucije prema nacionalnom pitanju.
Intervencija Kominterne Produbljavanje krize u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta nije zaustavila ni intervencija IKKI-e u jesen 1924. godi ne. Ta činjenica nije mimoišla njegov Peti prošireni plenum odr žan u Moskvi od 21. ožujka do 6. travnja 1925. godine. Na temelju podataka koji prezentira partijska brošura iz 1925. godine pod naslovom »Pčelarstvo«, već prvog dana njegova rada formirana je, između ostalih, posebna komisija za jugoslavensko pitanje i rješenje spora u KPJ, u sljedećem sastavu: predsjednik: Kolarov (Bugarska), sekretar: Bogucki (Poljska), te članovi komisije: Frunze i Gusev (Rusija), Skripkin (Ukrajina), Bartz (Njemačka), Rabatte (Francuska), Gramsci (Italija), Šmeral (Čehoslovačka), Ursu (Rumunija), Alpari (Mađarska), Fiirenberg (Austrija), Dimitrov (Bugarska), Mehring (KOI). U radu komisije učestvo vali su svi delegati CK KPJ, partijske opozicije i SKOJ-a. Nakon diskusije komisija je za plenum IKKI-e sačinila prijedlog rezoluci je u kome je globalno zahvatila sva sporna pitanja u vodstvu jugo slavenskog komunističkog pokreta i u dijelovima partijske opozi cije. Na plenarnoj sjednici plenuma IKKI-e 6. travnja 1925. godi ne, poslije referata predstavnika komisije za sporna pitanja u KPJ, plenum je u načelu prihvatio sadržaje predloženog nacrta rezolucije o stanju u jugoslavenskom komunističkom pokretu, s tim da je Predsjedništvu IKKI-e prepustio izradu konačnog tek sta, koji će biti ujedno i službeni dokument plenuma. Nacrt rezo lucije u principu su prihvatili svi delegati CK KPJ, partijske opozi cije i SKOJ-a. Međutim, činjenice: 1. da konačni tekst rezolucije nije prihvaćen na plenumu, 2. da su se o njemu predstavnici jugo slavenskog komunističkog pokreta opredijelili u principu i 3. da je izrada konačnog sadržaja teksta rezolucije prepuštena Predsjedni štvu IKKI-e, ukazuju na buduće izvore daljnjih sukoba u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta. Osim toga, ove činjenice ukazuju i na snažan porast utjecaja IKKI-e i njegova Predsjedni štva na sekcije Kominterne, koji je nužno morao rezultirati polo vičnim rješenjima, stvaranim u uskim krugovima, a ne u bazi pokreta. Neosporno je točno da većina u vodstvu jugoslavenskog 162
komunističkog pokreta toga vremena nije bila u stanju sama sredi ti prilike u vlastitoj sredini, niti u nizu partijskih organizacija. Nije bila u stanju ni slomiti otpor partijske opozicije, čiji je eminentni predstavnik dr Sima Marković bio za većinu u vodstvu jugosla venskog komunističkog pokreta utjecajna ličnost komunističkog pokreta u Srbiji i izvan nje i koga je samo autoritet IKKI-e mogao prisiliti na suradnju. Naravno, većina u vodstvu mogla je Simu Markovića i silom udaljiti, što je u toku 1924. godine i pokušala, ali je IKKI-e uvijek do tada tražio da se nastavi surad nja s njim, ne bez razloga. Naime, prijetila je opasnost da snažnije mjere protiv ovog eminentnog predstavnika jugoslavenskog komunističkog pokreta pridonosu produbljavanju rascjepa i u bazi pokreta. U izuzetno opširnoj i otvorenoj diskusiji komisija petog proši renog plenuma IKKI-e omogućila je svim prisutnim članovima vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta da kažu sve što misle o razlozima krize i načinu njenog razrješavanja. Ipak, u centru interesa bila je partijska opozicija, a posebno njen idejni vođa dr Sima Marković. Sačuvani i nama dostupni dokumenti potvrđuju da je navedena komisija ovog plenuma IKKI-e bila formirana isključivo zbog djelovanja partijske opozicije, a u cen tru interesa bili su nacionalno pitanje i Sima Marković. Za bolje shvaćanje toka i zaključaka ove komisije nužno je upozoriti da je plenum CK KPJ (ZV NRPJ) 25. studenog 1924. godine u sadržaje svoje rezolucije unio temeljne ispravke linije Treće konferencije KPJ, a na temelju zaključaka Petog kongresa Kominterne. U nacionalnom pitanju, to su dva zaključka: 1. da se revolucija rad nika i seljaka treba shvatiti kao specifičan oblik diktature proleta rijata u uvjetima nerazvijenih zemalja i 2. da se državnopravni aspekt rješenja jugoslavenskih međunacionalnih odnosa mora razriješiti u obliku borbe za stvaranje samostalnih i nezavisnih socijalističkih republika ugnjetenih nacija i Makedonije, kao sastavnih dijelova buduće federacije radničko-seljačkih socijali stičkih republika na Balkanu. Iz tih činjenica slijedi zaključak: većina u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta već je u nacionalnom pitanju uskladila svoja gledišta s onima Petog kon gresa Kominterne. Zbog toga, u ovom pitanju, i ne samo u ovo me, imala je podršku IKKI-e. S obzirom na ukupnu snagu jugoslavenskog komunističkog pokreta toga vremena, kao i na činjenicu da je partijska većina išla u nacionalnom pitanju i u ocjeni međunarodne situacije daleko više »u lijevo« od samog IKKI-e, na što je s razlogom upozoravao 163
S. Marković, očito je bilo da se IKKI-e trudio da sačuva jedinstvo jugoslavenskog komunističkog vodstva. Naravno, pri tome je vodio računa da partijsku opoziciju pridobije na liniju Kominterne, prvenstveno S. Markovića, koji, za razliku od većine u opozi ciji, nije zagovarao unitaristički pristup KPJ nacionalnom pitanju. Prema »Pčelarstvu«, G. Dimitrov, tada sekretar Predsjedni štva BKF, svoje je izlaganje počeo značajnom tvrdnjom da kriza u KPJ, mi bismo rekli u vodstvu KPJ, ne datira od prelaska pokreta u ilegalnost. Odbacujući na taj način ocjenu Jugoslavenske komi sije Četvrtog kongresa Kominterne iz 1922. godine, da se uzroci krize u vodstvu KPJ nalaze u činjenici njenog prelaska u ilegal nost, Dimitrov je istakao da su oni mnogo dublji i ne mogu se tražiti u promijenjenim uvjetima njenog djelovanja. Naprotiv, isti če Dimitrov, i to s pravom, kriza u KPJ javila bi se i u slučaju daje svoje djelovanje nastavila i u legalnim uvjetima. Tu neosporno točnu konstataciju Dimitrov pokušava objasniti kroz četiri značaj na momenta u razvitku KPJ. Prvi vidi u činjenici da je KPJ nastala iz predratnih socijalde mokratskih stranaka, preuzimajući od njih idejnu i organizacijsku tradiciju. S jedne strane, tradiciju onog dijela stranaka iz bivše Austro-Ugarske Monarhije koje su u svojoj većini bile sljedbenice austromarksističkog koncepta, s druge strane, srbijanskih socijali sta, koji svoju djelatnost prekidaju u toku rata i kasne u spoznaja ma iskustava oktobarske revolucije i revolucionarnih previranja u Evropi. Pri tome je upozorio.kako takva revolucionarna iskustva BKP nije propustila ugraditi u svoje programe i u svijest širokih proleterskih masa. Naravno, ova ocjena Dimitrova nije imala i svoja realna uporišta, barem ne u događajima iz 1923. godine, što je istakao i Treći prošireni plenum IKKI-e te iste godine. Drugi momenat Dimitrov nalazi u tome što je KPJ djelovala u legalnim uvjetima samo šest mjeseci, što nije bilo točno. Djelovala je od travnja 1919. do siječnja 1921. godine, a njeni poslanici u Ustavotvornoj skupštini do sredine lipnja 1921. Dimitrov očito priznaje postojanje jugoslavenske komunističke partije tek od nje nog Drugog kongresa. Međutim, Dimitrov ima pravo kada upo zorava, da se KPJ u tom vremenu prvenstveno i pretjerano anga žirala u izbornim borbama i na široku ali površnu agitaciju u masama, što je objektivno sprečavalo u njenom produbljavanju konfrontacije sa socijaldemokratskom tradicijom u afirmaciji komunističke ideologije. Ovdje se Dimitrovu može prigovoriti da nije imao najbolji uvid u idejne sukobe unutar radničkih partija jugoslavenskih zemalja do Kongresa ujedinjenja SRPJ (k) i 1 64
CRSVJ, ili, da nije imao uvida u sukobe koji su izbili u drugoj polovici 1920. između komunističkog jezgra i centrista unutar vodstva KPJ. Međutim, ako se prisjetimo uzroka rascjepa na des nicu, ljevicu i centriste u 1919. i između komunista i centrista u 1920. godini, onda ih ne možemo naći u drugačijem pristupu odnosu revolucije proletarijata i nacionalnog pitanja. Treći momenat Dimitrov nalazi u prelasku KPJ na ilegalne uvjete rada, što znači da je i ta činjenica ipak djelovala na razvitak KPJ. Bez sumnje je da je značajno djelovala, jer, osim što KPJ mnogo toga još nije bilo jasno u razvitku jugoslavenskih nacija i nacionalnih manjina, preuzela je tradiciju socijaldemokratskih stranaka i u organizacijskom pitanju. Po mišljenju Dimitrova, izmjena uvjeta djelovanja KPJ izazvala je paniku u njenim redovi ma, »izgubila je glavu«, čekajući godinu i pol na svoju legalizaciju, a da u međuvremenu ništa nije učinila na transformaciji svojih organizacijskih osnova u smislu prilagođavanja ilegalnim uvjetima djelovanja. Ova tvrdnja nije točna. KPJ nije čekala da joj netko omogući legalno djelovanje i već je u svibnju 1921. obnovila legal ne sindikate, a rujna iste godine vodstvo donosi i prve upute o promjenama u organizacijskim osnovama pokreta. Prvi sukobi unutar vodstva KPJ izbijaju oko sindikalnog i organizacijskog pitanja, a uporedo s tim i oko pitanja uzroka poraza KPJ u prvom jačem sukobu s buržoazijom. Baš tako obezglavljena, kako misli Dimitrov, KPJ nije bila, bez obzira na sve njene tadašnje proma šaje! Dimitrov tvrdi da KPJ nije postala partija proletarijata, a sve svoje snage usmjerila je na stvaranje legalne partije, misleći pri tome na stvaranje NRPJ siječnja 1923. godine. Ni ova primjedba Dimitrova nije do kraja korektno izvedena. Naime, da nije bila vodeća partija jugoslavenskog proletarijata i proleterska partija lenjinskog tipa po svojim konkretnim akcijama, bilo je točno. Rijetko je koja balkanska komunistička partija toga vremena to i bila, što, naravno, ne opravdava KPJ, samo upozorava. Zatim, stvaranje NRPJ je bio vrlo značajan zadatak KPJ, kako u borbi za probijanje političke izolacije u društvu, tako i u cilju realizacije direktive upravo IKKI-e i Četvrtog kongresa Kominterne o potre bi stvaranja takvih radničkih organizacija koje ne bi bile pandan KPJ, već široko koncipirana organizacija, koja bi KPJ omogućila i organizacijsku osnovicu u borbi za stvaranje jedinstvenog prole terskog fronta. Tendencije potiskivanja KPJ kroz orijentaciju komunista na rad u NRPJ bile su prisutne u jugoslavenskom komunističkom pokretu, ali nisu bile glavno obilježje kratkotraj nog djelovanja NRPJ. Legalističke tendencije bile su prisutne i u 165
dijelu vodstva partijskih sindikata, čak i samoj KPJ, kod sviju onih koji se nisu lako odricali uvjeta djelovanja na liniji koegzistencije različitih ideologija. Četvrti momenat za razumijevanje kriznog stanja u KPJ Dimi trov vidi u teškim neslaganjima njenog vodstva u pristupu naci onalnom pitanju. Po njegovu sudu, socijaldemokratsko nasljeđe osnovni je faktor višegodišnjih promašaja KPJ u pristupu ovom vitalnom problemu jugoslavenske revolucije. Ispravno tvrdi daje upravo to nasljeđe pridonijelo unitarističkoj orijentaciji u KPJ, kao i tendencijama očuvanja klasnog mira u državi, očito aludira jući na gledište dr Sime Markovića o mogućnosti rješenja naci onalnih pitanja u uvjetima buržoaskog društva kroz reviziju usta va, s obzirom da nema uvjeta za njegovo revolucionarno razrješe nje. Zato Dimitrov i upozorava da je jugoslavenska država na Balkanu tvorevina zapadnoevropskog imperijalizma i da zbog toga u njoj KPJ ne može propagirati klasni mir, već revoluciju, koje nema bez angažiranja u nacionalnim i seljačkom pitanju. Po njegovu sudu, svako negiranje ovih problema kao dijela revoluci onarnih procesa u jugoslavenskoj državi, ravnodušnost prema HRSS ili Savezu zemljoradnika u Srbiji, znači u krilu KPJ obnovu socijaldemokratske idejne tradicije, koja se konkretno manifestira u postojanju »određene desne struje«. Upravo to socijaldemo kratsko nasljeđe konfrontira se Kominterni, ističe Dimitrov, tu leže uzroci krize u KPJ, a ne osobna netrpeljivost unutar njenog vodstva. Iz daljnjeg izlaganja Dimitrova mogao bi se steći utisak da je ovaj istaknuti član Kominterne smatrao nacionalno i seljač ko pitanje temeljnim uzrocima aktualnih sukoba u vodstvu KPJ. Po njegovu mišljenju, upravo su u ovim pitanjima Kominterna i BKF od Četvrtog kongresa Kominterne pokušavali ispraviti liniju KPJ, dok nije postalo jasno da se ne radi o nerazumijevanju onoga što traži Kominterna, već o odbijanju u dijelu vodstva njenog viđenja odnosa ovih problema i revolucije, o dubokim principijel nim razlikama. Te nesuglasice i neslaganja bili su najoštrije izraže ni na Trećoj konferenciji KPJ siječnja 1924. godine, i to u sljede ćim problemima: u ocjeni političke situacije, u nacionalnom pita nju, u odnosu prema seljačkim partijama, u odnosu prema sindi katima seljačkih partija i u nekim organizacijskim pitanjima. Po ocjeni Dimitrova kriza se zaoštrila naročito poslije Petog kongresa Kominterne, kada je vodstvo KPJ počelo usklađivati partijsku liniju u svim pitanjima s linijom Kominterne. Ova tvrdnja Dimi trova, kao i ona o konfrontaciji »desnice«, a ne i većine u KPJ, liniji Kominterne, zaslužuje malo više pažnje, s obzirom da smo 166
već bolje upoznati s osnovnim problemima oko kojih su se većina i partijska opozicija u CK KPJ sporile u toku druge polovice 1924. godine. Ističemo činjenicu zbog koje ne trebamo donositi apriorne sudove o apsolutnoj nemogućnosti KPJ da sama stvara sadržaje taktičkih osnova pokreta, daje globalna taktika Treće konferenci je KPJ u nacionalnom i seljačkom pitanju bila u skladu s global nom taktikom Četvrtog kongresa Kominterne. U toj taktici KPJ nema originalnosti koja bi odudarala od već postojećih koncepcija u Kominterni toga vremena. Međutim, Peti kongres Kominterne, održan pet mjeseci nakon Treće konferencije KPJ, svojim zahtje vom o borbi za stvaranje nezavisnih socijalističkih republika u Sloveniji, Hrvatskoj i Makedoniji, kao jednom od rezultata radničko-seljačkih revolucija na ovim prostorima, dijelom je bio u raskoraku s taktikom Treće konferencije KPJ upravo u tom zah tjevu. Podsjećamo daje tek plenum ZV NRPJ 25. studenog 1924. godine prihvatio zahtjev Petog kongresa Kominterne da se u pro cesu provedbe radničko-seljačkih revolucija na tlu jugoslavenske države stvore i nezavisne: Hrvatska, Slovenija, Makedonija i Crna gora. Međutim, ističemo i činjenicu, daje upravo na intervenciju Kominterne u prvoj polovici studenog 1924. godine došlo do spo razuma između CK KPJ i partijske opozicije, koji sporazum je postignut pod pritiskom Kominterne. U odluci ZV NRPJ od 25. studenog 1924. godine prisutno je i slaganje CK KPJ s ocjenom Petog kongresa Kominterne o radničko-seljačkim vladama kao obliku diktature proletarijata, a ne kao prelaznom obliku u dikta turu. Znači, još zaoštreniji oblik sadržaja revolucije, koji je tre bao, u promijenjenim uvjetima unutar radničkih pokreta zapadne Evrope, ubrzati revolucionarne procese u nerazvijenim zemljama Balkana. Prema tome, CK KPJ je objektivno tek krajem studenog 1924. godine prihvatio radikalne zahtjeve Kominterne. Zato Dimitrov i tvrdi da su se sukobi u KPJ naročito zaoštrili nakon Petog kongre sa Kominterne. Međutim, budući je CK KPJ prihvatio liniju Petog kongresa Kominterne, postavlja se pitanje, zašto Dimitrov tvrdi da se partijska opozicija suprotstavila liniji Kominterne, a ne CK KPJ? Po našem sudu razlog je vrlo prozaičan, plenum IKKI-e brani liniju Kominterne, a time i većine u CK KPJ. Njenim autori tetom računalo se pri slamanju otpora barem manjine u opoziciji, prvenstveno dr Sime Markovića. Dimitrov je istakao da se kriza u KPJ nakon Petog kongresa zaoštrila naročito zbog otpora partijske opozicije Kominterni u 167
sljedećim pitanjima: 1. u nacionalnom pitanju, naročito u pitanju zahtjeva za stvaranjem nezavisne makedonske države, 2. u pristu pu suradnji KPJ s HRSS-om, 3. u taktici borbe za jedinstveni front radnika i seljaka i 4. u povezivanju borbe za jedinstveni front radnika i seljaka sa zahtjevom za stvaranje radničko-seljačkih vla da. U isto vrijeme Dimitrov upozorava da je upravo takva taktika bila od velikog značenja za KPJ u Srbiji i u Makedoniji i da ga utoliko više čudi izjava Sime Markovića da u KPJ nema principi jelnih razlika. Suprotno takvoj tvrdnji, Dimitrov kao prvo sporno pitanje između linije Kominterne i linije opozicije u KPJ vidi u različitim pristupima u ocjeni političke situacije na Balkanu. Apo strofirajući prvenstveno gledišta Sime Markovića, Dimitrov odba cuje njegovu tvrdnju da se politički položaj na Balkanu bitno ne razlikuje od položaja u centralnoj Evropi i da se jugoslavenska buržoazija isto tako učvrstila na vlasti kao i ona u Evropi. Zbog ovakva gledišta Dimitrov je s određenim razočaranjem zaključio da S. Marković ipak nije predstavnik treće koncepcije u KPJ, već dio postojeće partijske opozicije. Ova tvrdnja Dimitrova ne može se prihvatiti, jer Sima Marković nije u načelu bio protiv revoluci onarnog razrješavanja nacionalnih pitanja, jer nije bio ni unitari sta, već je odbijao mogućnost njihova ugrađivanja u taktiku KPJ u vremenu kada, po njegovu mišljenju, revolucija nije aktualni zadatak. Zbog toga je smatrao da je u postojećoj situaciji naci onalno pitanje u jugoslavenskoj državi u svojoj biti ustavno pita nje, ne brkajući i ne identificirajući ova dva pojma. Za njega, kao i za CK KPJ i Komintemu, nacionalna pitanja su dio taktike, treba ih iskonstiti7 samo je pitanje kada.Nitko od sukobljenih strana ne razmišlja o činjenici potrebe borbe za vodeću ulogu proletarijata u naciji, umjesto raspravljanja o saveznicima u revoluciji i vremenu njene izvedbe. Zbog toga se Dimitrov u raspravi sa Simom Markovićem koristi krivom argumentacijom, želi ga uvjeriti da je na Balkanu objektivno revolucionarna situacija, i to zahvaljujući prvenstveno aktivnosti nacionalnih pokreta u Makedoniji, Hrvat skoj, Albaniji, Dobrudži i Trakiji. Treba iskoristiti te pokrete, kao i snažne pokrete seljaka i seljačke partije, posebno HRSS. Dimitrov je svjestan činjenice da na Balkanu revolucionarna situ acija nije sazrela, ali vjeruje da upravo nacionalna i seljačko pita nje pridonose njenom bržem sazrijevanju. Za jugoslavensku drža vu tvrdi da je nestabilna država, jer je rastaču sukobi između Srba, Hrvata i Slovenaca, znači, ne samo unutar nacionalnih buržoazija, što sve skupa ugrožava jedinstvo jugoslavenske države, a prema 1 68
tome, i kapitalistički sistem u njoj. Za Simu Markovića tvrdi da je sklon mirnodopskom djelovanju KPJ i zbog toga i brani tezu da u jugoslavenskoj državi nema revolucionarne situacije. Namjera je Dimitrova bila upozoriti partijsku opoziciju, prvenstveno Simu Markovića, da nacionalna pitanja i seljački pokreti moraju postati dio interesa KPJ, koji će ih poticati, a time pridonositi i potiskiva nju utjecaja nacionalnih buržoazija, koje su u svojoj biti bile spremne na kompromis u ime očuvanja postojećih društvenih odnosa. Upravo zbog ove činjenice mišljenja smo da je i ovako koncipirana taktika Kominterne bila bolja od koncepcije Sime Markovića, koja je u osnovi vodila jačanju buržoazije u nacijama i snaženju osnova kapitalističkog sistema u Kraljevini SHS, do izbi janja jednog snažnijeg međunarodnog sukoba. Drugo sporno pitanje Dimitrov vidi u različitom pristupu Kominterne i Sime Markovića problemu Makedonije. Po mišlje nju Dimitrova, iako zastupa gledišta o potrebi borbe za stvaranje nezavisne Makedonije u balkanskoj federaciji socijalističkih republika, Marković ne vidi da se borba za takvu Makedoniju već odvija i da se ne smije odvijati mimo KPJ. Takva borba uistinu se i odvijala kroz VMRO i druge forme i različita opredjeljenja u makedonskoj naciji. U toku 1924. godine ubijen je T. Aleksan drov i niz ljevičara u VMRO. Kominterna i BKF nastoje ponovo objediniti tu organizaciju na revolucionarnim osnovama s paro lom o ujedinjenoj i nezavisnoj Makedoniji. U borbi protiv velikobugarskih aspiracija u VMRO, listopada 1925. godine doći će i do osnivačke skupštine VMRO (Ujedinjene), što znači i do rascjepa ove organizacije i stvaranja njenog lijevog krila pod utjecajem balkanskih komunista. Treće sporno pitanje Dimitrov vidi u seljačkom pitanju. Nje gov pristup ovom problemu dosta je pojednostavljen, jer ga svodi na odbijanje opozicije u KPJ da prihvati borbu komunista za lijeve snage u opozicijskim seljačkim partijama, prvenstveno u HRSS-u i u Zemljoradničkoj stranci u Srbiji. Naravno, ovaj zahtjev Dimi trova ne može se shvatiti kao tendencija paktiranja KPJ s lijevim krilima nacionalnih buržoazija, već kao pokušaj da se infiltracijom u ove stranke, one i njihovo široko članstvo, prvenstveno u bazi, gurne u lijevo, što dalje od sporazuma sa srbijanskom buržoazi jom. Isti izvor kao sljedećeg diskutanta navodi Manuilskog, člana IKKI-e. On je upozorio da će se u svojoj diskusiji zadržati samo na dva pitanja: 1. o perspektivama revolucionarnog pokreta u Evropi i 2. o nacionalnom pitanju. Usko povezujući ova dva pita 169
nja, Manuilski se pita: što nas dijeli od Sime Markovića u pristupu ovim problemima? U prvom pitanju, po njegovu mišljenju, opozicija u KPJ brani tezu o periodu stabilizacije kapitalizma na Balkanu, prema tome i tezu o revoluciji u defenzivi, zbog toga što prilike koje vladaju u srednjoj i zapadnoj Evropi projicira i na balkanske prostore. Rela tivnu stabilizaciju kapitalizma, po njegovu mišljenju, moguće je registrirati isključivo u procesu cirkulacije roba, ne i u proizvod nom procesu. Evropa se nalazi pred novom ekonomskom krizom. Što se tiče prilika na Balkanu, Manuilski upozorava da bi partij ska opozicija trebala voditi računa o nekim specifičnostima u društveno-ekonomskom i političkom razvitku zapadne Evrope i Bal kana. Balkan još uvijek ima feudalnih odnosa u poljoprivredi, što seljačke pokrete čini najznačajnijim faktorom destabilizacije ovih dijelova Evrope i upravo ti pokreti situaciju na Balkanu čine revo lucionarnom. Zanemarujući činjenicu da upravo u najjačim naci onalnim pokretima u jugoslavenskoj državi, slovenskom i hrvat skom, seljak ne vodi bitku s ostacima feudalizma, već s posljedica ma prodora kapitalističkih odnosa u poljoprivredu, Manuilski ekonomsko-socijalni aspekt seljačkog pitanja svodi na feudalne odnose. Želeći uvjeriti jugoslavenske komuniste da revolucija na Balkanu treba imati iste sadržaje kao i u Rusiji, Manuilski upozo rava da je na jugoslavenskim prostorima, kao i na ruskim, u revo luciji moguća kombinacija seljačkog pokreta i proleterske revolu cije protiv carizma (!), uz snažnu podršku nacionalnooslobodilačkih pokreta. Zato upozorava da nosioci revolucionarnih promjena na Balkanu trebaju biti tri revolucionarna oslobodilačka pokreta: radnički, seljački i nacionalni. Bez obzira na činjenicu što revolu cija na Balkanu nije neposredno revolucionarna, ističe Manuilski, s revolucijom trebaju računati sve balkanske komunističke partije i za nju se pripremati i u dijelu koji se odnosi na nacionalno i seljačko pitanje. U nacionalnom pitanju, po mišljenju Manuilskog, treba uočiti njegove tri karakteristike u jugoslavenskim uvjetima. Prva je daje jugoslavenska država višenacionalna, puna nacionalne mržnje i sukoba koji igraju i igrat će veliku ulogu u stvaranju revolucionar nih pretpostavki. Točna je konstatacija Manuilskog o značenju povezivanja klasne borbe proletarijata i seljaštva s rješenjem naci onalnih pitanja u našoj državi, ali upravo zastrašujuće djeluje nje gova tvrdnja da će mržnja među tim narodima ubrzati raspadanje jugoslavenskog kapitalističkog sustava, i ne samo u ovoj državi, već i u Češkoj (nije slučajno ispuštena Slovačka). Poljskoj (nije ni 170
u ovom slučaju zanemariv faktor granica nakon prvog svjetskog rata), te u Rumuniji (Besarabija i Dobrudža). Po mišljenju Manuilskog, u ovim zemljama komunistički pokret ne smije radi ti na ublažavanju nacionalnih suprotnosti u ime čišćenja prostora klasnoj borbi proletarijata ekonomsko-socijalnih sadržaja. Upra vo zaoštrene nacionalne odnose treba iskoristiti za ciljeve klasne borbe proletarijata. Zastrašujuće djeluje ovaj zahtjev Manuil skog, koji u pomanjkanju bilo kakva osjećaja za jugoslavensku problematiku, smještajući nacionalna pitanja u sferu taktike, logično završava u ovakvim meditacijama o jugoslavenskom zajedništvu kroz revoluciju. Kakva bi to bila buduća socijalistič ka balkanska ili jugoslavenska zajednica izrasla iz revolucije temeljene na nacionalnoj mržnji, teško je dokučiti, osim ako se ne pretpostavlja da bi se narode moglo ujediniti silom revolucije proletarijata, koji, naravno, ne bi smio imati osjećaj nacionalne pripadnosti. Po mišljenju Manuilskog, druga karakteristika nacionalnog pitanja u jugoslavenskoj državi ima iste osobine kao i u carskoj Rusiji osamdesetih godina XIX stoljeća, kada je vodila građanski rat protiv Poljske. To isto sada rade srpski vlastodršci protiv hrvatskog naroda pod vodstvom Radića. Manuilski je očito pri željkivao izbijanje građanskog rata između srpske buržoazije i hrvatskog naroda, jer u jugoslavenskoj državi toga vremena nikakvih elemenata građanskog rata nije bilo. Između ostaloga, upozorili bismo na izjavu Pavla Radića u Narodnoj skupštini od 27. marta 1925. godine u kojoj priznaje Vidovdanski ustav kao politički realitet s dinastijom Karađorđevića na čelu. Bez obzira što je to bila taktika HRSS-a, ostaje činjenica daje najjača stranka u hrvatskoj naciji toga vremena bila spremna na kompromis, a ne na građanski rat. O toj činjenici ni Manuilski ni IKKI-e nisu vodili računa. Treća karakteristika nacionalnog pitanja u jugoslavenskoj državi bila bi, po mišljenju Manuilskog, njen položaj na Balkanu. Ova je država vodeća reakcionarna snaga na tim prostorima, pre ma tome, najveća prepreka izvedbi balkanske révolue je. Po čemu je upravo jugoslavenska država bila vodeća reakcioi arna sila na Balkanu toga vremena kada je u toj ulozi imala snažnu konkuren ciju u režimima susjednih zemalja, Manuilski ne objašnjava. Mišljenja smo da je na udaru IKKI-e isključivo iz raz oga što je na tim prostorima jedina država stvorena nakon prv )g svjetskog rata, po Kominterni, dio ukupnog versajskog sistema u Evropi toga vremena. Sve ostale države na Balkanu, ili su u proteklom 171
ratu izgubile svoje političke pozicije, ili su postojale prije njegova izbijanja. Po ocjeni Manuilskog, koncepcije Sime Markovića u pristupu nacionalnim pitanjima u jugoslavenskoj državi svoja ishodišta nemaju u njihovu povezivanju s revolucioniranjem situacije, već s njihovom neutralizacijom kroz drugačije ustavno reguliranje jugo slavenskih međunacionalnih odnosa. Bez obzira na činjenicu što Marković nacionalno pitanje ne identificira s ustavnim, kaže Manuilski, on ga u osnovi na to svodi, uz obrazloženje da objek tivno drugačije ne može ni biti, jer ni jedna politička grupacija u jugoslavenskoj državi toga vremena u svome programu nema zahtjev za otcjepljenjem. Manuilski upozorava da Marković zabo ravlja kako je nacionalno pitanje stvar revolucije, naravno, u smi slu kako je prethodno objasnio, kao sredstvo revolucioniranja masa. Osim toga, kaže Manuilski, Srbija je okupirala niz nacija, a Marković misli da sve one žele ostati u jugoslavenskoj državi pod tim uvjetima. Kao i ostali rukovodioci Kominterne toga vremena, tako je i Manuilski mislio da su način i oblik izvršenog državnog ujedinje nja jugoslavenskih zemalja razvili u redovima ugnjetenih nacija, posebno u hrvatskoj naciji, pokret ka otcjepljenju, jedan oblik buržoasko-demokratske revolucije pod vodstvom liberalne buržo azije, u svojoj biti vid nacionalne revolucije, koju su komunisti već jednom u toku 1920. godine u Hrvatskoj proigrali. Po mišljenju Manuilskog, iduću priliku za izvedbu takve revolucije ne bi se smjelo proigrati. U pristupu sadržajima ovog tipa revolucije Manuilski je relativno jasan, međutim, sasvim je nejasan kada govori o njenim nosiocima. Naime, nije najjasnije da li je mislio na izvedbu takve revolucije pod vodstvom radničko-seljačkog saveza kao prelaznog oblika vlasti u diktaturu proletarijata (gledišta Četvrtog kongresa Kominterne), kao oblika vlasti u uvjetima dik tature proletarijata (Peti kongres Kominterne), ili je takvu revolu ciju zamislio kao rezultat koalicije liberalne buržoazije ugnjetenih nacija i proleterijata u borbi za dovršavanje procesa nacionalne emancipacije. U ovom temeljnom problemu izvedbe jugoslaven ske revolucije, Manuilski je ostao potpuno nedorečen i bez razumnih argumenata u polemici s dr Simom Markovićem. Na razumno upozorenje partijske opozicije, da se komunisti moraju boriti protiv svakog nacionalizma, znači ne samo srpskog, Manuil ski umjesto borbe za vodeću ulogu proletarijata u svakoj naciji, kao najbolje garancije uspješnoj borbi protiv nacionalizama, traži borbu za pomaganje nacionalnih pokreta pod svaku cijenu, bitno 1 72
je da destabiliziraju jugoslavensku državu. Naravno, ovakva argumentacija nije bila dovoljna da bi dr Simu Markovića konač no uvjerila da su njegova gledišta neispravna. Manuilski upozo rava S. Markovića da se pojam demokracije ne može povezati s buržoaskom vlašću, već ga treba shvatiti kao sinonim diktaturi proletarijata. Pozivajući se na Lenjina, a na njega se pozivao i dr Sima Marković, Manuilski je upozorio da svođenje nacional nog pitanja na ustavno pitanje u tadašnjim uvjetima, u biti, pot hranjuje tezu o mogućnosti rješenja jugoslavenskih međunaci onalnih odnosa u fazi kapitalističkog razvitka države, oduzimaju ći revoluciji proletarijata najsnažnije oružje, neriješena nacional na pitanja. Na kraju svoga izlaganja Manuilski ističe da rješenje krize u KPJ ovisi o likvidaciji socijaldemokratske tradicije u njenim idej nim osnovama i zato Kominterna ne može podržati gledišta partij ske opozicije. Kao sljedećeg diskutanta isti izvor navodi Skripkina, člana CK RKP(b). Po njegovu mišljenju u Evropi nema neposredne revolu cionarne situacije, ali je to samo privremeno zatišje. Ocijenivši da je Jugoslavija neznatno konsolidirana, Skripkin kao da se ne može osloboditi iskustava koje je stekao prateći zbivanja u toku prvog svjetskog rata. Brkajući njegove uzroke i povod, Balkan proglaša va »barutanom« Evrope iz koje može ponovo izbiti novi imperija listički rat. Pri tome ne vodi računa o činjenici da za sve evropske nacije taj rat nije bio samo imperijalistički, a mnogima je otvorio i djelomične mogućnosti dovršavanja nacionalnih revolucija, koje su prethodne političke prilike, posebno na Balkanu, stoljećima kočile. Skripkin smatra da tri značajna faktora utječu na stvaranje objektivno revolucionarne situacije u jugoslavenskoj državi, kao procesa koji polako teče i koji jugoslavenski komunisti trebaju iskoristiti. To su: ekonomski razvoj jugoslavenske države, unu trašnji odnosi među klasama i njezin međunarodni položaj. Među tim, tadašnje društveno-ekonomske i političke prilike u zemlji i njezin međunarodni položaj nisu odgovarali ovoj ocjeni. Ono što je Skripkinu promaklo, i ne samo njemu, bilo je nejedinstvo unu tar jugoslavenske buržoazije, najranjiviji dio društvenog razvoja jugoslavenske države između dva svjetska rata. Skripkin posebno zamjera Markoviću što je pretpostavio da bi u uvjetima privremene stabilizacije kapitalističkog sistema u jugo slavenskoj državi i u Evropi, ustavna transformacija me đunacionalnih odnosa na autonomističkim osnovama pridonijela rješenju nacionalnih pitanja, čak i ubrzala pretpostavke nacional 173
noj asimilaciji Srba, Hrvata i Slovenaca. Po njegovu mišljenju takvi procesi mogući su i poželjni u uvjetima diktature proletarija ta, nikako pod dominacijom srpske buržoazije koja je »zaposjela« nove teritorije raznih nacija, pretvarajući jugoslavensku državu u oružje svjetskog imperijalističkog sistema. Po Skripkinu, nije moguće od slovenskog i hrvatskog proletarijata očekivati da u postojećim međunacionalnim uvjetima ostane unutar jedinstve nog jugoslavenskog proleterskog fronta, »pod istim krovom sa srpskom imperijalističkom buržoazijom«. Ova tvrdnja Skripkina ima veliku težinu. Naime, u borbi za diktaturu proletarijata KPJ mora voditi računa o objektivnim političkim uvjetima u kojima žive jugoslavenske nacije i nacionalne manjine. Ukoliko ti uvjeti stvaraju nacionalnu neravnopravnost, lome se osnove jugoslaven skom zajedništvu i klasnom jedinstvu proletarijata. Od sloven skog i hrvatskog proletarijata nije se moglo očekivati, niti bi bilo u interesu jugoslavenske revolucije, da apstrahira politički položaj nacije kojoj pripada, očekujući od njenih širokih masa objedinja vanje isključivo na ekonomsko-socijalnim osnovama revolucije proletarijata. Taj socijaldemokratski pristup, koga su se teško oslobađali jugoslavenski komunisti i koji ih je u nacionalnom pita nju doveo na rub političkog života zemlje, prisutan je i u činjenici da reagiranje IKKI-e i većine u CK KPJ ide u pravcu svođenja nacionalnog aspekta niza jugoslavenskih radničko-seljačkih revo lucija na odijeljenu etapu u ukupnoj klasnoj borbi proletarijata, na taktiku koja ubrzava pretpostavke proleterskoj revoluciji, a u tom ubrzavanju može i ne mora prihvatiti granice jugoslavenske buržoaske države. Misle da mogu jedinstvo proletarijata ovih pro stora očuvati kroz balkansku federaciju, koja osim nacionalne ravnopravnosti obezbjeđuje i klasno jedinstvo proletarijata na daleko širim geografskim prostorima. Međutim, Skripkin je pri elaboraciji ovog aspekta revolucije u jugoslavenskoj državi vodio računa i o nekim iskustvima ruske revolucije i Lenjinovu nastojanju da se očuva integritet državnih prostora ruske države i u uvjetima radničko-seljačke revolucije. Skripkin odbija tezu Sime Markovića da Slovenci i Hrvati žele ostati u okvirima jugoslavenske države, jer ona u sebi sadrži pretpostavku da su u tom slučaju spremni prihvatiti dominaciju srpske buržoazije. Drugim riječima, Skripkin smatra da iješenje nacionalnih pitanja Slovenaca i Hrvata nije moguće u okvirima velikosrpski koncipirane jugoslavenske države, a ona su neiješiva i pod uvjetom da se državnopravno transformira kroz novi ustav, jer se u tom slučaju učvršćuju osnove jugoslavenskog kapitalistič 174
kog sistema, a ne stvaraju pretpostavke revoluciji proletarijata. U određenim situacijama, kaže Skripkin, kroz ustavne reforme moguće je djelomično ublažiti međunacionalne sukobe, ali istin sko rješenje ovisi o njegovu revolucionarnom razrješavanju. U ovom dijelu teza Skripkina je dosta ranjiva. Naime, i dr Sima Marković tvrdi da je »u određenim situacijama« moguće rješenje nacionalnog pitanja u uvjetima razvitka kapitalizma. Međutim, problem nije bio »u određenim situacijama«, već u obvezi proleta rijata, da bez obzira »na situaciju« vodi trajnu bitku za vodeću poziciju u svakoj jugoslavenskoj naciji, kao garancije drugačijem zajedništvu i jedinstvu jugoslavenskog proleterskog fronta. Proces koji traje, a ne problematika koja se može, ali ne mora upotrijebi ti za revolucionirale ugroženih nacija i nacionalnih manjina. Svoj pristup rješenju jugoslavenskih nacionalnih pitanja Skripkin otkri va i u tvrdnji da gledište KPJ o rješenju nacionalnih pitanja kroz radničko-seljačke revolucije i stvaranje jugoslavenske socijalistič ke federacije nije bilo ispravno, drugim riječima, nedovoljno atraktivno za ugnjetene nacije. Zato i tvrdi da je tek zahtjev Petog kongresa Kominterne za stvaranjem nezavisnih radničko-seljačkih republika Slovenije, Hrvatske i Makedonije, pogodio suštinu buduće taktike KPJ u nacionalnom pitanju. Skripkin upozorava da KPJ mora uvjeriti radnike i seljake u Hrvatskoj da je ona njihov jedini i pravi predstavnik u borbi za nacionalno oslobođenje od srpske buržoazije. Pri tome, upozora va Skripkin, KPJ mora biti svjesna činjenice da raste utjecaj Radi ća u hrvatskoj naciji i zbog toga je nužno potrebno provesti takti ku radničko-seljačkog bloka s masama HSS-a, bez obzira na činje nicu što su o toj stranci mnogi predstavnici sitne, a pod vodstvom krupne buržoazije. Kada nismo uspjeli hrvatske radnike i seljake pridobiti »prije«, onda trebamo sada, pa i kroz Radićevu stranku. Samo tako možemo u njoj suzbiti utjecaj krupne buržoazije i pri dobiti mase na platformi KPJ. Drugim riječima, prihvatiti i privre meni savez kao taktiku u borbi za slamanje buržoaskog utjecaja u redovima radnika i seljaka ugnjetenih nacija. Zahtjev u načelu ispravan, kada ne bi bio samo dio taktike datog momenta. To je bio odgovor partijskoj opoziciji na njenu tvrdnju, da su svi naci onalni pokreti u svojoj biti sitnoburžoaski i pod utjecajem krupne buržoazije, prema tome, neprimjereni kao saveznici KPJ u borbi za diktaturu proletarijata. Naravno da su neprimjereni u borbi za diktaturu proletarijata, ukoliko ih se prepusti utjecaju buržoazije. Diskusija Vasila Kolarova, člana IKKI-e, na svoj je način indi kativna za shvaćanje tadašnjih odnosa u vodstvu jugoslavenskog 175
komunističkog pokreta. Po istom arhivskom izvoru Kolarov je svoje izlaganje počeo jednom rezignantnom izjavom, da je od Sime Markovića očekivao da će se na plenumu ograditi ne samo od gledišta CK KPJ, tj. od većine u njemu, već i od partijske opozicije. Drugim riječima, nema principijelnih razlika u gledišti ma partijske opozicije i Sime Markovića, nema treće linije u vod stvu jugoslavenskog komunističkog pokreta. Ova ocjena Kolaro va u svakom slučaju ne stoji. Sima Marković nije branio tezu o nacionalnom unitarizmu, nije bio za strogi državni centralizam, nije negirao revoluciju kao jedini istinski proces rješenja jugosla venskih nacionalnih pitanja, to su bila gledišta partijske opozicije. Nudeći ustavnu transformaciju jugoslavenske države u kapitali stičkoj fazi njenog razvitka kao rješenje nacionalnih pitanja u uvjetima oseke revolucije, S. Marković je, kao i Kominterna i većina u CK KPJ, nacionalno pitanje sveo na taktiku. Razlika je postojala samo u ocjeni pretpostavki za izvedbu revolucije. Ipak, Marković griješi više od Kominterne i većine u CK KPJ kada misli da je radničko-seljačke mase ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina moguće pridobiti na platformi KPJ tek u neposrednoj revolucionarnoj situaciji. Kolarov zamjera Šimi Markoviću da uporno brani državni integritet Kraljevine SHS pod vodstvom nacionalnih buržoazija, bez obzira na način i oblik njenog konstituiranja, kao progresiv nog faktora u funkciji budućnosti Slovenaca, Hrvata i Srba i revo lucije jugoslavenskog proletarijata. Odnos prema prvom jugosla venskom državnom ujedinjenju, bez sumnje, jedno je od najinte resantnijih problema vezanih za taktiku KPJ toga vremena prema nacionalnom pitanju. Sima Marković je bio mišljenja daje u inte resu revolucije proletarijata, koja nije aktualni zadatak, poticati razrješavanje nacionalnih pitanja u okvirima buržoaskog sporazu ma, jer bi pridonijelo očuvanju jugoslavenske države i jačanju klasnog jedinstva jugoslavenskog proletarijata. Za Kominternu, a od kraja studenog 1924. godine i za većinu u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta, u interesu je revolucije proletarijata da na prostorima jugoslavenske države u fazi radničko-seljačkih revolucija dođe do izdvajanja iz njenog sastava Slovenije, Hrvatske, Crne Gore i Vardarske Makedonije, kao najefikasnijeg načina likvidacije hegemonije srpske buržoazi je na ovim i prostorima Balkana, ali i utjecaja buržoazije u selja štvu i pokretima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Jugosla vensko zajedništvo, ukoliko o njemu uopće i razmišlja, moguće je očuvati i u okvirima balkanske federacije radničko-seljačkih soci 176
jalističkih republika. Koralov prihvaća argument Markovića da je raspadanje Austro-Ugarske monarhije progresivni čin u historiji jugoslavenskih nacija, ali nikako i očuvanje velikosrpske monarhi je. U ovako formuliranom odgovoru Kolarova ima dosta neko rektnog u odnosu prema Šimi Markoviću koji nije vodio bitku za velikosrpsku jugoslavensku državu, već za buržoasko-demokratsku, čije će nacionalne buržoazije (ukupno tri) biti sposobne do izbijanja revolucije proletarijata dovršiti najveći dio procesa veza nih za probleme međunacionalnih odnosa. Kolarov upozorava da bi prepuštanje nacionalnih pitanja buržoaziji ojačalo, a ne oslabilo kapitalizam, što je točno, a parola Kominterne, kaže Kolarov, jest da se svijet nalazi u revolucionarnoj epohi i zato »podupiremo«, znači tuđe probleme, samo »razorne sile« u kapitalističkom siste mu. Očito da mu je i nacionalno pitanje »razorna sila« u jugosla venskom kapitalističkom sistemu. Za razumijevanje odnosa IKKI-e prema nacionalnim partijama i pokretima u redovima ugnjetenih jugoslavenskih nacija i nacionalnih manjina pod vod stvom buržoazije, značajno je upozorenje Kolarova o nužnosti povezivanja KPJ s takvim snagama u izborima, bez obzira hoće li vodstva opozicijskih stranaka istrajati u svojoj opozicijskoj ulozi. Zato i ističe da bez obzira što je Radić izdao, KPJ i Kominternu zanima hrvatski narod, a ne Radić, zato je zanima HRSS (HSS), VMRO i slične partije i organizacije u jugoslavenskoj državi. Kolarov upozorava da u jugoslavenskoj državi jačaju nacional ni i seljački pokreti, podrazumijevajući pod tim prvenstveno dje lovanje građanskih opozicijskih stranaka, koje se u to vrijeme nisu mogle identificirati s pojmom pokreta, ali su bez sumnje predstav ljale većinu u širokom masama. Polazeći od neosporne činjenice da većinu u tim nacijama i u nacionalnim manjinama čini selja štvo, Kolarov tvrdi daje nacionalno pitanje u svojoj osnovi seljač ko pitanje. Kako u epohi imperijalističkog razvitka neminovno slijede proleterske revolucije u razvijenim zemljama svijeta, potrebno je sa svom ozbiljnošću shvatiti i značenje pridobijanja većine seljaštva u nerazvijenim zemljama i u kolonijama na stranu revolucije proletarijata. Odbacujući tu tvrdnju, kaže Kolarov, opozicija u KPJ odbacuje značajnog saveznika, kako u nacional nom, tako i u ekonomsko-socijalnom aspektu borbe KPJ za dikta turu proletarijata. Na kraju svoga izlaganja Kolarov je upozorio da lenjinski koncept odnosa komunističke partije prema nacional nom pitanju ima dva aspekta: organizacijski i politički. Pod orga nizacijskim aspektom nacionalnog pitanja Kolarov porazumijeva borbu komunista za očuvanje jedinstva proletarijata sviju nacija, 177
dok pod političkim podrazumijeva njegovu borbu za pravo svake nacije na samoopredjeljenje do otcjepljenja, koja ne može niti smije djelovati na razbijanje idejnog i organizacijskog jedinstva proletarijata kao klase u borbi za vlast. Ovaj aspekt odnosa klasnog i nacionalnog u borbi za diktaturu proletarijata, bez sumnje, najviše dolazi do izražaja u zemljama s višenacionalnim sastavom. Opće, posebno i pojedinačno, koje se prelamalo u cjelokupnom dotadašnjem periodu razrade globalne taktike Kominterne, može se pratiti i na prostorima jugoslavenske države u pristupu KPJ izvedbi revolucije. U kontekstu konkretne rasprave Petog proširenog plenuma IKKI-e to je značilo, da takti ka borbe za dezintegraciju jugoslavenske buržoaske države polazi od pretpostavke da u procesu njene realizacije treba očuvati klas no jedinstvo proletarijata, kako na prostorima »bivše« jugoslaven ske države, tako i na Balkanu i šire. U dostupnom suvremenom arhivskom izvoru kao sljedeći diskutant navodi se sekretar CK RKP (b) Staljin. U pomanjkanju adekvatnijeg suvremenog izvora, iz njegova izlaganja može se otkriti dio suštine sukoba, ovog puta IKKI-e i S. Markovića. Naime, teorijska ishodišta svojoj tvrdnji daje nacionalno pitanje u etapi oseke revolucije u biti pitanje buržoazije, a ne proletarijata, Marković je pokušao naći u gledištima ruskih marksista do izbija nja revolucije u oktobru 1917., posebno u radovima Lenjina i Staljina. Umjesto da se gledištima cjelokupne opozicije u KPJ, posebno gledištima Markovića, suprotstavi Marksovim poima njem borbe komunista za vodeću ulogu proletarijata u naciji, Sta ljin se, kao i prethodni govornici, suprotstavio argumentacijom revolucionarne prakse ruskih boljševika. Tako koncipirana obra na odnosa revolucije proletarijata prema nacionalnom pitanju nije bila dovoljno snažan faktor koji bi na dulju stazu mogao S. Mar kovića, i ne samo njega, uvjeriti u ispravnost teza petog prošire nog plenuma IKKI-e. Tezi Markovića da su i ruski marksisti do izbijanja revolucije u oktobru tvrdili da je nacionalno pitanje pro blem buržoasko-demokratske revolucije, Staljin nije odgovorio protutežom da je nacionalno pitanje sastavni dio klasne borbe proletarijata, već tezom da je u periodu do revolucije u oktobru 1917. nacionalno pitanje isto bilo pitanje revolucije, ali buržoa sko-demokratske po sadržajima a radničko-seljačke po nosioci ma. Pri tome, Staljin je upozorio da je i tako sadržajno koncipira na revolucija kod ruskih marksista shvaćena kao dio pitanja dikta ture radnika i seljaka. Staljin je očito pri tome mislio na staru tezu ruskih boljševika o sadržajima revolucionarnih promjena u neraz 178
vijenim zemljama i u kolonijama kroz dvoetapnu revoluciju, pri stup koji je prihvaćen i od treće konferencije KPJ. Kako je u međuvremenu Peti kongres Kominterne 1924. godine prvu etapu revolucije transformirao od prelaznog perioda u diktaturu prole tarijata u period diktature radnika i seljaka, kao zaoštreniji prelazni oblik vlasti, tako je Staljin argumentaciju tim promjenama pokušao naći u vremenu prije izbijanja revolucije u Rusiji oktobra 1917. kako bi mogao naći i adekvatno objašnjenje za sljedeću tvrdnju. Naime, suprotstavljajući se tezi Markovića da u uvjetima oseke revolucije treba prihvatiti nacionalno pitanje kao dio buržoasko-demokratske revolucije pod vodstvom nacionalnih buržoazi ja, a ne pod vodstvom radnika i seljaka, Staljin je ustvrdio da se od revolucije u Rusiji oktobra 1917. kapitalizam nalazi u trajnoj krizi, a revolucija proletarijata kao proces koji ga prati. Uzroke toj krizi, osim u samim zakonitostima njegova razvitka, Staljin vidi u činjenici da je prvi svjetski rat otvorio kolonijalno pitanje, koje je u svojoj biti pitanje ne samo klasne, već i nacionalne emancipacije i dio opće borbe protiv kapitalizma. Zbog toga, kaže Staljin, od revolucije u Rusiji oktobra 1917. godine i nacionalno pitanje prestaje biti pitanje unutrašnjih previranja u kapitalistič kim zemljama i pretvorilo se u pitanje svjetske proleterske revolu cije. Zato, kaže Staljin, Marković griješi kada govori o nacional nim pitanjima u jugoslavenskoj državi kao o problemima vezanim za reformu državno-pravnih osnova jugoslavenske buržoaske države. Tako je i Staljinu nacionalno pitanje ostalo u sferi taktike komunističkog pokreta, koja se trebala mijenjati zato jer je revo lucija aktualni zadatak, za razliku od Markovića kojemu nacional no pitanje nije problem revolucije, jer nije aktualni zadatak. Naravno da se u nerazvijenim zemljama i u kolonijama nije mogla koncipirati taktika izvedbe revolucije isključivo osloncem na radničku klasu. Zato Staljin upozorava Markovića da griješi i u pristupu seljačkom pitanju, jer upravo seljaštvo čini osnovnu armiju nacionalnih pokreta i zbog toga je u takvim zemljama naci onalno pitanje u svojoj osnovi seljačko pitanje. Pri tome, kaže Staljin, treba razlikovati seljačko od agrarnog pitanja, kao što treba voditi računa i o činjenici da nacionalno pitanje, osim seljač kog, u sebi sadrži i pitanje nacionalne kulture, nacionalne držav nosti itd., ali u svojoj biti ono jest seljačko pitanje. Drugim riječi ma, ono je ipak pitanje sadržaja buržoasko-demokratske revoluci je, samo je pitanje tko je izvodi, buržoazija, ili radnička klasa u savezu sa seljaštvom. Smještajući nacionalno pitanje u sferu taktike komunističkog 179
pokreta Staljin ne bez razloga upozorava na snagu nacionalnih pokreta, koji su u svojoj biti duboko revolucionarni, snažna unu trašnja snaga koja razara i time pomaže revoluciji proletarijata. Zato Staljin i predbacuje Markoviću da nije, između ostalih, shva tio ni suštinu nacionalnooslobodilačkog pokreta Hrvata, otežava jući KPJ njenu borbu za diktaturu proletarijata. Budući da je nacionalna i kolonijalno pitanje smjestio u period krize kapitaliz ma i u funkciju revolucije proletarijata, Staljin je Markoviću tre bao dokazati i netočnost njegove tvrdnje da nacionalna pitanja u jugoslavenskoj državi nemaju nikakve veze s međunarodnom situ acijom i s perspektivom revolucije u Evropi, posebno ne zbog činjenice što Hrvati i Slovenci nemaju u to vrijeme niti jednog ozbiljnijeg pokreta koji bi tražio otcjepljenje od jugoslavenske države. Povijesni razvitak jugoslavenske države toga vremena neosporno potvrđuje ispravnost tvrdnje Markovića, da u Kraljevi ni SHS toga vremena u slovenskoj i hrvatskoj naciji nema značaj nije snage koja bi zahtijevala otcjepljenje. Međutim, problem nije bio u tome da li takvi zahtjevi postoje ili ne, već u odgovoru komunista na pitanje tko treba rješavati nacionalna pitanja, bur žoazija ili proletarijat. Staljin je tvrdio daje to zadatak proletarija ta u savezu sa seljaštvom, jer je revolucija permanentni proces još od oktobra 1917. godine, Marković je tvrdio da je to zadatak nacionalnih buržoazija, jer revolucija nije aktualni zadatak. Ni jednome ni drugome nacionalno pitanje nije jedinstveni proces klasno-socijalne i nacionalne emancipacije. Međutim, za razliku od IKKI-e i samog Staljina, Marković daleko više vodi računa o objektivnim političkim procesima u jugoslavenskoj državi, o činje nici da je stvaranje jugoslavenske socijalističke države u interesu njenih nacija i revolucije proletarijata. Zahtjev Petog kongresa Kominterne o potrebi dezintegracije jugoslavenske države u ime revolucije mogao je biti postavljen i obrnuto, njeno očuvanje u ime revolucije. U tom aspektu rasprave Petog plenuma IKKI-e o nacionalnom pitanju u jugoslavenskoj državi Marković je bio mnogo bliži zahtjevima baze nacionalnih pokreta, kao i gledištima tada vodećih snaga u njima. Staljin je vodio računa o toj činjenici, ali je upozorio i na realnu mogućnost da u slučaju izbijanja rata ili revolucije u Evro pi, s obzirom na objektivne međunacionalne odnose u jugoslaven skoj državi, može doći do zahtjeva Slovenaca i Hrvata za izdvaja njem iz njenog sastava. Vrlo značajno upozorenje, koje, među tim, nije trebalo promovirati u obvezu dezintegracije jugoslaven ske države. S tog aspekta gledajući, Staljin je upozoravao Marko1 80
vica da su nacionalna pitanja u jugoslavenskoj državi problemi vezani za međunarodnu situaciju, a ne samo unutrašnji problem jugoslavenske revolucije. Indikativna je tvrdnja Staljina da KPJ upravo razrađuje svoj program u nacionalnom pitanju. To je dokaz da IKKI-e nije odgovarala taktička orijentacija treće kon ferencije KPJ, te je pod njegovim pritiskom već krajem stude nog 1924. godine CK KPJ unio značajne izmjene. Između osta lih, samo podsjećamo: 1. stvaranje samostalnih radničko-seljačkih republika njihovim izdvajanjem iz sastava jugoslavenske države i 2. radničko-seljačka vlast kao oblik diktature radnika i seljaka. Očito da ni s ovim izmjenama u taktici KPJ prema nacionalnom pitanju IKKI-e nije bio zadovoljan. Zbog toga Sta ljin obrazlaže osnovne teze koje bi trebale biti prisutne u naci onalnom programu KPJ. Kao prvu, navodi da bi polazna točka cjelokupnog programa KPJ u nacionalnom pitanju trebala biti teza sovjetske revolucije u Jugoslaviji, teza koja u sebi sadrži uvjerenje jugoslavenskih komunista da bez revolucije nema rje šenja nacionalnog pitanja. Mogući su i izuzeci, znači, i bez revolucije, ali to su rijetki slučajevi, posebno nakon pobjede sovjetske revolucije u Rusiji i u poslijeratnim uvjetima. Drugim riječima, svako pokretanje nacionalnog pitanja u sebi sadrži revolucionarni potencijal u uvjetima poslijeratnog mirovnog sistema, koji neće dozvoliti da se mirnim putem mijenjaju utvrđene granice države. Druga teza koja bi trebala biti sadrža na u nacionalnom programu KPJ, po mišljenju Staljina, trebala bi biti pravo na samoopredjeljenje do otcjepljenja, kao značajni revolucionarni potencijal u borbi za diktaturu proletarijata. Na koncu, treća teza trebala bi sadržavati pravo nacija na nacional nu i teritorijalnu autonomiju za one »narodnosti« u jugoslaven skoj državi koje nakon pobjede sovjetske revolucije odluče osta ti u njenim okvirima. Upozoravamo na Staljinovo razlikovanje nacionalne od teritorijalne autonomije, kao i na činjenicu, da je u ovoj tezi Staljin prihvatio upozorenje Markovića o neodrživo sti ultimativnog zahtjeva o potrebi dezintegracije jugoslavenske države u uvjetima radničko-seljačkih revolucija. Na prihvaćanje ovog stava bez sumnje je utjecala i činjenica neraščiščenih odnosa prema srbijanskom pitanju, problemu državnopravnog položaja Bosne i Hercegovine, kao i Kosova i Metohije i Voj vodine. Međutim, vrlo je interesantno upozorenje Staljina da pod pojmom autonomija podrazumijeva preobražaj jugoslavenske države u federaciju autonomnih nacionalnih država na osnovi sov jetskog političkog sistema. U ovako koncipiranom državnom ure 181
đenju buduće sovjetske federativne republike Jugoslavije nema mjesta prethodno izraženoj mogućnosti stvaranja teritorijalnih autonomija, što stvara određene dileme u pitanju budućnosti niza jugoslavenskih teritorija na koja se nije mogao primijeniti princip stvaranja države na nacionalnoj osnovici. Na kraju izlaganja Staljin s razlogom upozorava jugoslavenske komuniste da pravo na otcjepljenje ne znači u isto vrijeme i obve zu. Na taj način korigirao je odluke Petog kongresa Kominterne o nacionalnm pitanju u jugoslavenskoj revoluciji, zamjerajući većini u CK KPJ što je takav stav shvatila kao dužnost ugnjetenih nacija, a ne kao njihovo pravo. Naravno, lakše je bilo optužiti većinu u CK KPJ, nego gledišta Petog kongresa Kominterne. Prema dostupnom suvremenom izvoru, idući diskutant bio je Zinovjev, predsjednik IKKI-e. Iz njegova izlaganja lako je uočlji vo da ni svi članovi IKKI-e nisu podjednako ocjenjivali uvjete za podizanje revolucije. Zinovjev je priznao činjenicu da stabilizacija kapitalizma u zapadnoj i srednjoj Evropi mora utjecati i na prilike na Balkanu. Međutim, za razliku od ostalih članova IKKI-e Zinovjev je u svojoj diskusiji dao na znanje koliko je nakon poraza revolucije u razvijenim kapitalističkim zemljama Evrope za Kominternu bilo značajno da upravo na njenim nerazvijenim rubovima, a to je prvenstveno Balkan, pokrene revolucionarne potencijale prema njenom centru. Takvo gledište bilo je i u skladu s ocjenama Petog kongresa Kominterne o Balkanu kao »baruta ni« Evrope, čiji razvijeni zapadnoevropski radnički pokret nije ispunio očekivanja Kominterne. Iz navedenih razloga Zinovjev navodi neke od osnovnih karakteristika u razvitku balkanskih zemalja, koje bi i usprkos činjenici o relativnoj stabilizaciji zapadnoevropskog kapitalizma bile značajni faktor njegove destabilizacije. Prva je mogućnost da se revolucija na Balkanu razvija kao zbir nekoliko specifičnih sadržaja, kao kombinacija nacionalnog, seljačkog i radničkog pokreta. Druga karakteristika jest da se Balkan nalazi u centru interesa velikih imperijalističkih sila, koje mogu poremetiti posto jeće relativno mirne međunarodne odnose na Balkanu. Ipak, isti če Zinovjev, ne smije se tvrditi da na Balkanu postoji neposredna revolucionarna situacija, što ne znači da već sada nije potrebno da komunističke partije na Balkanu promjene svoj odnos prema nacionalnom i seljačkom pitanju. Na primjeru Radićeve partije, misleći pri tome na zaokret u taktici HRSS u 1925., upozorava Zinovjev, može se vidjeti kole banje sitne buržoazije u nacionalnim pokretima i njeno postupno 182
dovođenje pod utjecaj krupne buržoazije. Naravno, za Kominternu koja je samo godinu dana prije uvjeravala KPJ u revolucionar nost HRSS, teško je bilo iznaći novu taktiku u pristupu ovoj zna čajnoj stranci u političkom životu hrvatske nacije toga vremena. Zinovjev je mislio da bi KPJ od zaokreta Radića trebala više pažnje posvetiti »lijevim« snagama u HSS, znači, onima koje nisu bile spremne na kompromis sa srbijanskom buržoazijom. Jer, sva ki kompromis među jugoslavenskim nacionalnim buržoazijama značio je za tadašnju globalnu taktiku Kominterne očuvanje postojećih kapitalističkih odnosa u njoj i prolongiranje vremena izvedbe radničko-seljačkih revolucija. Zinovjev tvrdi za Radića da je uvijek bio predstavnik srednje linije u HRSS, predstavnik snaga »centra« koje su u 1925. godini došle pod utjecaj »desnice« u stranci, tj. krupnog kapitala, spremnog na kompromis. Tko su te »lijeve« snage u nacionalnim pokretima? Ako je izdala sitna bur žoazija pod vodstvom Radića, zaključuje Zinovjev, nije seljaštvo u toj stranci, tradicionalno lijevo orijentirano u nacionalnom pita nju i, za razliku od svoga vodstva, socijalnim položajem stimulira no da krene dalje i od Radića i od cjelokupnog vodstva širokog nacionalnog pokreta Hrvata. Zato Zinovjev tvrdi da je netočno mišljenje Sime Markovića da seljački pokreti nisu revolucionarni jer ih vode nacionalne buržoazije. Ispravno upozorenje Zinovjeva Markoviću i cijeloj opoziciji u KPJ, koja je u nerazvijenoj i agrar noj jugoslavenskoj državi tražila uporišta svojoj afirmaciji prven stveno u klasi, zanemarujući mase, zanemarujući nacionalne po krete. Očekivati od tih potencijalnih snaga revolucije da same po sebi krenu u »lijevo«, i to u neposrednoj kriznoj situaciji u zemlji, ili oko nje, značilo je revoluciju već unaprijed osuditi na propast. Međutim, Zinovjev se nije mogao osloboditi uvjerenja da se hrvatski seljak za platformu KPJ može pridobiti samo parolom o stvaranju samostalne i nezavisne hrvatske države. Zato Markovi ću prigovara kada odbacuje parolu o otcjepljenju hrvatske nacije zbog sklonosti njene buržoazije kompromisu sa srpskom buržoazi jom. Ne radi se o buržoaziji, upozorava Zinovjev, već o seljaštvu koje nije sklono kompromisu, i u slučaju rata ili revolucije ono će tražiti otcjepljenje. Naravno, tražiti otcjepljenje za Zinovjeva znači biti revolucionaran u datim povijesnim okolnostima. Drugo je pitanje, ni u kojem slučaju periferno, da li nacionalno pitanje treba shvatiti kao faktor ubrzanja revolucije, ili kao njen sastavni dio. Za Zinovjeva nacionalno pitanje treba iskoristiti za ubrzanje procesa revolucionarnih promjena. Kako? Kolonijalni i polukolonijalni pokreti, kaže Zinovjev, nemaju sami po sebi socijalistički 183
karakter, ali je bitno da ih se shvati kao faktor ubrzanja revolucije proletarijata, od koje će s vremenom prihvatiti i njezina ekonomsko-socijalna obilježja. Znači, u uvjetima postojanja nacionalnog ili kolonijalnog pitanja, revolucija obavezno počinje kao nacionalnooslobodilačka, temeljena na savezu radnika i seljaka. Zbivanja u Bugarskoj 1923. godine upozorila su Kominternu na mogućnost da odbojni ili pasivni odnos komunista prema parti jama tipa Zemljoradničke stranke Aleksandra Stamboliskog mogu dovesti do jačanja buržoaskog sistema kroz fašistički oblik vlasti. Koristeći se bugarskim iskustvom, Zinovjev upozorava da u sličnim okolnostima KPJ treba podupirati zahtjev za autonom nim položajem nekih od nacija u okvirima jugoslavenske države. Pri tome je očito mislio na mogućnost da pasivni odnos KPJ pre ma »lijevim« snagama unutar građanske opozicije može dovesti do njihova poraza i fašizacije zemlje. Vrlo interesantna teza koju će Kominterna do kraja razraditi tek 1935. godine! U izboru izme đu »lijeve« buržoaske vlade i fašizma Zinovjev predlaže prihvaća nje ove prve, i to ne samo kao manjeg zla već i iz uvjerenja da bi u tom slučaju seljačke mase, koje čine bazu ovih buržoaskih snaga, bile u situaciji razviti svoje elementarne sile i krenuti dalje od revizije ustavnih osnova države. To će biti prilika, kako kaže Zinovjev, da se izvrši klasna diferencijacija masa i otpočne njiho va evolucija u »lijevo«, njihovo oslobađanje od buržoaskog vod stva. Analizirajući stanje u ukupnom jugoslavenskom radničkom pokretu, Zinovjev je upozorio daje u posljednje vrijeme dio rad ničke klase svoje glasove dao građanskim strankama iz redova ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, među kojima posebno ističe HRSS (HSS), misleći pri tome na parlamentarne izbore u Kraljevini SHS u ožujku 1923. i u veljači 1925. godine. Njihovi rezultati pokazali su nagli porast utjecaja građanskih opozicijskih stranaka iz redova ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, čemu je pridonio i porast broja pristaša u redovima radničke klase i srednjih građanskih slojeva, što do tada nije bio slučaj. U toj činjenici Zinovjev vidi i jedan od uzroka pada utjecaja KPJ u radničkoj klasi, a ne u tvrdnji opozicije da se oni moraju tražiti isključivo u ilegalnim uvjetima rada. Čak tvrdi da u odnosu na neke druge balkanske zemlje, uvjeti za rad KPJ nisu tako teški, niti vođe socijalne demokracije imaju iole značajniji utjecaj na radničku klasu. Umjesto vodstva socijalne demokracije, kaže Zinovjev, kontrarevolucionarnu ulogu u radništvu preuzela je »lijeva« građanska opozicija, blok protiv velikosrpske buržoazije. 184
Iza sebe ima tri četvrtine jugoslavenskog seljaštva, koje je za sobom povuklo dio radničke klase. Tako se desilo, tvrdi Zinovjev, da u jugoslavenskoj državi umjesto revolucionarnog saveza radni ka i seljaka postoji dominacija seljaštva nad radničkim pokretom pod vodstvom buržoazije. Ne bez razloga Zinovjev upozorava na otvorenu mogućnost da seljački pokret, potpomognut nacional nim pitanjem, povuče i radničku klasu na »nepravilni put«. Na kraju svoga izlaganja Zinovjev je otvoreno priznao da je Kominterni u interesu očuvati suradnju sa Simom Markovićem i drugim članovima opozicije u KPJ. Zadatak boljševizacije KPJ preuzet će Kominterna, ukoliko za taj zadatak ne bude sposobna sama KPJ. Međutim, vratimo se još jednom na tvrdnju Zinovjeva da se u dijelu radničkog pokreta u Kraljevini SHS odvijaju kontrarevolucionarni procesi koje diktira »lijevi blok« građanske opozicije, a ne vodstvo socijalne demokracije. Iz takva stava usljedila je i njegova tvrdnja, da dio radničke klase kreće na »nepravilni put«, želeći upozoriti na jačanje nacionalističkih osjećanja u dijelu rad ničke klase ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Činjenica je da u jugoslavenskom radničkom pokretu toga vremena jačaju pro cesi koji ukazuju na tendencije da snažne seljačke partije pod vodstvom nacionalnih buržoazija nametnu radničkoj klasi domi naciju seljačke ideologije, da stvore seljačko-radnički savez pod vodstvom srednje buržoazije i inteligencije. Tu tendenciju uočili smo još kod Stjepana Radića 1924. godine, u njegovim spisima »Hrvati i hrvatski narod kao organizirana snaga pacifističkog seljaštva revolucije« i u »Nacrtu« koji je bio osnovica sporazuma između HRSS i Seljačke internacionale. Kod građanskih strana ka, poput HRSS, očiti su napori u neutraliziranju revolucionarnih tendencija u radničkoj klasi preko seljaštva, zatvaranjem u okvire nacije, izdvajanjem iz jedinstvenog jugoslavenskog radničkog pokreta. To je bila činjenica na koju je Zinovjev s pravom upozo ravao. Međutim, njega, kao i cjelokupno vodstvo komunističkog pokreta toga vremena, proces djelomičnog uključivanja radničke klase u nacionalne pokrete pod vodstvom buržoazije nije naveo na pomisao, da u borbi za političku vlast proletarijat treba prvo osvojiti vodeću ulogu u naciji, da bude nacionalan, ali ne u buržoaskom smislu. Zato se Kominterna toliko muči s problemom seljaštva u jugoslavenskoj državi, s građanskom opozicijom koja dominira tim seljaštvom i prodire u radničku klasu gurajući je na »nepravilni put«. Koji nepravilni put? Za Zinovjeva, Kominternu i cjelokupno vodstvo KPJ toga vremena, na put jačanja nacional nih osjećanja u radničkoj klasi, koja po prirodi svoga klasnog 185
Doložaja ne može biti nacionalna, većsamo internacionalna snaga •evolucije. Međutim, objektivni procesi unutar jugoslavenskih lacija i nacionalnih manjina morali su se reflektirati i na radničku (lasu, koja je dovoljno dugo izdržala politički i psihološki pritisak »lijevog bloka« građanske opozicije. Ti procesi unutar jugoslaven skog radničkog pokreta postaju sve jači i evidentniji tek nakon >Obznane« i »Zakona o zaštiti države«, koji su bili direktno upe reni isključivo protiv ekonomsko-socijalnih zahtjeva radničke kla se, tada u velikoj većini potpuno indiferentne prema problemu neđunacionalnih odnosa i njihove državnopravne regulacije. Brojčano slaba, idejno razjedinjena, u uvjetima kada nacionalna Ditanja počinju dominirati političkim životom zemlje, radnička (lasa jednim dijelom prihvaća vodstvo građanske opozicije, a KPJ Kominterna insistiraju na njenom klasnom jedinstvu, ne shvaćaući da nacionalno pitanje nije samo seljačko, već i radničko pitaije, sastavni dio klasne borbe proletarijata. U svome izlaganju Zinovjev je bio vrlo blizu toj spoznaji, ali samo u dijelu koji se Ddnosi na kretanje dijela radničke klase na »nepravilni put«. Peti prošireni plenum IKKI-e te procese nije spoznao u Marksovom Doimanju, jer da je to uradio onda bi shvatio barem dio onih Droblema koji su uzrokovali i pojavu većine i manjine u vodstvu ugoslavenskog komunističkog pokreta. Respektirajući autoritet Kominterne, sastavljači materijala Dvog plenuma nisu poštivali redoslijed izlaganja njegovih učesnika j ovoj raspravi, niti su unijeli sve diskusije. Tako se desilo da se dva govora Sime Markovića nalaze na kraju svih diskusija, među (ojima nema, osim Markovićevog, ni jednog drugog iz redova delegacije CK KPJ, CK SKOJ-a i partijske opozicije. Međutim, već iz prvog govora Markovića može se zaključiti da je s vrlo Dpširnom diskusijom u ime CK KPJ u radu plenuma sudjelovao Duka Cvijić (»Vladetić«) i »Popović«, najvjerojatnije jedan od rukovodilaca partijskih sindikata. O čemu je diskutirao Cvijić možemo djelomično pretpostaviti iz izlaganja Markovića. Svoj prvi govor Marković je počeo kritikom analize uzroka krize u KPJ koju je pred-plenum, ili komisiju plenuma za jugosla vensko pitanje, iznio u ime CK KPJ Duka Cvijić. Što je u toj analizi rečeno, nije nam poznato, ali je očito bilo u suprotnosti s tvrdnjom Sime Markovića, da » . . . osnove krize u našoj Partiji sačinjavaju - teškoće ilegalnog rada.« Osim toga, tvrdi Marković » . . . u našoj Partiji ne postoje nikakve principijelne razlike, koje bi mogle jedinstvo Partije dovesti u opasnost«. Iz ove tvrdnje Markovića može se pretpostaviti da je osnovno polazište u pristu186
pu delegacije CK KPJ analizi uzroka krize u Partiji bilo, da izme đu CK KPJ i partijske opozicije postoje razlike u pristupu temelj nim problemima pokreta i revolucije. Kako je ovakva tvrdnja za sobom mogla povuci i radikalnije reagiranje Kominterne, Marković je nastojao dokazati da principijelnih razlika između partijske opozicije i Kominterne nema, već između CK KPJ i Kominterne. Uzroke svima promašajima u razvitku KPJ, ne slučajno do 1923. godine, Marković nalazi u izuzetno teškim uvjetima djelovanja pokreta, pokušavajući dokazati da je KPJ do 1923, tj. do Druge konferencije KPJ, imala ispravne koncepcije, ali je od strane reži ma bila ometana u njihovoj realizaciji. Marković je u pravu kada odbacuje optužbe IKKI-e o potpunoj pasivnosti KPJ, odnosu pre ma centristima, sindikatima i nizu drugih pitanja u kojima se KPJ pod njegovim vodstvom trudila da u legalnom i u ilegalnom peri odu svoga razvitka stekne afirmaciju u jugoslavenskom društvu. Međutim, nema pravo kada u napadu na CK KPJ tvrdi da ovaj iza sebe ima samo » . . . šaku proletera . . . koji je podržavaju jer vjeruju da iza njega stoji autoritet Kominterne«. Na nekorektnu primjedbu Duke Cvijića da, vjerojatno opozicija, širi ideologiju » . . . srpske aristokracije u radničkom pokretu«, Marković reagi ra tvrdnjom, da je » . . . srpski proletarijat jedini proletarijat Jugoslavije (interesantna podjela jugoslavenskog proletarijata, op. G. V.), koji ima za sobom 20-godišnje marksističko školova nje«. Na podvalu Cvijića po nacionalnoj osnovi, Marković reagira na isti način. Po njemu, osim srbijanskog radničkog pokreta, svi ostali radnički pokreti u jugoslavenskoj državi vuku breme refor mizma, posebno onog austro-marksističkog porijekla. Naravno, ovako postavljen način diskusije bio je daleko od principijelne rasprave. Marković uvjerava IKKI-e da je i u sadašnjim uvjetima, tj., u 1924. i 1925. godini, srpski proletarijat reagirao na marksistički način, jer je u pobuni protiv sadašnjeg CK KPJ, posebno u beo gradskoj partijskoj organizaciji. Osim što ova tvrdnja nije odgova rala istini, nije ni ona druga Markovićeva, da je otpor i u Hrvat skoj, koja je » . . . jednoglasno zauzela stav protiv sadašnjeg CK, naročito industrijski centri . . ., kao i proletarijat u Vojvodini i Bosni.« Marković nastoji progurati još jednu neistinu, da » . . . u našoj Partiji ne postoje nikakve principijelne razlike koje bi mogle jedinstvo Partije dovesti u opasnost«. Impresionira mirnoća kojom Marković pokušava uvjeriti IKKI-e da partijska opozicija nacionalnom i seljačkom pitanju pristupa jednako kao i Komin187
terna. Međutim, smatra potrebnim istaći da se gledišta partijske opozicije bitno razlikuju od gledišta CK KPJ, koja tvrdnja u sebi sadrži poruku o nesposobnosti većine u CK KPJ da slijedi liniju Kominterne. Prema mišljenju Markovića, opozicija prihvaća činjenicu ». . . opšteg ocenjivanja krize kapitalizma . . .« koju je formulirao Peti kongres Kominterne, ali ne i razradu te opće ocjene u jugoslavenskim uvjetima, što je vidljivo iz ocjena posljed njeg plenuma CK KPJ. On tvrdi da je CK KPJ na plenumu održa nom od 20. do 26. studenog 1924. godine, odbacujući Platformu sporazuma s opozicijom, unio u svoje dokumente i ocjenu o emi nentno revolucionarnoj situaciji na Balkanu i u Jugoslaviji, koja ne odgovara istini, što potvrđuje nezrelost tadašnjeg CK KPJ da gledišta Kominterne prilagođuje jugoslavenskim uvjetima. On osobno, ističe Marković, pokušavao je dva sata uvjeriti CK KPJ da u Jugoslaviji nema »eminentno revolucionarne situacije«, što je bilo točno. Međutim, iz te neosporne činjenice Marković će izvući zaključak o potrebi borbe za dovršavanje nacionalnih pitanja u okvirima buržoaske jugoslavenske države, kroz drugačije koncipi rani ustav, kao najprimjereniju taktiku KPJ-a nacionalnom pita nju u predrevolucionarnom periodu. Marković priznaje ». . . vrlo labilan i komplikovan politički i ekonomski položaj na celome Balkanu . . .«, kao i da se taj položaj ». . . razvija (se) dakle u pravcu zaoštravanja opšteg političkog položaja na Balkanu«, ali ne i neposrednu revolucionarnu situaciju. Tako su se Marković, CK KPJ i IKKI-e iscrpljivali u međusobnim dokazivanjima, da li je kriza kapitalizma na Balkanu dugoročni ili kratkoročni proces, koji iziskuje, ili ne iziskuje, angažiranje oko nacionalnih pitanja i seljaštva. U međuvremenu, nacionalne buržoazije^učvršćivale su svoj položaj u širokim masama nacija, uključivo i u radničkoj klasi. ^ Identificirajući se s gledištima partijske opozicije, što je izne nadilo članove IKKI-e, Marković je u svome govoru upozorio da između Kominterne i opozicije nema razlika ni u pristupu seljač kom pitanju. Smatra da temelj politike KPJ mora biti borba za revolucionarni savez radnika i seljaka, ali da razlike nastaju u razradi konkretne taktike, što je bila istina. Jedno je načelno prihvatiti ovu taktiku, drugo je konkretizirati je u jugoslavenskim uvjetima. O ovom problemu Marković nije dulje govorio, smatra jući da će se o njemu više reći u Seljačkoj komisiji, a što je tamo rečeno, nije nam poznato. Samo je upozorio na oportunističke greške CK KPJ u pristupu realizaciji parole radničko-seljačkih vlada, posebno izraženog u pristupu HRSS. Možemo samo pret 188
postaviti da je Marković mislio na neke pokušaje CK KPJ da parolu o stvaranju radničko-seljačkih vlada u ugnjetenim nacija ma realizira kroz koaliciju s nekim od građanskih opozicijskih stranaka u tim nacijama, posebno s HRSS. Marković je očito bio protiv takve taktike, ostajući dosljedan svojoj viziji radničko-seljačkog saveza temeljenog isključivo na ekonomsko-socijalnim sadržajima. Interesantne su i usputne opservacije Markovića na »negativ ni« utjecaj politike CK KPJ u nacionalnom pitanju na planu pro blema djelovanja partijskih sindikata. Govoreći o principu pro vedbe demokratskog centralizma u odnosima KPJ i njenih sindi kata, Marković je upozorio da sindikalističkih i separatističkih tendencija nema u srpskom radničkom pokretu, ali ima u Hrvat skoj i Sloveniji, kao refleksa grešaka CK KPJ u pristupu nacional nim pitanjima u Slovenaca i Hrvata. Ova usput nabačena misao Markovića pokazuje koliko je ovom istaknutom rukovodiocu jugoslavenskog komunističkog pokreta dvadesetih godina nedostajalo smisla za shvaćanje suštine odnosa općeg, posebnog i pojedinačnog u realitetu jugoslaven skog društva toga vremena. Dogmatski shvaćen princip demo kratskog centralizma u višenacionalnoj zajednici nije bio samo Markovićev problem u ukupnoj povijesti KPJ. Pristup problemu specifičnih uvjeta razvitka pokreta u pojedinim jugoslavenskim nacijama i nacionalnim manjinama objektivno je izazivao pojave separatizma i nacionalizma, uvijek kada vodstvo jugoslavenskog komunističkog pokreta nije bilo sposobno uskladiti odnos između zajedništva jugoslavenskih nacija i nacionalnih manjina i jedinstva jugoslavenskog proleterskog fronta. Nakon uvodnih napomena Marković je prešao na analizu pro blema koji su proizišli iz pristupa nacionalnom pitanju. Svoj napad, i to vrlo oštar, usmjerio je na izlaganje Manuilskog na Petom kongresu Kominterne zamjerajući mu iznošenje neistinite tvrdnje da on, Marković, brani tezu da su nacionalna pitanja u jugoslavenskoj državi buržoaska izmišljotina. Ova tvrdnja Manu ilskog uistinu je bila izmišljotina koja pokazuje i nivo njegovih intelektualnih sposobnosti u poznavanju suštine razlika između Markovića i Kominterne u pristupu nacionalnom pitanju. Tako je Marković bio prisiljen da ponovo obrazlaže svoja gledišta iz knjige »Nacionalno pitanje u svetlosti marksizma«, netočno tvrdeći da u to vrijeme »drugovi iz CK«, misleći pri tome na delegaciju CK KPJ na plenumu IKKI-e, nisu željeli ništa ni čuti o nacionalnom pitanju, kako ističe Marković ». . . ono je za njih bilo jedna fanta 189
zija«. Koliko je Marković bio u pravu, treba se samo uvjeriti uvidom u diskusiju o nacionalnom pitanju u KPJ od sredine 1923. godine. Marković je odbacio i tvrdnju Manuilskog da je nacional no pitanje sveo na ustavno, kao i optužbu da je odbacio tezu o makedonskom pitanju kao balkanskom pitanju. Zatim je odbacio i tvrdnju Manuilskog da brani integritet jugoslavenske buržoaske države, također izrečene na Petom kongresu Kominterne, jer on, tj. Marković, » . . . (je) jasno i nedvosmisleno zauzeo stanovište protiv neprikosnovenosti današnjih državnih granica . . .«. Po njegovu mišljenju, osim što Manuilski njegovu knjigu nije čitao, već mu je drugi iz nje izvlačio misli, ovaj istaknuti rukovodilac Kominterne nije shvatio da se pitanje državnog integriteta Jugo slavije uvijek treba postavljati ». . . sa gledišta interesa proleter ske revolucije . . .«. Drugim riječima, budući da u postojećim međunarodnim i unutrašnjim jugoslavenskim odnosima nema ten dencija ka njenoj dezintegraciji, nema potrebe ni da se u progra mu KPJ nađe takav zahtjev. To je točna ocjena Markovića, mno go bliža istini toga vremena nego Kominternina. Odgovarajući na tvrdnju Đure Cvijića, da je u svojoj knjizi »Ustavno pitanje i radnička klasa Jugoslavije« zastupao tezu ». . . da će Jugoslavija kao mnogonacionalna država biti ili demo kratska ili je uopšte neće biti«, Marković potvrđuje istinitost te svoje teze. Međutim, odbacuje njezinu interpretaciju u smislu zalaganja za očuvanje buržoaske jugoslavenske države na osnova ma demokratsko-republikanskog državnog uređenja, jer bi takav stav u svojoj biti značio zalaganje za očuvanje kapitalističkog siste ma. Markovića su opet napadali s krivih pozicija. On je branio očuvanje integriteta jugoslavenske države, Kominterna i CK KPJ su taj stav napadali. Sam Marković im lijepo objašnjava svoje gledište, » . . . (to je) samo polazna točka, ne cilj, samo polazna točka za naše daljnje borbe«. A upravo u toj polaznoj točki griješe Marković i njegovi kritičari. Ona se ne nalazi u problemu očuva nja ili dezintegracije jugoslavenske buržoaske države, već u razvi janju pretpostavki za nacionalno-oslobodilačku borbu sviju jugo slavenskih nacija i nacionalnih manjina pod vodstvom proletarija ta, u kojoj će sam narod odlučiti hoće li ili neće nezavisnu socijali stičku republiku, živjeti u jugoslavenskoj ili balkanskoj federaciji. Povijesni razvitak je potvrdio nužnost zajedničkog življenja u jed noj državnoj cjelini malih i nerazvijenih jugoslavenskih nacija i njihovih malih potencijala proletarijata. Međutim, taj isti razvitak potvrdio je i veliku istinu da nacionalne buržoazije nisu bile spo sobne riješiti međunacionalne sukobe, s ustavom i bez njega. 1 90
Jugoslavensku državu je trebalo stvarati iznova, drugim snagama i na drugi način. Kada se S. Marković zalaže za ustavnu transfor maciju Kraljevine SHS na demokratsko-republikanskim osnova ma, on ne govori o federaciji već o autonomijama. Međutim, istinsko rješenje nacionalnih pitanja u jugoslavenskim uvjetima mora voditi računa i o pravu nacija da budu konstitutivni faktor jugoslavenske federacije, a ne autonomne administrativne cjeline, čija se prava izvode iz decentralizirane državne administracije. Propaganda borbe KPJ za ustavnu transformaciju jugoslavenske buržoaske države do sazrijevanja uvjeta za podizanje jugoslaven ske socijalističke revolucije u biti je značila umanjivanje uvjeta njenoj borbi za vodeću ulogu proletarijata u svakoj naciji, što je vodilo obratnom rezultatu od onoga koji je htio postići S. Marko vić. Naime, u tom slučaju buržoazija bi ostala jedina snaga koja bi odlučivala o sudbini jugoslavenskog zajedništva, koji ona svojom klasnom pripadnošću determinirana nije postigla ni unutar sebe same, a pogotovo ne na općejugoslavenskom planu. Prepustiti nacije buržoaziji značilo je već unaprijed osuditi na rasulo jedin stvo jugoslavenskog proletarijata, koji bi kad-tad bio sabijen u granice svojih nacija i izgubio bi svako značenje za revoluciju na ovim prostorima. O tim činjenicama Marković nije vodio računa, kao ni Kominterna u svojim kombinacijama oko dezintegracije jugoslavenske države. Iz navedenih razloga deplasirano je borbu S. Markovića za očuvanje državnog integriteta buržoaske jugoslavenske države u taktičkim sadržajima programa KPJ toga vremena proglašavati progresivnim gledištem, jer se tako odnos prema jugoslavenskoj državi transformira u kriterij revolucionarnosti KPJ toga vreme na. Neosporno je točno da revolucija u tom vremenu znači akcioni, a ne aktualni zadatak KPJ. Međutim, u jugoslavenskim uvje tima toga vremena, i ne samo jugoslavenskim, priprema revoluci je dugotrajni je proces, u kojemu nacionalna komponenta u poli tičkom životu buržoaske jugoslavenske države dominira nad ekonomsko-socijalnom, kao nužni rezultat načina i oblika izvršenog državnog ujedinjenja. O toj izuzetno značajnoj činjenici KPJ i Kominterna morale su voditi računa, kao i sve ostale političke stranke u Kraljevini SHS, naravno, ukoliko je jugoslavenski komunistički pokret bio zainteresiran za promjene u ukupnom društvenom razvitku ove zemlje. Međutim, Marković ima pravo kada upozorava da u programu KPJ o nacionalnom pitanju mora biti prisutan zahtjev o djelomič nim reformama buržoaske države, ali je netočna njegova tvrdnja 191
da CK KPJ takav zahtjev nije imao. Nerealno je i njegovo vjero vanje da je moguće rješenje nacionalnih pitanja u kapitalističkim uvjetima razvitka jugoslavenskog društva. Nerealno iz razloga što pretpostavlja sposobnost buržoazije da ih riješi, a ne zbog toga što se kapitalizam nalazi u fazi raspadanja. U ovoj tvrdnji Marković je otkrio suštinu svoga pristupa nacionalnom pitanju: ako je ikako moguće do oružane revolucije treba ga prepustiti buržoaziji. Otkrio se i u odnosu prema CK KPJ u paroli: »Za Komunističku internacionalu, ali protiv CK, prema kome nemamo i ne možemo imati poverenje«. Drugi govor S. Markovića nije u cijelosti sačuvan. U njemu zahvaća nekoliko problema. Prvi je bio socijalni smisao nacional nih pokreta u Kraljevini SHS, s obzirom na tezu većine članova IKKI-e da je nacionalno u jugoslavenskim uvjetima u svojoj sušti ni seljačko pitanje. Polazeći od točne konstatacije da je kapitali zam u jugoslavenskoj državi, i ne samo u njoj, u fazi relativne stabilizacije, na nju je nadovezao misao da o situaciji u Jugoslaviji treba prije svega govoriti iz aspekta ». . . odnosa snaga« u njoj. Kako je realni odnos snaga bio u korist buržoazije, Marković je s razlogom odbio tezu CK KPJ o aktualnosti revolucije u Kraljevini SHS. Međutim, odbijajući nerealnu procjenu većine u CK KPJ, Marković je ujedno pledirao i za čekanje neke izvanredne situaci je koja će taj stabilizacijski proces poremetiti u korist revolucije. Što bi takav stav značio u borbi KPJ makar samo za seljačke mase? Značio bi prolongiranje vremena u kojemu buržoazija kao klasa jača svoje pozicije u društvu, a kao vodeća snaga u nacijama, iste prilagođava sporazumaškoj politici. Točna je procjena Mar kovića da je oružana revolucija u tim uvjetima bila zadatak u perspektivi, ali ne i borba KPJ da otrgne nacije ispod dominacije buržoazije. Programom dezintegracije jugoslavenske države kakav je nudila Kominterna, kao i CK KPJ od studenog 1924. godine, to nije bilo izvedivo, u tome Marković ima pravo. Među tim, nema pravo kada zastupa gledište da je pomanjkanje objek tivnih pretpostavki izvedbi oružane revolucije nacionalno i seljač ko pitanje svelo na problem, makar i privremeni, ustavne trans formacije jugoslavenske države, i to na autonomističkim, a ne federativnim osnovama. Podržavati demokratske procese je jed no, prepuštati nacionalna pitanja buržoaziji do oružane revolucije je drugo. Marković s pravom tvrdi da se agrarno pitanje ». . . ne javlja kao osnovni moment u nacionalnom pokretu Jugoslavije«. Ondje gdje je on najjači, najjači je i utjecaj buržoazije na njega, u Hrvat 192
skoj i Sloveniji. Međutim, kaže Marković, njega vodi nacionalna buržoazija, a osnova su mu seljaci, jer su to agrarne zemlje. Zato ti pokreti u biti nisu ni nacionalni, ni socijalni, a prema tome ni revolucionarni. Ti pokreti su, kaže Marković, pod ideološkim utjecajem nacionalnih buržoazija koje provode politiku kapitala, posebno u Hrvatskoj. Socijalna sadržina nacionalnih pokreta u Hrvatskoj i Sloveniji, kaže Marković, ». . . sastoji se u konku rentskoj borbi među srpskim kapitalom sjedne strane, i hrvatskim i slovenačkim, s druge strane«. Drugim riječima, nisu u pitanju nacionalni pokreti za oslobođenje Slovenaca i Hrvata, već konku rentska borba nacionalnih buržoazija za podjelu vlasti. Nakon ove izjave nije se očekivalo da će Marković priznati kako u Sloveniji i Hrvatskoj nisu dovršene buržoasko-demokratske revolucije, kao i u ostalim ». . . bivšim provincijama Austri je . . .« Međutim, on jako dobro zna što govori, jer za njega nije problem u dovršenoj, ili nedovršenoj buržoaskoj revoluciji hrvat ske i slovenske nacije, već u tome, tko treba da izvrši taj zadatak, buržoazija ili proletarijat. Pored toga što je do tada napisano u programima KPJ o radničko-seljačkim revolucijama, o radničkoseljačkim vladama, o odnosu radničke i seljačke ideologije u komunističkom pokretu, Marković ne može prijeći preko činjeni ce da je Kominterna pridonijela učlanjenju HRSS u Seljačku internacionalu, da je NRPJ pokušala stvarati izborne saveze s HRSS i drugim opozicijskim snagama u redovima ugnjetenih naci ja. Marković ne shvaća, i ne samo on, i ne samo u tom vremenu, da je KPJ u sukobu s nacionalnim buržoazijama prisiljena i na sporazume, na popuštanje, da bi probila barijere koje su pred njom postavljene ne samo krivicom buržoazije, već i višegodiš njim unitarističkim i centralističkim pristupom KPJ nacionalnim pitanjima u jugoslavenskoj državi. Marković kaže: »Sve donde dokle se nacionalni pokret nalazi pod uplivom buržoazije, on ne može biti nosiocem te revolucije (buržoasko-demokratske, op. G. V.)«. Za Markovića, snaga koja te procese može i mora dovr šiti jest radnička klasa, a ne nacionalni pokreti pod vodstvom buržoazije. To je istina, samo Marković ne objašnjava na koji način i kojim programom bi radnička klasa trebala osvojiti vodeće pozicije u nacionalnim pokretima, ako nudi rješenje kroz ustavnu transformaciju Kraljevine SHS, prepuštanje nacionalnih pokreta buržoaziji do izbijanja revolucije. Kako bi se tek Marković snašao u vremenu borbe KPJ za platformu širokog antifašističkog narod-^ nog fronta? Zatim Marković ulazi u analizu problema da li je moguće rje 193
šenje nacionalnih pitanja u okvirima kapitalističkog razvitka jugo slavenskog društva, a u uvjetima imperijalističke epohe. On sma tra da je u »relativnom smislu« moguće i predbacuje »levim dru govima«, tj. većini u CK KPJ, pomanjkanje marksističkog pristu pa ovoj problematici, očito misleći na činjenicu da revolucija nije neposredni zadatak jugoslavenskog proletarijata. Naravno da je moguće njegovo relativno rješenje, recimo, ustavnom transforma cijom Kraljevine SHS, ali tada se nacionalni pokreti »smiruju« pod vodstvom nacionalnih buržoazija i veliko je pitanje da li je u tom slučaju »čišći« prostor za revoluciju ekonomsko-socijalnih sadržaja. Polazeći od realne pretpostavke da slovenska i hrvatska nacija nisu zainteresirane za izdvajanje iz jugoslavenske zajednice, čak ni u uvjetima radničko-seljačkih revolucija, a one i tako nisu na dnevnom redu, Marković tvrdi da se tada njihova nacionalna pita nja javljaju kao ustavno pitanje, drugim riječima, kao pitanje međusobnog dogovora nacionalnih buržoazija Srba, Hrvata i Slo venaca oko novih državnopravnih osnova kapitalističke jugosla venske države. To bi, po njegovu mišljenju, bilo poštivanje prava naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja u datim jugoslaven skim uvjetima, u kojima su nacionalni pokreti u svojoj biti konku rentska borba nacionalnih buržoazija, a ne snaga revolucije. Kako je Kominterna toga vremena, posebno od svoga Petog kongresa, insistirala da se nacionalna pitanja Slovenaca i Hrvata riješe njihovim otcjepljenjem od jugoslavenske države u procesu izvedbe njihovih radničko-seljačkih revolucija, Marković s pra vom insistira na činjenici da su Hrvati nekoliko puta izrazili želju da žive u zajednici sa Srbima. Zato odbacuje gledišta većine u CK KPJ i u Kominterni o pretvaranju prava nacija na samoopredjelje nje do otcjepljenja u obvezu na otcjepljenje. Pri tome upozorava, da za marksiste » . . . integritet buržoaske države nije ni u kojem slučaju neprikosnoven, nego je samo predmet naše revolucionar ne taktike«. Marković je svjestan činjenice da se istinsko rješenje nacionalnih pitanja može postići samo revolucionarnom borbom masa. Kako postići da te »mase« postanu revolucionarne i u naci onalnom pitanju, ako ih do revolucionarnog preobražaja uvjera vamo da je suština njihova položaja u zemlji, u stvari, konkurent ska borba nacionalnih buržoazija, na to pitanje Marković nije odgovorio. Pledirajući da se kroz ustavnu reformu državnog uređenja nacionalna pitanja riješe na osnovi oblasnih autonomija, Marko vić ističe da to nije njegov »principijelni stav«, već sovjetsko 1 94
državno uređenje. Međutim, kaže Marković, ». . . dok živimo u okviru buržoaske države, nama ne srne biti svejedno u kakvoj državi živimo, kakvu formu i kakav ustav ima ta država«. Točno je da ne može biti sve isto, jer će komunistički pokret već za nekoliko godina spoznati što znači parola »što gore, to bolje«. S pravom Marković traži angažiranost KPJ i na planu demokratiza cije jugoslavenske države, ali nikako da shvati da nacionalna pita nja u jugoslavenskoj buržoaskoj državi nisu isključivi problem borbe nacionalnih buržoazija za vlast, već prvenstveno pitanje nacionalnog ugnjetavanja širokih masa, problem koji ni do oruža ne revolucije KPJ ne smije apsolvirati zahtjevom za oblasnim autonomijama. Marković je djelomično obuhvatio i problem razlikovanja nacionalističkog u negativnom smislu od nacionalnih pokreta, zamjerajući »drugovima iz CK« da ne shvaćaju razliku između ovih pojmova. Ova tvrdnja Markovića u sebi je sadržavala otvore no upozorenje IKKI-e da je politika većine u CK KPJ u nacional nim pitanjima opterećena negativnim nacionalizmima, očito hrvatskim i slovenskim. To nije bilo prvi put da je Marković dio kadrova iz tzv. »partijske ljevice« optuživao da podilaze vodstvu građanskih opozicijskih stranaka, posebno, Stjepanu Radiću. Točno je njegovo upozorenje da se jugoslavenski komunisti mora ju boriti protiv nacionalizma, ali je diskutabilna njegova tvrdnja da » . . .nacionalni pokret moramo pomagati (ist. G. V.)«. Pomagati oslobođenje vlastite nacije i osjećati se dijelom te nacije, nije isto. Isto tako, nije sve isto koje nacionalne pokrete treba pomagati, jer se može desiti, kako ističe Marković, pozivajući se na Marxa, ». . . da se interesi proleterske revolucije mogu nalaziti u direktnoj suprotnosti s nacionalnim pokretom«. Razumljivo je, da se nacionalni pokreti jnogu-naćLu-direktnoj suprotnosti s inte resima proletarijata, ukoliko on nije uspio postati njihova vodeća idejna snaga, već se zadovoljavao da ih »pomaže«. Onda uistinu postoji velika vjerojatnoća da će nacionalni pokreti doći pod utje caj nacionalnih buržoazija, a time i u raskorak s interesima prole terske revolucije. Sljedeći dostupni nam suvremeni arhivski izvor jest djelomični zapisnik komisije Petog proširenog plenuma IKKI-e, koji se nala zi u Arhivu Predsjedništva CK SKJ u Beogradu pod sign. Kl, 1925/51-2. Nama dostupna verzija većim je dijelom pisana na nje mačkom, a manjim na ruskom jeziku. Ovoj verziji zapisnika nedo staje prvih deset stranica, koje najvjerojatnije sadržavaju istup Duke Cvijića (»Krešić«) u ime većine u CK KPJ toga vremena. 195
Ova činjenica umanjuje vrijednost izvora jer istraživačima oduzi ma mogućnost uporedbe gledišta partijske većine i opozicije u ključnim problemima sadržaja jugoslavenske revolucije. U dostupnom dijelu zapisnika, osim već navedenih diskusija, koje smo iznijeli na temelju materijala koje je CK KPJ objavio u 1925. godini u knjižici pod nazivom »Pčelarstvo«, zabilježeno je još nekoliko diskusija koje su, međutim, sadržajno ispod nivoa onoga što je objavljeno u već navedenoj knjižici i mahom su nabi jene emocijama. Iznimku čini F. Filipović, koji ipak ništa bitno novoga nije rekao što bi pridonijelo raščišćavanju situacije u redo vima vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta, osim da je za KPJ bitno ». . . da plenum potvrdi osnovnu liniju Petog kon gresa Kominterne po nacionalnom pitanju«, jer ». . . neki drugo vi postavljaju pitanje: da li je ta linija na snazi, ili je treba mijenja ti?« F. Filipović smatra, da ». . . o nacionalnom i seljačkom pita nju nije potrebno previše diskutirati«, vjerojatno misleći da je dovoljno ako se prihvate sve ocjene IKKI-e. Interesantno je istaći i njegovo mišljenje da se ne slaže s gledištem S. Markovića ». . . da se platforma odijeli od kritike procesa u Partiji«. Znači, S. Marković je smatrao da u budućoj rezoluciji Predsjedništva IKKI-e ne bi trebalo cjelokupno partijsko članstvo upoznati s korijenima i razvojem sukoba u vodstvu pokreta. Diskusija Vujovića, ne znamo o kojemu se od tri Vujovića radi, vrlo je kratka, ali i indikativna za razumijevanje suštine sukoba između partijske većine i opozicije. On upozorava da ». . . naša strateška linija jest: borba ne samo protiv buržoazije i kapitalizma, već i protiv monarhije, militarističke klike i veliko srpske buržoazije, kao što su se ruski revolucionari borili u vrije me carizma«. Njegova upozorenja da revolucionarni procesi u jugoslavenskoj državi ne smiju biti svedeni na ekonomsko-socijalne sadržaje revolucije ukazuju i na pravac razmišljanja partijske opozicije. Međutim, upoređivanje budućih sadržaja jugoslavenske revolucije sa zbivanjima u Rusiji pokazuju nerazumijevanje suštinskih razlika u razvoju naših zemalja i Rusije onoga vremena. Sljedeći diskutant, u zapisniku naveden pod konspirativnim imenom »Popović«, najvjerojatnije je istaknuti sindikalni rukovo dilac iz Beograda. U potpunosti je na strani partijske opozicije i njegova je diskusija nabijena emocijama, ali na svoj način intere santna. Ukazali bismo na neke od njegovih tvrdnji, kako bismo lakše shvatili suštinu sukoba u vodstvu KPJ toga vremena, kao i način na koji se partijska opozicija branila. Popović upozorava na nekoliko ključnih pitanja oko kojih su 1 96
izbili sukobi u vodstvu. Prvo je ocjena ukupne društvene situacije u jugoslavenskoj državi, iz koje je onda logički slijedila i ocjena o taktici KPJ. Prema njegovu mišljenju, CK KPJ, tj. većina u nje mu, smatrao je da je u državi opća kriza sistema i iz takve procje ne zaključio daje u njoj ». . . eminentno revolucionarna situacija, a parola borbe za stvaranje vlada radnika i seljaka akciona parola (ist. G. V.)«. Služeći se istom argumentacijom kao i S. Marković, trudio se uvjeriti IKKI-e da partijska opozicija nije negirala činje nicu da u jugoslavenskoj državi postoji revolucionarna situacija, tvrdeći da ». . . nije točno da je opozicija tu parolu (parolu vlade radnika i seljaka, pr. V. G.) shvaćala propagandnom (ist. G. V.), naprotiv, ja sam tvrdio da je ova parola propagandna i agitaciona (ist. G. V.), koja može postati i akciona (ist. G. V.), ali sada još nije«. Drugo pitanje za Popovića jest kako je CK KPJ shvaćao sušti nu agitacije KPJ za revolucionarni savez radnika i seljaka. Po njegovu mišljenju, CK KPJ je vjerovao da ». . . Radićeva partija s KPJ kao privjeskom, može stvoriti radničku vladu«, a ». . . CK u agitaciji nikada nije objasnio da je parola vlade radnika i seljaka jednako diktatura proletarijata«. Neosporno je točno da CK KPJ sve do sjednice 25. studenog 1924. godine period radničko-seljačkih revolucija na tlu jugoslavenske države nije shvaćao kao dikta turu proletarijata, već kao prelaznu etapu ka toj diktaturi, a u skladu s globalnom taktičkom orijentacijom Trećeg i Četvrtog kongresa Kominterne. U skladu s njom, nastojao je pridobiti širo ke slojeve seljaka u strankama građanske nacionalne opozicije, kao i vodstvo tih stranaka u borbi protiv režima velikosrpske buržoazije. To je poznata taktika borbe za jedinstveni front radni ka i seljaka odozdo i odozgo. Takvi sadržaji su ugrađeni u taktiku Treće konferencije KPJ i prihvaćeni su u većini u pokretu sve do navedene sjednice CK KPJ od 25. studenog 1924. godine, kada je u sadržaje taktike jedinstvenog fronta radnika i seljaka ugrađena teza o radničko-seljačkoj revoluciji kao specifičnom obliku dikta ture proletarijata u jugoslavenskim uvjetima. Taj zaokret CK KPJ bio je u skladu s novom taktikom Petog kongresa Kominterne, koji ide sve više u »lijevo« iz nama već poznatih razloga. Intere santno je istaći da »Popović« koji tvrdi da u jugoslavenskim uvjeti ma revolucija radnika i seljaka nije akciona parola, zamjera CK KPJ pomanjkanje radikalnosti u pristupu revolucionarnim sadrža jima taktike Partije prema seljačkom i nacionalnom pitanju. Nje mu očito smeta, a to i jasno kaže, prvenstveno odnos većine u CK KPJ prema HSS-u. Ta stranka, koja vodi najsnažniji nacionalni 197
opozicioni pokret u Kraljevini SHS toga vremena, uistinu je u taktici Kominterne i većine u KPJ u toku 1924. godine, posebno u Hrvatskoj, shvaćena kao snaga koja može u savezu s radničkom klasom iznuditi revolucionarne promjene buržoasko-demokratskih sadržaja. Međutim, ti kadrovi nisu dugoročno računali na Radića i ostalo vodstvo te stranke, već na njezino članstvo, do kojega nije bilo uvijek moguće stići mimo njenog vodstva. Skreta nja je bilo, ali ovakvih grešaka kakve navodi »Popović« nije. CK KPJ nikada nije savez radnika i seljaka shvaćao kao koaliciju između HSS-a i KPJ, s dominantnim položajem HSS-a. Partijskoj opoziciji, u načelu, nije odgovarala taktika borbe za ugradnju nacionalnog i seljačkog pitanja u sadržaje revolucionarnih prom jena na jugoslavenskim prostorima, bez obzira da li je takva takti ka agitaciona, akciona ili propagandna parola. Iako je »Popoviću« jasno da je ». . . HSS apsorbirao revolucionarne elemente . . «, on ne može preći preko činjenice da HSS » . . . ima malograđan sko vodstvo, koje nikada nije upotrebilo revolucionarne metode«. Revolucionar ne može ni očekivati da će takvo vodstvo upotrijebi ti revolucionarne metode, on se mora boriti za mase u tim stran kama, a to partijskoj opoziciji nije odgovaralo. Kako je »Popović« zamišljao ». . . taktiku odvajanja masa od oportunističkog vod stva . . .«, mimo tog vodstva u uvjetima stabilnosti sistema i sklo nosti tog istog vodstva na suradnju s velikosrpskom buržoazijom, to ne objašnjava. Samo tvrdi da je partijska centrala, tj. KPJ, te mase ». . . izručila Radiću«. Koliki je udio upravo članova partij ske opozicije i većine u vodstvu KPJ do Treće konferencije KPJ svojim stavom prema nacionalnom i seljačkom pitanju u »izruči vanju« masa ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina malograđan skom vodstvu, o tome ne diskutira. Kao da je partijska opozicija zaboravila sve ono što se u strateško-taktičkim opredjeljenjima KPJ zbivalo od 1925. godine. Treće pitanje o kojemu Popović diskutira jest problem sadrža ja taktike jedinstvenog fronta. U nastojanjima da većinu u CK KPJ prikaže kao sklonu negativnom nacionalističkom opredjelje nju, ističe da je ovu taktiku postavila ». . . isključivo na nacional noj osnovi . . .«, a ». . . mase se ne interesiraju samo za nacio nalno pitanje, već i za ekonomske probleme, koji se moraju naći u programu KPJ«. Po njegovu mišljenju, kada je KPJ tražila surad nju, ». . . nikada nije pokušala na toj osnovi agitirati za jedinstve ni front s HSS-om«. Dokumenti CK KPJ od Treće konferencije Partije, kada bivša opozicija u CK KPJ postaje većina, a dio bivše većine partijska 198
opozicija, u suprotnosti su s ovakvom tvrdnjom »Popovića«, jer sadrže snažno izraženu ekonomsko-socijalnu komponentu revolu cije. Uostalom, taktika revolucionarnog saveza radnika i seljaka u sebi sadrži ekonomsko-socijalnu komponentu u dijelu koji se odnosi na ulogu radničke klase, a nacionalnu u dijelu koji se odnosi na seljaštvo. Već smo upozoravali na pomanjkanje marksi stičkog pristupa odnosu klasnog i nacionalnog u ovom dijelu takti ke KPJ i Kominterne toga vremena, upravo zbog toga jer je onom »radničkom« dijelu taktike bio oduzet faktor »nacionalnog«. Kako partijska opozicija shvaća seljačko pitanje, najbolje ilu strira mišljenje »Popovića«, da ». . . zajednička suradnja revolu cionarnih seljačkih i radničkih masa u borbi protiv kapitalizma jest prvi i najhitniji uvjet pobjede radnog čovječanstva nad kapita lizmom i zemljoposjednicima . . . Što se tiče srednjih seljaka, nji hovi interesi u biti su isti«. Kao prvo, upozorili bismo na termin »suradnja«. Ona u sebi implicira koaliciju između radnika i selja ka, koja može biti i razvrgnuta kada seljaštvo više neće trebati. Kao drugo, partijska opozicija seljačko pitanje svodi na ekonomsko-socijalni aspekt »suradnje« između radničke klase i siromaš nog seljaštva, izbijajući iz njegovih sadržaja nacionalnu kompo nentu. U tome i leži suština sukoba između većine u CK KPJ i partijske opozicije u pristupu seljačkom pitanju. Četvrto pitanje oko kojega su izbili sporovi u vodstvu jugosla venskog komunističkog pokreta »Popović« vidi u pristupu naci onalnom pitanju. Međutim, ovaj problem ne vezuje za seljaštvo, već za odnos prema očuvanju ili djelomičnoj dezintegraciji jugo slavenske države u uvjetima izvedbe radničko-seljačkih revoluci ja. Po njegovu mišljenju, »CK je vjerovao da KPJ treba zahtijevati trenutno izdvajanje«. Međutim, nastavlja »Popović«, ». . . mi smo uvijek priznavali pravo na samoopredjeljenje do otcjepljenja i u tom pitanju nema principijelnih razlika (između CK KPJ i opo zicije, prim. G. V.)«. Svodeći cjelokupni sukob između CK KPJ i partijske opozicije u pristupu nacionalnom pitanju na problem odnosa prema očuvanju ili dezintegraciji jugoslavenske države u procesu provedbe radničko-seljačkih revolucija ugnjetenih nacija, ovaj član partijske opozicije izbjegavao je suštinu problema, potrebu trajne borbe za revolucionarni savez radnika i seljaka, bez obzira na aktualnost revolucije. Zbog toga nije uvjerljiva ni njegova tvrdnja da između CK KPJ i opozicije ». . . nema princi pijelnih razlika i u tom pitanju te su razlike taktičke (ist. G. V.) prirode«. Sukobi između ovih dviju grupacija u vodstvu jugosla venskog komunističkog pokreta nisu nastali zbog poznate odluke 199
Petog kongresa Kominterne o potrebi djelomične dezintegracije jugoslavenske države, koju prihvaća i CK KPJ 25. studenog 1924. godine, već na pitanjima globalne strateško-taktičke orijentacije Treće konferencije KPJ iz siječnja iste godine, i ne samo oko naci onalnog pitanja. Stavovi sjednice CK KPJ iz kraja studenog 1924. godine samo su produbili već postojeće razlike, i to samo u jed nom aspektu nacionalnog pitanja, u državnopravnom. Navedeni podaci o toku diskusije ujedno su i jedini do kojih smo za sada uspjeli doći. Buduće istraživače ovog vrlo značajnog skupa upozoravamo, da u svim nama dostupnim suvremenim arhivskim izvorima, koji daju uvid u diskusiju, nedostaju istupa nja predstavnika CK KPJ, posebno, Duke Cvijića, a obiluju podacima o istupima partijske opozicije, koja je na ovom plenu mu IKKI-e doživjela osudu. Kako je došlo do ovakve selekcije izvora nije nam poznato i zato ovaj plenum IKKI-e zahtijeva daljnja temeljita istraživanja. Kako smo prethodno napomenuli, posebna komisija plenuma izradila je nacrt buduće rezolucije o problemima idejnih sukoba i stanja u jugoslavenskom komunističkom pokretu, koji su u načelu prihvatili svi prisutni delegati CK KPJ, SKOJ-a i partijske opozici je. Nacrt rezolucije nalazi se u Arhivu Predsjedništva CK SKJ, sign. Kl, 1925/51-2, na ruskom jeziku. Sadržajno se ne razlikuje od teksta rezolucije objavljene u »Pčelarstvu« i u »Istorijskom arhivu«, tom II, osim u naslovu koji glasi: »Rezolucija o jugosla venskom pitanju«. U nacrtu ima samo jedna sitna razlika: umjesto da se navodi aktivnost rukovodstva NRPJ, govori se o ». . . CK jugoslavenske kompartije . . .«. Ova razlika je nastala isključivo zato jer se dokumenta KPJ u to vrijeme mogu javno objaviti samo kao dokumenta NRPJ. Preostala nam je još analiza službene rezolucije čiju je izradu konačnog teksta plenum prepustio Predsjedništvu IKKI-e. Zato suvremeni izvor (»Pčelarstvo«) govori o Rezoluciji Egzekutive Komunističke internacionale o jugoslavenskom pitanju, a ne o Rezoluciji V. proširenog plenuma JKKI o jugoslavenskom pitanju, kako ga navode naši dosada objavljeni suvremeni arhivski izvori (IA, II). U Rezoluciji šire se razrađuju taktički ciljevi jugoslavenskih komunista. Polazeći od uvjerenja da se na Balkanu pojačavaju pritisci velikih kolonijalnih sila, pa tako i u jugoslavenskoj državi, čiji je vjerni sluga srpska buržoazija, uzroci krize u ovom dijelu Evrope nalaze se u neriješenim nacionalnim i seljačkom pitanju. Iz kriza balkanskih država izrast će i revolucionarna kriza, otvara 200
jući mogućnost kombinacije revolucionarne borbe proletarijata s pokretima seljaštva i ugnjetenih nacija. KPJ se mora oštro odupri jeti svakom pokušaju da se kriza jugoslavenskog društva riješi putem sporazuma triju nacionalnih buržoazija, drugim riječima, ustavnim reguliranjem jugoslavenskih međunacionalnih odnosa. U borbi za mase seljaštva i ugnjetenih nacija KPJ treba istaći parole borbe za republikansko uređenje, protiv centralizma i uni tarizma, za radničko-seljačku vlast, u uvjetima rušenja kapitali stičkog sistema. Zato je osnovni zadatak KPJ, ističe se u Rezoluci ji, stvaranje jedinstvenog proleterskog fronta, koji će oko sebe okupiti seljačke mase u jedinstvenu revolucionarnu borbu protiv srpske militarističke monarhije. KPJ mora voditi računa o činjeni ci da u jugoslavenskoj državi razvoj ide u pravcu revolucije, a ne buržoaske demokracije. Po ocjeni iz Rezolucije, ove procese donekle usporava relativna stabilizacija kapitalizma u zapadnoj Evropi, ali ne mijenja generalni pravac razvoja situacije na Balka nu, zahvaljujući specifičnim društveno-ekonomskim i političkim prilikama koje postoje na ovim prostorima. Tako je kriza suradnje sa zapadnoevropskom socijalnom demo kracijom Balkan dovela u centar pažnje Kominterne, zato je Manuilski na Petom kongresu Kominterne istakao, daje Makedo nija za Jugoslaviju ono što je Balkan za Evropu. Iako se u Rezolu ciji priznaje činjenica da u Jugoslaviji nema neposredne revoluci onarne situacije, upozorava se na nagomilane suprotnosti, koje otvaraju mogućnost jednog sukoba koji može značiti početak revolucije. Zbog toga se cjelokupna djelatnost KPJ mora usmjeriti u pravcu buduće revolucije, a ne razvoja buržoaske demokracije, povezujući je sa svim balkanskim komunističkim partijama kroz BKF, a na taktičkoj platformi radničko-seljačkog revolucionarnog saveza. Obzirom na značenje Balkana za revolucioniranje Evrope, nacionalno i seljačko pitanje u centru su interesa citirane Rezolu cije. U njoj se upozorava, daje kod nekih jugoslavenskih komuni sta još uvijek prisutno potcjenjivanje značenja nacionalnih pokre ta za jugoslavensku i balkansku proletersku revoluciju, tj. za evropsku i svjetsku. Iako tek proleterska revolucija stvara preduv jete ispravnom rješenju međunacionalnih odnosa stvaranjem saveza sovjetskih socijalističkih republika, u Rezoluciji se upozo rava da to ne može biti razlog zanemarivanju odnosa komunistič kih partija prema nacionalnim pitanjima u uvjetima kapitalistič kog razvitka. Odbacujući kao jedinu moguću taktiku borbe za reguliranje međunacionalnih odnosa u uvjetima kapitalističkog 201
razvitka korištenje tekovina buržoaske demokracije, u Rezoluciji se upozorava da nacionalno pitanje sadržava u sebi revolucionar nu energiju, posebno u mnogonacionalnim državama kakva je Jugoslavija. Ta revolucionarna energija jest borba nacionalno ugnjetenih protiv velikosrpske buržoaske diktature, koja ljulja temelje kapitalističkog sistema, ubrzavajući proces proleterske revolucije. Kako bi se zgrada jugoslavenske države što prije razdr mala, KPJ mora u svoje taktičke ciljeve ugraditi zahtjev za pravo sviju nacija na samoopredjeljenje do otcjepljenja, za federaciju radničko-seljačkih republika Balkana, kao rješenje nacionalnih pitanja. Tako je i za IKKI na kraju nacionalno pitanje pretvoreno u državnopravnu formu reguliranja međunacionalnih odnosa, a balkanska federacija kao nužno zlo, ustupak seljaštvu do diktatu re proletarijata. Odbacujući unitarističku koncepciju iz taktičkih programa KPJ, u Rezoluciji se jednostrano zaključuje da je ona isključivi rezultat velikosrpske koncepcije države. Bez obzira na činjenicu što se temeljni uzrok međunacionalnih sukoba u jugoslavenskoj državi treba tražiti u ponašanju velikosrpske buržoazije, u Rezolu ciji se upozorava da posljedice velikosrpske ideje pogađaju široke mase ugnjetenih nacija, naravno, seljaštva, a ne samo njihove buržoazije. Zato se suština pojave i razvitka nacionalnih pitanja u jugoslavenskoj državi ne smije tražiti u konkurentskoj borbi naci onalnih buržoazija, već u seljačkom pitanju. Seljaštvo čini osnovi cu nacionalno-oslobodilačkih pokreta, a ti pokreti, tvrdi se u Rezoluciji, u svojoj suštini tendiraju ka izdvajanju iz jugoslavenske države, prvenstveno u Hrvatskoj, Sloveniji, Makedoniji i Crnoj Gori. KPJ mora učestvovati u parlamentarnim borbama za reviziju Vidovdanskog ustava, ali isključivo kao dijelu taktike datog tre nutka, a ne kao jedini put rješenju jugoslavenskih međunacional nih odnosa. Ona mora zadržati pravo kritike buržoaskog vodstva seljačkih stranaka i pokreta, ali treba voditi računa da se seljaštvo u postojećim uvjetima razvoja još ne može osloboditi utjecaja svojih vođa i uvijek zauzeti revolucionarnu orijentaciju. Zbog toga, KPJ svoju suradnju s ovim strankama i pokretima ne smije uvjetovati svojim parolama, već upornim radom u masama i na njihovoj ljevici. Iako se u Rezoluciji uporno tvrdi da je nacionalno pitanje u suštini seljačko pitanje, objektivna politička kretanja u redovima ugnjetenih nacija u našoj zemlji prisiljavaju IKKI da prizna činje nicu, da su seljački nacionalni pokreti privukli i većinu proleter 202
skih masa. Iz te spoznaje izvlači samo zaključak o potrebi koncipi ranja samostalne nacionalne proleterske politike, koja će k sebi privući mase seljaštva i spriječiti obratne procese. U pristupu problemu jugoslavenskih nacionalnih pitanja u Rezoluciji se upozorava na nužnost diferenciranog pristupa KPJ problemu buržoaskog nacionalizma. Po ocjeni IKKI, srpski buržoaski nacionalizam u globalnoj taktici KPJ nema isto značenje kao i buržoaski nacionalizmi ugnjetenih nacija. Drugim riječima, srpski buržoaski nacionalizam temelj je očuvanja kapitalističkih društveno-ekonomskih i političkih odnosa u našoj zemlji, ostali buržoaski nacionalizmi svojim konkretnim djelovanjem nehotice pridonose krizi društva i otvaraju perspektive proleterskoj revolu ciji. Po našem sudu, formulacija krajnje problematična, ako se uzmu u obzir posljedice njene primjene u odnosu KPJ prema svim onim snagama koje su s različitih idejnih pozicija udarale na Jugo slaviju i jugoslavensko zajedništvo u vrijeme pojave fašističke ide ologije u redovima sviju jugoslavenskih nacija i nacionalnih manji na, koja u načelu odbacuju potrebu jugoslavenskog zajedništva. Razumljivo da je ovakav pristup IKKI problemu buržoaskog nacionalizma u našim uvjetima zanemarivao jednu činjenicu, da su u vremenu o kojemu je sada riječ osnovne opozicijske seljačke partije i pokreti zainteresirani za očuvanje integriteta jugoslaven ske države i objektivno veća prepreka taktici KPJ u borbi za revolucionarni savez radnika i seljaka od velikosrpske ideologije. Srpska buržoazija je kompromitirana ne samo u redovima ugnje tenih nacija i nacionalnih manjina, već i u dijelu vlastite nacije. Vodeće seljačke partije i pokreti u redovima ugnjetenih nacija to nisu, a njihova taktika politike kompromisa unutar zajedničke države odraz je ne samo straha od revolucije, već i objektivnog raspoloženja širokih masa kojima su na čelu. Svjestan mogućnosti da u redovima KPJ dođe do otpora pri stupu problemu odnosa prema opozicijskim strankama iz redova ugnjetenih nacija, IKKI upozorava, da se KPJ ne smije bojati nacionalnih strasti, jer u protivnom nikada neće postati pobjedo nosni vođa velikog revolucionarnog narodnog pokreta, koji u sebi treba sintetizirati interese proleterske revolucije, seljačkog i nacionalnooslobodilačkog pokreta. Koliko su još snažno prisutne poruke trećeg i četvrtog kongresa Kominterne najbolje pokazuje ova definicija širokog revolucionarnog narodnog pokreta. Kao da se još, vrlo slabo, probijaju ideje Lenjina i njegove vizije suštine politike jedinstvenog fronta. Već u narednom dijelu teksta Rezolucije pojam jedinstvenog 203
fronta reducira se na seljačko pitanje, na problem revolucionar nog saveza industrijskog proletarijata i siromašnog seljaštva, u koji postupno treba privlačiti kategoriju seljaka »srednjaka«. Govoreći o revolucionarnim uvjetima u Jugoslaviji, upozora vamo na gledište IKKI, da u našoj zemlji proleterska revolucija ne može pobijediti ukoliko se široke mase seljaštva ne pridobiju na platformi borbe protiv velikosrpskog imperijalizma i monarhije. Drugim riječima, osnovni motiv pristupa seljaštva proletarijatu jest borba protiv velikosrpski koncipirane jugoslavenske države, a u taktici KPJ centralno mjesto treba pripasti nacionalnim pitanji ma, naravno, ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. U ovako koncipiranoj taktici borbe za realizaciju saveza radnika i seljaka vrlo je malo prostora ostalo ekonomsko-socijalnim sadržajima revolucije, osim u onim dijelovima zemlje u kojima nacionalno pitanje nije osnovni motiv pokreta seljaštva. Tu prvenstveno mislimo na pristup problemu Srbije, Bosne i Hercegovine, Vojvo dine i Kosova, kao dijelova jugoslavenske države koji bi mogli ostati unutar njenih granica, a čije bi radničko-seljačke revolucije imale ekonomsko-socijalne sadržaje. Tražeći oslonac proleterskoj revoluciji prvenstveno u redovi ma ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, u Rezoluciji se izuzet na pažnja poklanja problemu građanskih opozicijskih stranaka u tim sredinama. KPJ se kritizira što je dugotrajnim nepravilnim odnosom prema nacionalnim i seljačkom pitanju dozvolila da i velike mase proletarijata pristupe sitnoburžoaskim seljačkim par tijama, priklanjajući se građanskoj ideologiji. Polazeći od činjeni ce zaostajanja KPJ za ugledom koje građanske opozicijske stranke imaju u seljačkim masama, u Rezoluciji se predlaže sadržaj taktič kih ciljeva putem kojih bi jugoslavenski komunistički pokret pri dobio seljaštvo za revolucionarnu platformu proletarijata. Polaze ći od iskustva sovjetske revolucije, od KPJ se zahtijeva da vodi računa i o ekonomsko-socijalnom aspektu saveza radnika i selja ka, ističući u prvi plan borbu za likvidaciju feudalnih odnosa u poljoprivredi, dosljednu provedbu agrarne reforme i borbu protiv klasnog ugnjetavanja seljaštva. Međutim, ovaj aspekt seljačkog pitanja, toliko značajan za jugoslavenske uvjete, naravno, ne i za ruske uvjete 1917. godine, tek je dodirnut i nedovoljno elabori ran, tako da je u prvi plan izbilo nacionalno pitanje, kao osnovni preduvjet prodora KPJ u seljačke mase. Ovakav pristup razumljiv je ako se u obzir uzme tvrdnja u Rezoluciji, da je nacionalno pitanje u jugoslavenskim uvjetima u svojoj osnovi seljačko pita nje. Naravno, tražeći oslonac u seljaštvu ugnjetenih nacija i naci 204
onalnih manjina, mimoišla se činjenica da ovako koncipirana suština seljačkog pitanja nema osnovnih pretpostavki njegove uspješne realizacije u redovima srpske nacije, čije brojčano prisu stvo, na primjer u Hrvatskoj, nije uzimano u obzir pri koncipira nju rješenja hrvatskog pitanja. U Rezoluciji se upozorava da problem seljačkih partija ne može biti apsolviran tvrdnjom, da se suradnja s HRSS ne može realizirati jer je vode buržoaski intelektualci, a sa Savezom zem ljoradnika u Srbiji jer ga vode monarhistički reakcionari. Te i slične njima partije, u svojoj osnovi predstavljaju pokrete širokih masa radnog seljaštva, koje objektivni razvitak jugoslavenskog društva gura u lijevo, u sukob s veleposjednicima i kapitalistima. Zbog toga, KPJ ne smije prema njima biti indiferentna, već pra vilnom taktikom osloboditi široke mase seljaštva od buržoaskog utjecaja. Pri tome se u Rezoluciji upozorava, da taktika prema tim partijama i pokretima treba biti različita, ovisno od objektivnih uvjeta razvitka pojedinih nacija. Uzimajući kao primjer diferencirane taktike problem odnosa KPJ prema HRSS, sjedne strane, te prema Savezu zemljoradnika u Srbiji, s druge strane, smatra se da ona isključivo proizlazi iz različitog pristupa ovih stranaka nacionalnom pitanju. Ukoliko HRSS ostane na svojoj prethodnoj platformi, IKKI smatra da je ona progresivna, valjda zbog posljedica njenog djelovanja u prav cu likvidacije velikosrpski koncipirane države i na zaoštravanje njene političke krize. U tom slučaju, kaže se u Rezoluciji, KPJ treba podržavati HRSS i gurati je sve više u lijevo. Što se tiče problema Saveza zemljoradnika, on je globalno ocijenjen kao pokret koji nema progresivnih osobina, jer brani unitaristički kon cipiranu Jugoslaviju. Zbog toga se KPJ mora zalagati da u njemu razvije lijevo krilo koje je sklono suradnji s proletarijatom. Pri tome se u Rezoluciji ne precizira, da li bi se takva suradnja trebala temeljiti na drugačijem pristupu dijela »zemljoradnika« nacional nom pitanju, ili ekonomsko-socijalnom aspektu revolucionarnog saveza radnika i seljaka. Kolika konfuzija vlada u pristupu petog proširenog plenuma IKKI problemu jugoslavenskih sadržaja radničko-seljačkog save za i radničko-seljačkih vlada, potvrđuje citirana Rezolucija. Pod sjećamo na one njene dijelove koji u skladu s gledištima Petog kongresa Kominterne upozoravaju da radničko-seljačka vlada nije prelazni oblik vlasti između diktature buržoazije i diktature proletarijata. To činimo iz razloga kako bi lakše shvatili sve teško će pred kojima su se našli jugoslavenski komunisti kada su iz 205
Rezolucije trebali razlučiti svoj odnos prema problemu konkretne suradnje s građanskim opozicijskim seljačkim strankama. Naime, u Rezoluciji se KPJ upozorava na opasnost po komunističku ide ologiju u momentu pristupanja formiranju radničko-seljačkog blo ka, obzirom na snagu građanske opozicije i komunističkog pokre ta u konkretnim uvjetima razvitka jugoslavenske države. Pojam radničko-seljačkog bloka u ovom dijelu Rezolucije shvaćen je kao koalicija stranaka, u kojoj KPJ mora očuvati svoju samostalnost i boriti se da u njoj izbori vodeću ulogu. U tako koncipiranom bloku radničko-seljačkih stranaka KPJ se ne smije odreći kritike, prvenstveno praktične djelatnosti građanskih opozicijskih strana ka gdje, naravno, najviše griješe i dolaze u suprotnost s proklami ranim strateško-taktičkim ciljevima. KPJ se nalaže, da manje kri tizira ideologiju građanske opozicije, gdje su očito manje ranjivi. IKKI očekuje da će ovakvom taktikom KPJ steći politički ugled u dijelu baze ovih partija, prvenstveno na njihovim lijevim krilima, koji bi pridonijeli radikalizaciji i diferencijaciji cjelokupne koalici je seljačkih partija u pravcu revolucije. Tako je u Rezoluciji petog proširenog plenuma IKKI taktika borbe KPJ za radničko-seljački savez i radničko-seljačku vladu bila u dobroj mjeri zakomplicirana. Proklamirajući revoluciju, jer je kapitalizam u raspadanju, radničko-seljački savez shvaćen je kao osnovica revolucije, a radničko-seljačka vlada kao diktatura proletarijata u specifičnim uvjetima nerazvijenih zemalja. U isto vrijeme, pritisnut činjenica ma objektivnog razvitka naše zemlje i političkih odnosa u njoj, IKKI istovremeno govori o radničko-seljačkom bloku kao prelaznom periodu u diktaturu proletarijata, kao vremenu mogućnosti koalicije s građanskim opozicijskim strankama. Međutim, rasprava između dr S. Markovića i istaknutih ruko vodilaca RKP(b) ovim plenumom nije bila okončana. Nastavljena je u sovjetskoj štampi i časopisima, ali u njene kompletne sadržaje nismo imali uvida, niti je do sada jugoslavenska historiografija obratila pažnju na ovu problematiku u okvirima istraživanja evo lucije gledišta KPJ prema nacionalnom pitanju. Koliko nam je poznato, sovjetski su povjesničari o tome više pisali, ali nam nije poznato gdje i kada. Ovom prilikom u obzir smo uzeli samo nama dostupna dva članka, jedan S. Markovića i drugi Staljinov. U članku »O nacionalnom pitanju u Jugoslaviji« Markovič nastoji uvjeriti sekretara sovjetske partije Staljina, da između njih dvojice suštinskih razlika u pristupu nacionalnom i seljačkom pita nju nema. On uvjerava Staljina da njegove koncepcije nije dobro razumio uslijed » . . . nepotpunog prevoda . . .« njegova govora 206
u jugoslavenskoj komisiji Petog proširenog plenuma IKKI-e. Zbog toga, po riječima Markovića, ». . . čitava polemika druga Staljina protiv moga shvatanja o nacionalnom pitanju počiva na izvesnim nesporazumima, koja želim na ovaj način da otklonim«. Marković još jednom upozorava, da je njegov pristup naci onalnom pitanju uvijek bio, posebno u konkretnoj situaciji 1925. godine, iz aspekta interesa » . . . proleterske revolucije«. Indi rektno odbacujući prigovor IKKI-e i samog Staljina da je svojim zalaganjem za ustavno rješenje nacionalnih pitanja u jugoslaven skoj državi u biti išao protiv interesa proleterske revolucije, Mar ković ističe, da se ». . . samo suprotstavio tezi da je rešenje naci onalnog pitanja u okviru kapitalizma uopšte ’nemoguće’«. Prizna jući da samo proleterska revolucija daje osnove ». . . za trajno i potpuno rešenje nacionalnog pitanja . . .«, osim što je kao i Kominterna pokazao veliki optimizam u pitanju odnosa klasnog i nacionalnog u uvjetima izgradnje socijalizma, potvrdio je i svoje nerazumijevanje odnosa prema nacionalnim pokretima ugnjetenih nacija svojom tvrdnjom, da ih ». . . treba pomagati . . .ukoli ko su svojom aktivnošću upereni protiv imperijalizma.« Ponavlja mo, »pomagati« i voditi bitku za »vodeću« ulogu proletarijata u svakoj naciji, nisu isti procesi, a Marković još i ističe da se u takvom pristupu (»pomagati«) » . . . sastoji suština revolucionarno-marksističkog lenjinističkog shvatanja nacionalnog pitanja«. Zatim je Marković pokušao objasniti i svoj stav o pravu naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja, koje je, kako znamo, bilo odlukama Petog kongresa Kominterne svedeno na obvezu otcjep ljenja za Slovence, Hrvate i Makedonce. On upozorava da nikada nije ovaj problem smatrao »akademskim« pitanjem, a još manje ga je dovodio u vezu s problemom da li ». . . postojeći nacionalni pokreti zahtevaju ovo pravo ili ne.« Ova Markovićeva tvrdnja u direktnoj je suprotnosti s njegovim stavom u tom pitanju na ple numu IKKI-e. On upozorava da je na plenumu samo želio istaći da Slovenci i Hrvati ». . . za momenat ne teže otcepljenju . . .« i da će ». . . usled eventualnih komplikacija unutrašnje, ili spoljašn(j)e situacije (ist. u orig. prim. G.V.) biti vrlo lako moguće da Hrvati i Slovenci i drukče postave pitanje svoga samoopredeljenja«. U konkretnoj situaciji, tvrdi Marković, parola o otcjepljenju nije aktualna. Sasvim je vidljivo da je ovom prilikom Marković i te kako uzeo u obzir gledišta koja je u jugoslavenskoj komisiji plenu ma IKKI-e iznio Staljin. Međutim, kada se ovom prilikom Marković upustio u objaš njavanje svojih gledišta na suštinu ustavnog puta rješavanja naci 207
onalnih pitanja u uvjetima buržoaske jugoslavenske države, imao je daleko više poteškoća u dokazivanju da problem nije u njemu, već u prevodiocu. Naime, obzirom da je suštinu socijalne osnove nacionalnih pokreta vidio u konkurentskoj borbi nacionalnih bur žoazija Slovenaca, Hrvata i Srba, a ne u seljaštvu, kako je tvrdio Staljin, Markoviću je jedino ostalo da bez jačih argumenata doka zuje da nije pristaša reformističkih gledišta o nacionalnom pitanju iz razloga što je ustavnu borbu shvatio kao » . . . deo opšte revolu cionarne klasne borbe proletarijata, kao sastavni deo borbe za zauzimanje vlasti«. Naravno, tako nije mislio na plenumu IKKI-e i teško je mogao dokazati da je i pitanje ustava također shvatio kao ». . . pitanje revolucije«. Ukoliko je u ovom stavu Markovića sadržana misao da demokratizacija zemlje jača uvjete razvitka revolucionarnog radničkog pokreta, a time i pretpostavke revolu cije, to je točno. Ipak, to je buržoaska demokracija i njen ustav, u biti politički kompromis koji vodi u pasivizaciju širokih masa jugo slavenskog društva. Markoviću ne nedostaje ironija i hrabrost da istaknute članove RKP(b) upozori na njihovu nekompetentnost u odlučivanju o suštini ustavnog pitanja, jer ono u vrijeme carizma ». . . kao aktualno pitanje u Rusiji nije postojalo«. Aludirajući na niski stupanj tradicije buržoaske demokracije u Rusiji do revoluci je , Marković je istakao da je u jugoslavenskoj državi druga situaci ja, jer u njoj već sedam godina traje ustavna borba, koja je u centru njenog političkog života. Ova borba potresa temeljima države, a rješenje ustavnog pitanja koči nacionalno pitanje. Zbog toga je, kaže Marković, ». . . nacionalno pitanje skopčano sa ustavnim u konkretnoj situaciji u Jugoslaviji«. Marković odbija optužbu da propagira reformistički pristup nacionalnom pitanju, jer nacionalno pitanje ne izjednačava s ustavnim pitanjem kao apsolutno moguće rješenje, već jedino moguće u datim uvjetima izvedbe revolucije. Odbija tvrdnju da se protivi provedbi prava naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja argumentacijom da i nacionalno pitanje kao ustavno pretpostavlja priznavanje prava naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja. Uistinu je bio veliki optimista u ocjenjivanju mogućnosti jugoslavenske buržoazije da poštuje pravo naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja. Osim toga, Marković zaboravlja vlastite motive koji su ga potakli da, kako sam kaže, u datim uvjetima razvitka jugoslaven ske države nacionalno pitanje shvati kao ustavno pitanje. Koji su to drugačije dati uvjeti koji buržoaziji omogućuju, a proletarijatu ne omogućuju, realizaciju prava naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja? Posebno prava na otcjepljenjc. 208
Što Marković očekuje od ustavnih borbi u Kraljevini SHS pod vodstvom nacionalnih buržoazija? Na ovo pitanje daje indirektni odgovor: »Ustavna borba u Srbiji koja skoro 100 godina živi ustavnim životom, ima revolucionarnu tradiciju. U toku ustavnih borbi, koje su često, naročito u drugoj polovini prošlog stoljeća uzimale oblik otvorenog građanskog rata, bila su svrgnuta tri kra lja i uništena je cela dinastija Obrenovića. Stoga pruža i aktuelna ustavna borba povoljnu polaznu tačku za naše buduće revoluci onarne borbe«. Drugim riječima, KPJ treba podržavati proces demokratizacije buržoaske jugoslavenske države, pa tako i u međunacionalnim odnosima, pomagati buržoaziji u dovršavanju sadržaja njene revolucije, stvarajući što čvršće pretpostavke revo luciji proletarijata ekonomsko-socijalnih sadržaja. Prema tome, u cijelom periodu razvitka buržoaske jugoslavenske države KPJ nema potrebe voditi bitku za vodeću ulogu proletarijata u naci onalnim pokretima iz dva razloga: 1. u pomanjkanju revoluci onarnih procesa kao aktualnog zadatka ustavna transformacija države može dovršiti neke procese koje bi inače trebala dovršiti proleterska revolucija i 2. nacionalni pokreti pod vodstvom buržo azije i tako nemaju revolucionarnih sadržaja koji bi pridonijeli destabilizaciji jugoslavenske buržoaske države. Iz ovakva pristupa problemu nacionalnih pitanja logično slije di i tvrdnja Markovića daje ». . . ekonomska osnova nacionalnih pokreta u Jugoslaviji konkurentska borba između vladajuće srp ske buržoazije, čija politika favorizira srpski kapital, i hrvatske i slovenačke buržoazije, koje se hegemonističkom srpskom držav nom politikom osećaju pritešnjene«. Marković prihvaća mišljenje Staljina da su seljačke mase najbrojniji učesnici nacionalnih pokreta i da je samo u tom smislu nacionalno pitanje u svojoj suštini seljačko pitanje. Međutim, on odbija, i to s pravom, da se ta definicija može izvesti iz agrarnog pitanja. Ono što je promaklo Staljinu i Markoviću bila je činjenica da u najjačim nacionalnim pokretima, kao što je bio slučaj u Sloveniji i Hrvatskoj, seljačko pitanje i te kako ima svoju ekonomsko-socijalnu sadržinu, ali ne na planu agrarnog pitanja i ukidanja nepostojećih feudalnih odno sa, već u činjenici da je seljak u ovim krajevima već od kraja XIX stoljeća u latentnom sukobu s prodorom posljedica kapitalističke proizvodnje u poljoprivredu. Marković priznaje činjenicu da bez ispravnog stava prema nacionalnom pitanju nije moguće izvući seljaštvo ispod utjecaja buržoazije. Koji je to ispravni stav, ako se propagira parola o ustavnom reguliranju međunacionalnih odnosa? 209
Svjestan mogućnosti da ovakav stav KPJ prema nacionalnom pitanju istu pretvara u »neutralnog« promatrača, Marković pred laže slijedeće: 1. da KPJ pravi jasnu razliku između ugnjetenih i ugnjetačke nacije. Znači, ipak nije u suštini nacionalnog pitanja samo konkurentska borba nacionalnih buržoazija, već ugnjetava nje cijelih nacija, u pitanju su nacionalni pokreti, 2. KPJ se mora u potpunosti staviti na stranu ugnjetene nacije i 3. mora sve konflik te na planu međunacionalnih sukoba iskoristiti za ». . . ubrzava nje proleterske revolucije«. Ipak je popustio pred autoritetom RKP(b). Marković je, kao i dio kadrova u KPJ i u Komintemi, što do tada nije činio, ovom prilikom izjednačio položaj srpske buržoazi je s položajem srpske nacije. Vjerujemo da je tu grešku učinio slučajno: priznajući činjenicu da je u pitanju položaj ugnjetenih nacija, a ne samo problem konkurentske borbe nacionalnih bur žoazija, zaboravio je, i ne samo on, da ekonomsko-socijalna eks ploatacija širokih masa srpske nacije u cijeloj Kraljevini SHS u suštini znači i njeno političko porobljavanje. Ubrzo je na ovaj članak Markovića odgovorio Staljin, i to u časopisu »Boljševik« broj 11-12 od 30. lipnja 1925. godine, pod naslovom »Još jedanput o nacionalnom pitanju« (Odgovor na čla nak druga Simića). Diskutabilna je tvrdnja Staljina da se Marko vić tek nakon diskusije u jugoslavenskoj komisiji plenuma IKKI-e ». . . potpuno stavlja na stanovište delegacije RKP(b) u Kominterni«. U tom pitanju Staljin je djelomično u pravu, tek u članku koji smo naveli Marković je prihvatio neka od gledišta delegacije RKP(b), ali u daleko manjoj mjeri nego što je shvatio Staljin. U ovom članku on prvenstveno raspravlja o gledištima Marko vića na nacionalno pitanje u toku debate u komisiji Petog prošire nog plenuma IKKI-e, a ne u navedenom članku. Njegov sadržaj mu više nije interesantan, bitno mu je da Markovića dezauira do kraja. Prokomentirat ćemo ovaj članak Staljina, bez obzira što se gledišta u njemu bitno ne razlikuju od onih koje je izložio u komi siji IKKI-e. Međutim, ima nekih snažnije akcentiranih, koja će ubrzo biti u središtu interesa vodstva KPJ. Staljin nije toliko naivan da bi dozvolio mogućnost da se u redovima RKP(b) i u Kominterni i djelomično prihvati gledište Markovića, da se razlike između njega i delegacije RKP(b) mogu svesti na »nesporazume« i »loš prevod« njegova govora u komisiji IKKI-e. Nakon njegova članka Staljin je smatrao da je pravo vrijeme da se gledišta sovjetske partije na nacionalna pitanja u jugoslavenskoj državi definitivno prihvate u KPJ i u Kominterni. 210
Markovića su očekivali teški dani, kao i većinu u vodstvu jugosla venskog komunističkog pokreta, u koncipiranju originalnog puta jugoslavenske revolucije. Vraćajući se na već istaknuta (u komisiji plenuma IKKI-e) tri momenta u pristupu problemu odnosa KPJ prema nacionalnom pitanju: 1. put rješenja, 2. socijalna sadržina nacionalnih pokreta i 3. utjecaj međunarodne situacije, Staljin upozorava da u tim trima točkama u komisiji IKK-e nije bilo suglasnosti između delegacije RKP(b) i Sime Markovića. Znači, nije u pitanju IKKI-e, već CK RKP(b). U prvom pitanju Staljin ponavlja svoju misao da Marković odvaja nacionalno pitanje od općeg pitanja revolucije, svodeći ga na ustavno. Upozorenje Staljina bez daljnjega je točno. Međutim, što on podrazumijeva pod pojmom »odvajanja od revolucije«? Podrazumijeva njegovo svođenje u funkciju revolucije proletarija ta, u cilju njegova korištenja u revolucioniranju situacije u jugosla venskoj buržoaskoj državi, a ne sastavnim dijelom klasne borbe proletarijata. Budući da u to vrijeme vjeruje u aktualnost revolu cionarnih procesa na ovim prostorima, propagira angažiranje KPJ u nacionalnom pitanju. Kada ne uspijeva revolucija u zapadnoj i srednjoj Evropi, možda uspije na Balkanu. Zašto? Zato, jer naci onalna i seljačko pitanje nisu na ovim prostorima riješeni u okviri ma prirodnih procesa razvitka kapitalizma i pravilno iskorišteni mogu ubrzati revoluciju. Za razliku od Markovića, koji zbog pomanjkanja revolucionarne situacije nacionalna pitanja prepušta buržoaziji kroz ustavnu transformaciju države, Staljin ih želi isko ristiti da bi revoluciji dao jače impulse. Jedno i drugo gledište u svojoj su osnovi nepravilni. Ipak, za razliku od Markovića, Staljin barem želi iskoristiti nacionalna pitanja i time objektivno pridono si jačanju interesa KPJ za ovu problematiku, Marković svojim prijedlozima umrtvljuje akcije KPJ i objektivno pridonosi jačanju utjecaja buržoazije u ukupnom društvenom razvitku Kraljevine SHS. Međutim, pretpostavke čistoj klasnoj borbi u jugoslaven skim uvjetima nisu bile dovoljno snažne da bi KPJ u uvjetima nedovršenih sadržaja buržoasko-demokratskih revolucija istu mogla dovoljno afirmirati u odnosu prema nacionalnim buržoazi jama. S pravom Staljin upozorava da plediranje Markovića za »revolucionarnu borbu« i »revolucionarnu akciju« u suštini ne znači i revolucionarno opredjeljenje u rješavanju nacionalnih pita nja, ukoliko ti pojmovi nisu vezani za konkretnu akciju u borbi za diktaturu proletarijata. S pravom upozorava da i borba za ustavnu transformaciju jugoslavenske države može biti »revolucionarna 211
borba« ili »revolucionarna akcija«, ovisi koliko je novo ustavno rješenje progresivnije od onog prethodnog. Reformiranje starog poretka i borba za njegovu likvidaciju nisu iste stvari, ali je u svakom slučaju lakše živjeti u uvjetima buržoaske demokracije nego fašizma, o čemu je Marković vodio računa, a Staljin nije. Po njegovu mišljenju, ostale dvije temeljne greške Sime Markovića logično slijede iz prvog pristupa, tj. tretiranja nacionalnog pitanja kao ustavnog pitanja. Analizirajući gledište Markovića na socijal nu sadržinu nacionalnih pokreta u Kraljevini SHS, Staljin mu zamjera njeno svođenje na konkurentsku borbu triju nacionalnih buržoazija, što je logična posljedica njegove ocjene o nacionalnom pitanju kao ustavnom pitanju. Staljinova definicija suštine naci onalnih pitanja u nerazvijenim zemljama kao seljačkog pitanja, otvara i problem odgovora na pitanje čije je onda nacionalno pitanje u visokorazvijenim kapitalističkim zemljama. Ili je možda mislio da dovršene buržoasko-demokratske revolucije u sebi ne sadrže mogućnost pojave nacionalnog pitanja? Koji bi društveni sloj u tom slučaju trebalo iskoristiti u borbi protiv kapitalizma, ako se ide od pretpostavke da nacionalna ugroženost nije osjećaj primjeren proletarijatu? To su dileme na koje Staljin ne daje odgovor tvrdnjom da se u nerazvijenim zemljama nacionalno pita nje svodi na seljačko. Vizija dvoetapne revolucije po ruskom isku stvu evidentna je i u pristupu ovom pitanju. Jer, ukoliko je naci onalno pitanje seljačko, onda je i radničko-seljačka revolucija buržoasko-demokratska po svojim sadržajima, a u funkciji one koja iz nje logikom razvoja slijedi, proleterske. Tako je i Staljin nacionalno pitanje izdvojio iz problematike koja bi mogla biti dio sadržaja socijalističke revolucije. Zato nacionalno i seljačko pita nje treba iskoristiti, kaže Staljin, a ne voditi bitku za vodeću ulogu proletarijata u svakoj naciji kao cjelini, u kojoj klasno opredjelje nje proletarijata na borbu protiv buržoazije ne znači i njegovu nezainteresiranost za položaj vlastite nacije. Interesantno je na koji način Staljin pokušava izbjeći prigovor Markovića da je on, tj. Staljin, u svojoj brošuri »Marksizam i nacionalno pitanje« 1912. godine branio gledište daje nacionalna borba u svojoj suštini klasna borba buržoazije. Staljinu preostaje samo jedan argument, dokazivanje da takvo gledište nije primje reno vremenu sredine dvadesetih godina. Taj argument glasi: »Ali brošura Staljinova napisana je pre imperijalističkoga rata kada nacionalno pitanje za marksistu nije dobilo još svetski značaj, kada glavni zahtevi marksista u pitanju prava samoopredeljenja nisu posmatrani kao deo proleterske revolucije, nego kao deo 212
buržoasko-demokratske revolucije«. Pri tome se poziva i na Lenjina koji je 1916. godine također zaključio, da je ». . . pravo samoopredeljenja naroda prestalo da bude jedan deo opšte demo kratskog pokreta i da je postala(o) sastavnim delom opšte prole terske socijalističke revolucije«. Tako, po Staljinu, nacionalno pitanje prestaje biti pitanje bur žoazije zbog izbijanja prvog svjetskog rata i njegovih posljedica u svijetu. Svaki antikolonijalni pokret, ili pokret za nacionalno oslo bođenje, poput onih u jugoslavenskoj državi, treba iskoristiti u cilju jačanja pretpostavki proleterskoj revoluciji, koja je u to vrije me pokazivala neželjene tendencije da se zaustavi na prostorima SSSR-a. Ocijenivši da se komunistički pokret 1925. godine nalazi » . . . u novoj epohi proleterske svetske revolucije . . .«, Staljin ističe i treći moment, po njegovu sudu, značajan za razumijevanje nacionalnih pitanja u jugoslavenskoj državi. To je međunarodna situacija, koja, što se tiče jugoslavenske države, ». . . predstavlja najvažniji faktor pri rešenju nacionalog pitanja«. Zašto? Zato, jer je, po mišljenju Staljina, jugoslavenska država nastala ». . . prili kom sudara dveju imperijalističkih koalicija . . .« i zbog toga ne može izići iz igre velikih sila. Izmjena međunarodnog položaja jugoslavenske države, kaže Staljin, može i te kako aktualizirati pravo naroda na samoopredjeljenje, sugerirajući nimalo naivnu tezu, da bi u tom slučaju i neke nacije u njenom sastavu iskoristile situaciju i otcijepile se. Iz navedenog pristupa nacionalnim pitanjima u jugoslavenskoj državi slijedi i suprotstavljanje Staljina tezi Markovića da se Slo venci i Hrvati ne žele izdvajati iz jugoslavenske države, kao i tvrdnji da ni jedna značajnija snaga nema u svome programu zah tjev za otcjepljenjem. Takvom gledištu Staljin suprotstavlja sljede ću misao: »Danas se radi o tome da se današnje granice jugoslovenske države, stvorene ratom i nasiljem, ne uzmu (ist. u orig. prim., G. V.) kao polazna tačka ili opravdana osnova za rešenje nacionalnog pitanja«. Suština ove poruke Staljina, a u kontekstu globalnog pristupa Kominterne nacionalnom pitanju u tom vre menu, sadrži zahtjev prema KPJ, da u slučaju rata među imperija lističkim zemljama s refleksima na jugoslavensku državu, mora podržati sve one nacionalne pokrete koji odluče da se izdvoje iz postojećih granica Kraljevine SHS. Opravdano se postavlja pita nje gdje su korijeni ovakvom pristupu Staljina problemu granica jugoslavenske države? Odgovor je u činjenici da Kominterna od dana svoga osnutka sve države formirane nakon prvog svjetskog s 213
rata, kao i one obnovljene pod okriljem sila Antante, shvaća rezultatom imperijalističkog rata osvajanja i nasilja, a ne i kao rezultat borbe za oslobođenje od velikih sila koje su taj rat izgubi le. Sile Antante, posebno Francuska, u to su vrijeme Kominterni simbol borbe protiv komunizma i mlade sovjetske države, pa tako i sve one novoformirane, stvorene pod njihovim okriljem. Jugoslavenski komunisti odupirali su se ovoj taktici Kominterne sve do Treće konferencije KPJ siječnja 1924. godine, kada su u svoj program prvi put ugradili zahtjev za izdvajanjem Vardarske Makedonije u uvjetima izvedbe radničko-seljačkih revolucija u jugoslavenskoj državi. Krajem studenog iste godine CK KPJ prih vaća i borbu za nezavisnu Sloveniju, Hrvatsku i Crnu Goru, što još uvijek nije značilo i službeno prihvaćanje ovog stava u progra mu KPJ. Otuda i pritisak Staljina i Kominterne u 1925. godini da dođe do promjena u taktici KPJ u ovom dijelu njenog pristupa nacionalnim pitanjima. Ovom polemikom u IKKI-e nije apsolvirana problematika idejnih sukoba i frakcijskih borbi u vodstvu jugoslavenskog komu nističkog pokreta u pristupu odnosu revolucije proletarijata pre ma nacionalnom pitanju. Međutim, razvoj političkih prilika u zemlji ubrzo dovodi u pitanje cjelokupnu dotadašnju teorijsku angažiranost IKKI i veći ne u KPJ oko koncipiranja taktike prema najjačoj građanskoj opozicijskoj stranci HRSS-u. Potrebno je upozoriti da pristupanje HRSS Seljačkoj internacionali ne mijenja njezin odnos prema NRPJ. Odbija svaku suradnju s komunistima, a ne reagira ni na zabranu NRPJ i drugih legalnih oblika djelovanja KPJ, koja je uslijedila srpnja 1924. godine. Početkom kolovoza iste godine S. Radić se vraća u zemlju, uskoro je uhapšen, a 2. siječnja 1925. godine zabranjena je djelatnost HRSS, ni kriva ni dužna, optuže na je za komunističku djelatnost. Parlamentarni izbori veljače 1925. godine još jednom potvrđuju njezin snažan utjecaj u širokim masama hrvatske nacije. Kada se očekivalo daljnje radikaliziranje odnosa između hrvatske opozicije i monarhije, 27. ožujka 1925. godine vodstvo HRSS daje izjavu u narodnoj skupštini o priznanju državnopravnih osnova jugoslavenske države, utemeljenih u Vidovdanskom ustavu. Globalna taktika HRSS opet se mijenja, ovoga puta u pravcu pokušaja stvaranja kompromisa s monarhi jom i velikosrpskom buržoazijom. Odriče se i svoga republikan skog naziva. Sve taktičke kombinacije IKKI i većine u vodstvu jugoslaven skog komunističkog pokreta oko HSS dovedene su u pitanje. 214
posebno, ne bez razloga, likuje partijska opozicija. Travnja 1926. godine Predsjedništvo IKKI u posebnoj Rezoluciji o jugoslaven skom pitanju pokušava odgovoriti na pitanje, na kojim osnovama dalje razvijati taktičke sadržaje radničko-seljačkog saveza u, po njegovoj ocjeni, radikalno izmijenjenim političkim odnosima u jugoslavenskoj državi. Nekritično prema vlastitim promašajima u koncipiranju takti ke jedinstvenog fronta u našoj zemlji, Predsjedništvo IKKI tvrdi da je analiza političke situacije data u Rezoluciji IKKI ožujka 1925. godine, u svojim osnovnim linijama ispravna i primjerena situaciji u 1926. godini. Braneći ocjenu iz 1925. godine, da stabili zacija kapitalizma ima relativni karakter, tvrdi da je ona u 1926. godini još relativnija, djelujući u pravcu promjena u odnosima klasnih snaga u evropskim i balkanskim razmjerima. Po ocjeni iz Rezolucije, već je prekoračen vrhunac evropske i balkanske reak cije, što bi se moglo shvatiti kao početak prerastanja krize kapita lizma u revoluciju. Korijeni društveno-ekonomske i političke krize u jugoslaven skoj državi u Rezoluciji se vide u nastupajućoj agrarnoj krizi, koja je uistinu tokom 1925. godine zahvatila našu zemlju zbog nemo gućnosti daljnjeg plasmana jugoslavenskih poljoprivrednih proiz voda na evropsko tržište. Isto tako, ispravna je i konstatacija o negativnom odjeku transformacije agrarne reforme u pravcu otkupa zemlje od strane zainteresiranih slojeva bezzemljaša. Međutim, u centru pažnje jest problem HSS-e. Sporazum između HSS i velikosrpske buržoazije u Rezoluciji se ocjenjuje kao bitka hrvatske buržoazije za podjelu kapitala, koristeći se aparatom državne vlasti. Ispravno procjenjujući da ovaj zaokret HSS ne može pridonijeti stabilizaciji velikosrpskog sistema vlasti, u Rezo luciji se izražava uvjerenje da je on rezultat već ranije započetog procesa klasne diferencijacije unutar te stranke, koja je prethodni period svoga razvitka iskoristila da na maglovitim koncepcijama rješenja međunacionalnih odnosa učvrsti buržoaski poredak. Tako se u nepunih godinu dana u ocjenama IKKI, ova stranka od predstavnika masovnog pokreta hrvatske nacije i potencijalnog partnera KPJ transformira u suradnika velikosrpske buržoazije u učvršćenju njene imperijalističke politike. Taktički zaokret HSS Predsjedništvo IKKI ocjenjuje početkom procesa općeg klasnog podvajanja u redovima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina jugoslavenske države, što će nužno dovesti do pregrupiranja tih snaga i partija u njoj. Koliki se značaj pridavao mjestu i ulozi HSS i hrvatskom pitanju u sadržajima taktike IKKI u pristupu jugosla 215
venskoj proleterskoj revoluciji, potvrđuje već citirano uvjerenje, da njeno političko ponašanje bitno utječe na proces postupne lik vidacije utjecaja nacionalnih buržoazija u širokim masama selja štva sviju jugoslavenskih nacija i nacionalnih manjina. Polazeći od uvjerenja da je od ožujka-travnja 1925. godine započeo na jugoslavenskim prostorima proces oslobađanja siromašnih i sit nih seljaka, te dijela proletarijata, od utjecaja nacionalnih buržo azija, kako zbog privredne krize, tako i zbog kompromitacije HSS, u Rezoluciji se upozorava KPJ na otvaranje širokih moguć nosti njenoj političkoj afirmaciji, poput one u 1918. i 1919. godi ni. Kako bi KPJ uistinu postala vodeća snaga revolucije, treba prethodno ispuniti tri osnovna zadatka. Prvi, mora postati partija radničke klase u čiju snagu seljačke mase mogu vjerovati, drugi, da kroz sindikalne organizacije bude u organskoj povezanosti s proletarijatom i treći, da bude kao iz jednog komada salivena, istinski jedinstvena boljševička partija. Međutim, objektivna ana liza tadašnjeg političkog položaja KPJ u zemlji, kao i stanje u njenom vodstvu, potvrđuju ocjenu Predsjedništva IKKI, da od posljednjeg plenuma IKKI naša Partija nije postigla značajnijih rezultata. Posebno je stanje u vodstvu jugoslavenskog komuni stičkoga pokreta kočilo njegovu cjelokupnu djelatnost. Dva dijametralno suprotna idejna pravca u vodstvu pokreta objektivno nisu mogla naći zajednička rješenja, iako je većina imala načelnu podršku IKKI. Iz navedenih razloga, saziva se tre ći kongres KPJ, koji, po mišljenju Predsjedništva IKKI, treba suzbiti frakcijska razračunavanja i svesti problem principijelnih razlika na najmanju moguću mjeru. Vjerujući u vlastiti autoritet u redovima vodstva jugoslavenskog komunističkoga pokreta, Predsjedništvo IKKI je očekivalo da su njegove verbalne osude dovoljna garancija likvidaciji frakcijskih borbi u vodstvu jugosla venskog komunističkoga pokreta. Takav pristup uskoro će se odraziti na odluke trećeg kongresa KPJ i na daljnja zaoštravanja frakcijskih borbi u KPJ, s posljedicama i na dijelove baze pokre-
Treći kongres KPJ Od odluka ovog kongresa KPJ, održanog svibnja 1926. u Beču, mnogo je očekivala baza i vodstvo jugoslavenskog komuni stičkoga pokreta. U centru interesa IKKI bilo je sprečavanje pro216
dubljavanja rascjepa u vodstvu pokreta i usklađivanje njegovih gledišta s onima Kominterne. U Rezoluciji o političkoj situaciji i zadacima Partije realne su ocjene ukupnih dotadašnjih kretanja u evropskom komunističkome pokretu. Iznenađuje mirnoća kojom vodstvo KPJ, a po odo brenju IKKI, ruši sve do tada izrečene procjene o perspektivi revolucije. Vrijeme od izbijanja Oktobarske revolucije do kraja 1920. godine ocijenjeno je jednim periodom kada je evropski pro letarijat imao objektivno zrele uvjete za uspješnu izvedbu revolu cije. Otada, tvrdi se u Rezoluciji, odnos snaga mijenja se u korist buržoazije, potiskujući neposrednu revolucionarnu situaciju. Suprotno ocjenama petog kongresa Kominterne. zbivanja u Nje mačkoj i Bugarskoj jeseni 1923. godine nazivaju se revolucionar nim epizodama, zanemarujući činjenicu, da su njemački i bugarski ustanak proletarijata inicirani upravo od IKKI. U Rezoluciji se upozorava, da stabilizaciju kapitalizma treba shvatiti u relativnom smislu, što je neosporno točno, i trebalo je daleko prije slijediti globalnu taktiku četvrtog kongresa Kominterne. Međunarodnom položaju SSSR-a toga vremena bez sumnje najveće poteškoće pričinja negativni odnos SAD, kao i njezin sve jači utjecaj na poslijeratni razvitak Evrope. Zato se u Rezoluciji govori o kolonijalnom položaju Evrope u odnosu na SAD, kome se treba suprotstaviti taktikom borbe komunističkog pokreta za revolucionarno konstituiranje federacije evropskih sovjetskih socijalističkih država. Presudno značenje u tim procesima ima realizacija revolucionarnog saveza proleterskog fronta s oslobodi lačkim pokretima kolonijalnih naroda, široki antiimperijalistički front koji će prerasti u svjetsku proletersku revoluciju. Relativna stabilizacija kapitalizma zahvatila je i balkanske prostore, kaže se u Rezoluciji, ali labilna politička situacija u ovim dijelovima Evrope, čija su ishodišta u neriješenom agrarnom pita nju, i u međunacionalnim odnosima, u centar taktike balkanskog komunističkoga pokreta postavljaju seljačko i nacionalno pitanje. Zbog toga se zahtijeva borba balkanskih komunističkih partija, pa tako i KPJ, za stvaranje revolucionarnog saveza sa siromašnim seljacima i pokretima ugnjetenih nacija, koji će ubrzati stvaranje Balkanske federacije sovjetskih socijalističkih republika. Analizirajući problem mjesta i uloge seljačkog i nacionalnog pitanja u taktici KPJ, u Rezoluciji se polazi od uvjerenja, da je jugoslavenska država usputni produkt svjetskog imperijalističkoga rata, po sastavu mnogonacionalna, koja se zbog nacionalnih i agrarnog pitanja još od svoga osnutka nalazi u latentnoj krizi. U 217
političkom razvitku ove zemlje od njenog osnutka, kapitulacija HSS pred velikosrpskom buržoazijom ocjenjuje se prelomnim događajem, naravno, ako se u obzir uzme dotadašnji odnos Kominterne prema ovoj stranci. Njezin taktički zaokret u 1925. godini u Rezoluciji je shvaćen kao početak klasnih razgraničava l a unutar nje, kao i u drugim strankama, kao rezultat pobjede krupnog kapitala i izdaje siromašnih seljaka od strane nacionalnih buržoazija. U Rezoluciji se izražava uvjerenje da će ovaj događaj izazvati pregrupiranja u bazi hrvatskog društva u smislu udaljava nja dijela seljačkih masa od buržoaskog vodstva. Globalno razma trajući problem borbe za jedinstveni front radnika i seljaka, u Rezoluciji se ulazak HSS-a u vladu ocjenjuje probijanjem fronta ugnjetenih nacija, jer je iz njega ispao glavni faktor, hrvatsko seljaštvo. Hrvatsko-srpski vladajući blok, HSS - Radikalna stran ka, proglašen je glavnim protivnikom radničke klase, a ocjene o HSS-u prešle su u drugu krajnost u odnosu na one rečene u pret hodnom periodu. Zbog toga se u Rezoluciji od KPJ zahtijeva inicijativa u Hrvatskoj u pravcu obnove nacionalnog pokreta u duhu parola stare HRSS, na platformi borbe protiv velikosrpskog imperijalizma kroz taktiku jedinstvenog fronta radnika i seljaka, tražeći oslonac i u lijevim snagama unutar građanskih stranaka. Zaokret u politici HSS-a utječe na postupnu korekciju odnosa Kominterne i KPJ prema srpskom pitanju. Taktička orijentacija KPJ na borbu za radničko-seljački savez s ishodištem u nacional nom pitanju, uzdrmana je zaokretom HSS-a. Iako srpskom pita nju KPJ pristupa s aspekta ekonomsko-socijalnih sadržaja radničko-seljačkog fronta, zato ga i razrađuje u okvirima posebne rezo lucije o agrarnom i seljačkom pitanju, za nju srpsko seljaštvo više nije samo čvrsti oslonac velikosrpskoj politici. Potpuno nerazumijevanje metoda borbe protiv utjecaja građan skih opozicijskih stranaka iz redova ugnjetenih nacija i nacional nih manjina, najizraženije je u zahtjevu za stvaranjem pod vod stvom KPJ posebnih nacionalno-revolucionarnih organizacija, koje bi bile suprotstavljene već postojećim partijama i pokretima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Zaokret HSS-a shvaćen je početkom procesa raspadanja te stranke i sličnih njoj, koje će zamijeniti organizacije pod vodstvom KPJ, programski i taktički prilagođeni seljaštvu i nacionalnim pitanjima. Međutim, ovako zamišljena taktika Kominterne i KPJ teže se provodila u hrvatskom i slovenskom nacionalnom pokretu, dok je u makedonskom imala nešto više uspjeha i zbog objektivnog polo žaja ovog pokreta na Balkanu i stanja u njegovim vlastitim redovi 218
ma. Svibnja 1924. godine VMRO je pod vodstvom Todora Alek sandrova potpisao tzv. Majski manifest s komunističkim snagama na Balkanu, da bi ga vrlo brzo i razvrgnuo. Todor Aleksandrov je ubijen, kao i niz ljevičara u toj organizaciji. Problem ove značajne organizacije u borbi makedonske nacije umnogome je bio zakompliciran i činjenicom što se dijelom oslanjao na makedonsku emi graciju u susjednim zemljama, a ne prvenstveno na autohtoni pokret na tlu Vardarske Makedonije. Toj činjenici treba pridodati i onu o odnosu BKP, KPG i KPJ prema makedonskom nacional nom pitanju, što je stvaralo velike teškoće u borbi za afirmaciju taktike stvaranja samostalne i ujedinjene socijalističke Sovjetske republike Makedonije na Balkanu, utvrđene odlukama Treće konferencije KPJ i Petog kongresa Kominterne. Nakon ubojstva Todora Aleksandrova Kominterna i BKF ponovo se snažno angažiraju na ujedinjenju sviju revolucionarnih snaga unutar VMRO. Rujna 1924. godine upućen je »Apel BKF makedonskom stanovništvu i radništvu Balkana« u kojemu se govori o zločinačkoj akciji dijela VMRO u borbi protiv rujanskog ustanka bugarskog proletarijata, čiji je poraz shvaćen i kao atak na slobodu makedonskih masa i njihovu samostalnost. U Apelu se poziva na obnovu VMRO na revolucionarnim osnovama, teme ljenim na savezu makedonskih masa s BKF, KPJ, KPB, KPG i cijelog balkanskog radništva, u borbi za ujedinjenu i slobodnu makedonsku državu. Unutar VMRO u toku 1924. i u 1925. godini jačaju snage koje se žele oduprijeti utjecaju velikobugarske politike i ponovo ujedi niti na osnovama Majskog manifesta iz 1924. godine. Listopada 1925. godine u Beču je sazvana osnivačka konferencija VMRO (Uj.), s pretenzijama da objedini sve one snage u makedonskom nacionalnooslobodilačkom pokretu koje su za stvaranje ujedinje ne i samostalne makedonske države u okvirima balkanske federa cije. Umjesto taktičke orijentacije na jačanje pozicija komunista unutar postojeće VMRO, Kominterna je učinila potez od kojega nije bilo veće koristi, a pridonosio je daljnjoj disperziji snaga ljevi ce u borbi za revolucionarno rješenje makedonskog nacionalnog pitanja. VMRO (Uj.) je imala dosta svojih organizacija u Pirinskoj i Vardarskoj Makedoniji, a najmanje u Egejskoj. Širila je propa gandu među Makedoncima u prekomorskim zemljama, gdje veće uspjehe postizava tek od 1930. godine. U čvrstoj je povezanosti s BKF, ali je prisutan i otpor balkanskih komunističkih partija podržavanju i razvijanju njenih organizacija. On nije slučajan, jer 219
su KPJ, BKP i KPG pružale otpor priznavanju nacionalnog iden titeta Makedonaca. Osim toga, poteškoće u afirmaciji VMRO (Uj.) na tlu Vardarske Makedonije proizlazile su i iz neraščišćenog odnosa ove organizacije i organizacija KPJ. Naime, neki kadrovi u vodstvu KPJ, poput dr Sime Markovića, ovu su organi zaciju shvatili kao »nacionalnu partiju« pod vodstvom KPJ, drugi kao organizaciju koja u potpunosti može zamijeniti KPJ. Kada se u politici KPJ nacionalno shvaća kao sredstvo revolucije, onda i nastaju zbrke oko organizacija ovog tipa. VMRO (Uj.) je na par lamentarnim izborima rujna 1927. godine u Vardarskoj Makedo niji istupila sa samostalnom listom i parolom o nacionalnom pita nju koja nije mogla biti najpopularnija, ali je odražavala objektiv nu situaciju u pristupu balkanskih komunista makedonskom pita nju. U toj paroli je sadržan zahtjev za slobodu cijelog stanovništva Makedonije bez obzira na nacionalnost i vjeru, kao dio općeg zahtjeva za pravo na samoopredjeljenje do otcjepljenja sviju naci onalnosti u jugoslavenskoj državi. Borbu vodstva VMRO (Uj.) za njenu afirmaciju u trima dije lovima Makedonije otežavale su i akcije VMRO, koja nije odustajala od svojih velikobugarskih aspiracija. Međutim, imala je VMRO (Uj.) u svojim redovima i snaga koje su vodile borbu za rješenje makedonskog nacionalnog pitanja u okvirima jugoslaven ske države na bazi samouprave Makedonije i federalizacije jugo slavenske države. Dio snaga tog globalnog opredjeljenja zastupao je i velikosrpske aspiracije u pravcu ujedinjenja triju dijelova Makedonije u okvirima buržoaske Jugoslavije. Sukob unutar same VMRO (Uj.) između komunista i njihovih istomišljenika, s jedne strane, te federalista, naročito će se zaoštriti u toku 1929. godine. Sukob oko odnosa KPJ i VMRO (Uj.) u borbi za rješenje makedonskog nacionalnog pitanja kretat će se od krajnje sektaškog do krajnje nacionalističkog stava. Nije bez razloga već tada postavljena dilema, da li je KPJ u Makedoniji potrebna posebna organizacija u borbi za rješavanje nacionalnog pitanja, ili je tu borbu moguće provoditi i kroz organizacije KPJ. Jedni, poput dr Sime Markovića, bojali su se prodora nacionalizma u redove KPJ, drugi su smatrali da je nacionalno pitanje osnovna poluga revolucije. Intervencije CK KPJ u Oblasnom sekretarijatu za Makedoniju ožujka 1925. i ožujka 1926. godine, znači prije i nakon osnivanja VMRO (Uj.), pokazuju da su te dileme bile u KPJ prisutne u toku osnivanja i nakon osnutka ove revolucionar ne organizacije u Makedoniji. Stav CK KPJ nije se bitno mijenjao u pristupu odnosu klasnog i nacionalnog. On odbacuje shvaćanje 220
VMRO (Uj.) kao »nacionalne partije« i radničko-seljačke revolu cije u Makedoniji, shvaćene kao oblika diktature proletarijata. Ovu zbrku oko pitanja sadržaja revolucionarnih promjena u Makedoniji očito nisu izazvali sami kadrovi u KPJ, već prvenstve no Kominterna. Podsjećamo da je odlukama Četvrtog kongresa Kominterne radničko-seljačka revolucija shvaćena prelaznom eta pom u diktaturu proletarijata, da bi odlukama njenog Petog kon gresa shvaćena kao oblik diktature proletarijata. U međuvremenu izmijenili su se neki stavovi u samoj Kominterni, posebno u vezi s nastojanjem da dođe do kontakata s britanskim sindikatima, a preko njih i do učlanjenja CSI u Amsterdamsku sindikalnu internacionalu, s čime neki kadrovi u KPJ nisu bili upoznati. Zato CK KPJ upozorava Oblasni sekretarijat Makedonije da će zbog osta taka feudalizma u Makedoniji trebati proći dulji vremenski period u uvjetima nacionalno-demokratske revolucije radnika i seljaka pod vodstvom KPJ. Radničko-seljačku vladu, kaže se u pismima CK KPJ, treba shvatiti prelaznom etapom u diktaturu proletarija ta. Neraščišćeni odnosi KPJ prema sadržajima makedonske revo lucije jačali su otpor komunista prema VMRO (Uj.), naročito kod mlađih kadrova. Sve do 1930. godine prisutne su velike oscilacije KPJ u pristupu ovoj organizaciji, što se moralo odraziti i na ukup nu taktiku KPJ prema makedonskom nacionalnom pitanju. U posebnoj Rezoluciji III kongresa KPJ o nacionalnom pitanju ugrađene su sve osnovne misli rečene o odnosu klasnog i nacional nog od strane delegacije RKP(b) na Petom proširenom plenumu IKKI-e. Njen autor bio je dr Sima Marković. Pogledajmo kako se taj veliki oponent liniji RKP(b) u 1925. »prilagodio« njenim zah tjevima u 1926. godini. U Rezoluciji se odmah na početku teksta upozorava da su u epohi imperijalizma nacionalno, kolonijalno i polukolonijalno pitanje sastavni dio borbe protiv imperijalizma. Definicija na temelju izlaganja Staljina i iz njegova već citiranog članka u pole mici sa Simom Markovićem. Ova misao u sebi implicira i drugu, ta pitanja ne bi bila na dnevnom redu da kapitalizam u svijetu nije u svojoj imperijalističkoj fazi, tj. fazi svoje postupne ali neumitne krize. Kada te krize ne bi bilo, logičan zaključak slijedi: nacional no, kolonijalno i polukolonijalno pitanje bili bi dio buržoaskodemokratskih revolucija i po svojim nosiocima, kao i u gledištima ruskih marksista do izbijanja prvog svjetskog imperijalističkog rata. O Marksovoj poruci potrebe borbe za vodeću ulogu proleta rijata u naciji i u uvjetima kapitalizma u razvitku nema ni govora. Zato i slijedi ocjena u Rezoluciji da je u postojećim uvjetima pro 221
blematika ovih pitanja, pravilno shvaćena od komunističkih parti ja, dio širokog antiimperijalističkog fronta, čija je osnovna funkci ja ubrzanje proleterske revolucije. Kako bi se postigla takva taktička zamisao KPJ u pristupu nacionalnim pitanjima, u Rezoluciji se upozorava da drugačijih pristupa njihovim razrješavanjima ne može ni biti, pa tako ni njihovo svođenje na ustavno pitanje. Tako je dr Sima Marković korigirao svoje bitno opredjeljenje u pristupu ovoj problematici i u tekstu Rezolucije Trećeg kongresa KPJ istakao pravo svakog naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja, u postojećim uvjeti ma ne kroz ustav, već kroz revoluciju. KPJ je dužna, ističe se u Rezoluciji, da vodi takvu politiku prema masama ugnjetenih naci ja da bi stekla njihovo povjerenje i na taj način ». . . proširila svoj revolucionarni front«. Ova tvrdnja, brez daljnjega, uklapa se u opću marksističku koncepciju o borbi komunista za vodeću ulogu u naciji kada ne bi bila svedena na problem siromašnog seljaštva i kada bi bila shvaćena kao konstanta komunističke politike, a ne kao taktika ovisna o procjenama Kominterne, da li je kapitalizam u procesu raspadanja ili nije. U Rezoluciji Trećeg kongresa KPJ, koristeći se analogijom s Lenjinovim pristupom mjestu i ulozi ruske nacije, izrečena je ocje na o srpskoj naciji kao vladajućoj, zaoštravajući jedno od najzna čajnijih pitanja u politici KPJ prema nacionalnom pitanju, njen odnos prema sadržajima srbijanske revolucije. Iako je ovakav pri stup položaju srpske nacije u Kraljevini SHS bio prisutan i u nekim od prethodnih diskusija u KPJ, uvijek je nailazio na otpor u vodstvu i u bazi pokreta, pa tako i na trećem kongresu KPJ, što je vidljivo iz činjenice da u Projektu rezolucije o nacionalnom pitanju stoji zahtjev borbe KPJ za stvaranje nezavisnih sovjetskih socijali stičkih republika u Srbiji, Hrvatskoj, Sloveniji, Makedoniji i Crnoj Gori. Ovakav pristup rješenju srbijanskog pitanja polazio je od činjenice da stvaranjem jugoslavenske buržoaske države 1918. godine nije riješeno ni srbijansko, niti srpsko nacionalno pitanje, a da priznavanje prava na nacionalne državne posebnosti drugim jugoslavenskim nacijama, a ne i srpskoj, objektivno usporava pro ces revolucije na ovim prostorima, a otvara i pitanje odnosa Srba izvan Srbije prema nacionalnooslobodilačkoj borbi drugih jugo slavenskih nacija i nacionalnih manjina. Međutim, ovaj prijedlog nije bio prihvaćen u Rezoluciji kongresa. Kada se nacionalnom pitanju prilazi onako kako mu je prilazi la Kominterna i jugoslavenski komunistički pokret toga vremena, kao dijelu taktike a ne klasne borbe jugoslavenskog proletarijata, 222
onda je razumljiv i ovakav odnos trećeg kongresa KPJ prema mjestu i ulozi srpske nacije u cjelini u političkom životu jugosla venske buržoaske države. To nije tendenciozni i izvitopereni odnos prema ovoj naciji, on je samo rezultat teorijske nezrelosti KPJ i Kominterne toga vremena, koja se reflektira u svođenju nacionalnog pitanja na taktiku datog momenta, izvučenu iz glo balnih procjena Kominterne. Budući da nacionalni pokreti posto je, treba ih iskoristiti ondje gdje ih ima. U Srbiji i u srpskoj naciji ih nema, jer ih ne može ni biti u velikosrpski koncipiranoj jugosla venskoj državi, što je način razmišljanja KPJ i Kominterne. O tome da je srpska nacija ušla u novu državu pod vodstvom svoje nacionalne buržoazije, daje od nje bila u klasnosocijalnom smislu iskorištavana, da je bilo nemoguće govoriti o iskorištavanju hrvat skih masa, o iskorištavanju širokih masa u Bosni i Hercegovini, a da se ne razmišlja o iskorištavanju i srpskih masa na tim istim prostorima, o tim činjenicama vodstva KPJ i Kominterne nisu vodila računa. Ovakav odnos prema srpskoj naciji u cjelini prisutan je i u tvrdnji da je imperijalistička politika srpske buržoazije izazvala otpor kod svih nesrpskih nacija, što bi značilo da su i široke mase srpskih radnika i seljaka zdušno pomagale svoju nacionalnu bur žoaziju koja je opet kao klasa shvaćena u smislu njenog političkog jedinstva u pristupu problemu jugoslavenskih međunacionalnih odnosa, što nije bilo točno. U Rezoluciji se dobro uočava činjenica snažnih nacionalnih pokreta, kao rezultata otpora velikosrpskoj koncepciji međunaci onalnih odnosa. Prema tome, nacionalna pitanja nisu svedena na konkurentsku borbu srpske, hrvatske i slovenske buržoazije. Na čelu tih pokreta stoje nacionalne buržoazije, ali njihove uske klas ne interese treba razlikovati od širokog pokreta masa za nacional nu slobodu. To je u Rezoluciji i učinjeno, upravo onako kako je siječnja 1924. godine shvaćeno na Trećoj konferenciji KPJ. Naci onalne pokrete Rezolucija registrira u Hrvatskoj, Sloveniji, Make doniji, Vojvodini i Crnoj Gori, što ukazuje na pravac interesa KPJ i Kominterne u nacionalnim pitanjima na prostorima jugoslaven ske države, kao i na priznavanje KPJ formiranih nacija Makedo naca i Crnogoraca. Koliko je ona bila dio taktike, a koliko objek tivne svijesti, to je drugi problem. S pravom se upozorava da nacionalne bružoazije vode opozicionu politiku toliko dugo dok vladajuća srpska buržoazija ne pristane na kompromis, ističe se činjenica da u tom momentu seljačke mase, koje čine okosnicu nacionalnih pokreta, ostaju same, što KPJ ne smije dozvoliti. 223
Zato je dužna da u nacionalnooslobodilačkim pokretima ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina vodi borbu za jačanje klasnih sadržaja revolucije, a onda će i te mase drugačije pristupati naci onalnom pitanju, dajući mu postupno sve više revolucionarnih sadržaja. U tom smislu u Rezoluciji se diskretno sugerira jačanje tzv. »nacionalnorevolucionarnih struja«, očito misleći na one sna ge u opozicijskim organizacijama i strankama ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina koje bi bile spremne, kao što je to bio slučaj s VMRO (Uj.) u Vardarskoj Makedoniji, voditi u zajednici s komu nistima liniju otpora sporazumu sa srpskom buržoazijom. KPJ mora dosljedno provoditi svoju borbu za pravo svake jugoslaven ske nacije i nacionalne manjine na samoopredjeljenje do otcjepljenja od ». . . današnje države«. U cilju odvajanja masa od utjecaja nacionalnih buržoazija KPJ mora u nizu konkretnih akcija doka zati njihov »sporazumaški mentalitet«. KPJ nije dovoljna »apstraktna propaganda« prava na samoopredjeljenje, već mora voditi sistematsku borbu, kako kroz dnevne zahtjeve tih masa, tako i kroz zahtjev o potrebi revizije osnova Vidovdanskog usta va. Tako je Treći kongres tezu S. Markovića o potrebi borbe KPJ za transformaciju ustavnih osnova jugoslavenske države prihvatio kao jedan od oblika taktike u pristupu nacionalnim pitanjima. Prešućen je zahtjev za dezintegraciju jugoslavenske države kao rezultat spoznaje činjenice da neće naći odjeka u masama. Zato se tvrdnja iz Rezolucije, da je »potpuno rješenje« nacionalnih pitanja jedino moguće u Federaciji radničko-seljačkih republika na Bal kanu, kroz revolucionarni savez radnika i seljaka u cilju ». . . obaranja kapitalizma i stvaranja radničko-seljačkih republi ka« - doživljava kao revolucionarna taktika daleke budućnosti. Međutim, Kominterna nije odustala, a to je Treći kongres KPJ i prihvatio, od borbe za vodeću ulogu komunista u revolucionar nom savezu radnika i seljaka kao trajnog zadatka KPJ. Prihvaća nje taktike borbe za »dnevne zahtjeve« ugnjetenih masa Treći kongres KPJ nije shvatio kao pomaganje nacionalnim buržoazija ma ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina u borbi za novi ustavni poredak u okvirima buržoaskog društva, već kao bitku za vodeću ulogu radničke klase u seljačkim masama. Željeli bismo upozoriti na vrlo interesantan redoslijed pristupa Trećeg kongresa KPJ razrješavanju odnosa klasnog i nacionalnog. U već citiranom dijelu Rezolucije govori se o potrebi 1. obaranja kapitalizma i 2. stvaranja radničko-seljačkih vlada. Ovaj redosli jed zbivanja u budućoj revoluciji nije slučajan, već je u duhu pri stupa Petog kongresa Kominterne sadržajima radničko-seljačkih 224
revolucija. Kako su tada formulirani, te revolucije nisu shvaćene prelaznim oblikom iz diktature buržoazije u diktaturu proletarija ta, već kao oblik vlasti u uvjetima diktature radnika i seljaka, drugačije koncipirane prelazne etape u diktaturu proletarijata. Površno gledajući, beznačajna izmjena, suštinski vrlo značajna. Ona je rezultat poraza revolucije proletarijata u razvijenim kapi talističkim zemljama i orijentacije Kominterne na seljačke i nacionalnooslobodilačke pokrete. Primijenjena na jugoslavenske poli tičke uvjete 1926. godine, značila je odustajanje od suradnje s građanskim opozicijskim strankama iz redova ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, čemu je pridonio i zaokret u taktici HSS. KPJ vjeruje, prema tome i Kominterna, da je otvoren proces raslojavanja tih stranaka, da je u njima moguće izvršiti prodore slične onima u VMRO, da ukupna kretanja u agraru 1925/26. godine nose zaoštravanja koja moraju ići u prilog izvedbi radničko-seljačkih revolucija bez suradnje sa strankama poput HSS-a. Kada konstatiramo činjenicu da je u Rezoluciji Trećeg kongre sa KPJ prisutna prešutna spoznaja o revoluciji kao dugoročnom cilju, trebamo voditi računa i o tadašnjim nastojanjima Kominter ne da dođe do učlanjivanja CSI u Amsterdamsku sindikalnu internacionalu, a kroz anglo-ruski sindikalni komitet, formiran upravo 1926. godine. Koliko su odluke Trećeg kongresa KPJ pod utjecajem onih iz Petog proširenog plenuma IKKI-e, potvrđuje Rezolucija po agrar nom i seljačkom pitanju. Tako se u pristupu klasnosocijalnom aspektu seljačkog pitanja ide od agrarnog pitanja i velika se paž nja posvećuje problemima vezanim za provedbu agrarne reforme. Vraćajući se na zaključke Treće konferencije KPJ u agrarnom pitanju, njen Treći kongres ističe njihovu aktualnost i u 1926. godini. To je program podjele zemlje siromašnim seljacima bez otkupa i s poljoprivrednim inventarom. Pri tome se mislilo prven stveno na parceliranje onih posjeda koje nije zahvatio kapitalistič ki način proizvodnje i koji su očuvali polufeudalne ili feudalne odnose. Kao i u ranijim periodima svoga razvitka, tako je i sada KPJ u pristupu seljačkom pitanju njegove klasnosocijalne osnove tražila u feudalnim i polufeudalnim odnosima u agraru. Međutim, upravo u najrazvijenijim nacionalnim pokretima, poput onih u Sloveniji i u Hrvatskoj, problem ovog aspekta položaja seljaštva nije bio isti kao u dijelovima Makedonije ili na Kosovu. Seljaštvo Slovenije i Hrvatske nalazi se u sukobu s prodorima kapitalistič kog sistema u poljoprivredu. Velika agrarna kriza, koja počinje već u toku 1925. godine, ima izrazita obilježja krize kapitalizma u 225
razvoju i značajniji je faktor u političkom životu Kraljevine SHS od neriješenih feudalnih ili polufeudalnih ostataka u poljoprivred nim imovinskim odnosima. Zato je Treći kongres KPJ trebao daleko diferenciranje pristupati agrarnom pitanju u različitim krajevima države i tome podrediti i svoj odnos prema seljačkom pitanju. Međutim, u Rezoluciji su i novi momenti u pristupu seljačkom pitanju, shvaćenom kao nacionalnom u uvjetima agrarne struktu re jugoslavenskog društva toga vremena. Upozorava se na način provedbe agrarne reforme i kolonizacije na prostorima Vojvodine i Makedonije, kroz koje se vrši srbizacija ovih pokrajina i diskri minacija prema Nijemcima, Mađarima i Makedoncima, na opas nost da ovakvi procesi pridonesu jačanju sukoba među seljaštvom različite nacionalnosti, a time i razbijanju jedinstvenog fronta rad nika i seljaka na ovim prostorima jugoslavenske države. Poučena iskustvom iz 1919/20. godine, kada je upravo kroz djelomičnu provedbu agrarne reforme buržoazija uspjela paralizi rati proces objedinjavanja seljačkih pokreta s pokretima radničke klase, KPJ na svom Trećem kongresu upozorava da u godinama koje dolaze neispunjena obećanja seljaštvu od strane buržoazije u agrarnom pitanju znače bitan faktor pri oblikovanju taktike KPJ prema seljačkom pitanju. Iz aspekta procesa u toku 1926. godine u Rezoluciji se ispravno procjenjuje, da u agrarnom pitanju pod vodstvom jugoslavenske buržoazije slijedi završna etapa, u kojoj će ono biti okončano na štetu seljaštva. Procjena je bila točna, ali zaključci koji slijede iz te procjene vrlo su diskutabilni. Izjednačavanje nacionalnog sa seljačkim pitanjem najbolje je izraženo u pristupu Trećeg kongresa KPJ srpskom pitanju. Kao prvo, želimo upozoriti da autori i delegati ove rezolucije, i ne samo ove, ne prave jezičnu razliku između srbijanskog i srpskog pitanja. Zbog toga ne prave ni razliku u pristupu srpskom pitanju u Srbiji i na ostalim prostorima Kraljevine SHS. Ovakvu razliku nužno je činiti ne zato da bi se dovelo u pitanje postojanje pripad nika srpske nacije izvan Srbije, već da bi se ukazalo na apsurdnost teze KPJ toga vremena o »povlaštenom položaju cijele srpske nacije« u jugoslavenskoj državi. Naime, u tom slučaju opravdano se može postaviti pitanje: kako je moguće na prostorima izvan Srbije, u klasnosocijalnom smislu eksploatirati hrvatskog, sloven skog, crnogorskog, makedonskog, muslimanskog i sve ostale seljake drugih nacionalnosti, a izbjeći da s njima istu sudbinu dijeli i seljak srpske nacionalnosti? Na to vrlo logično pitanje Treći kongres KPJ indirektno odgovara kroz tvrdnju da se sve do agrar 226
ne krize srbijanski seljak nalazio u ekonomsko-socijalnom smislu u »snošljivom položaju«. Drugim riječima, samo onaj na prostori ma Srbije. Ukoliko je KPJ željela ukazati na određene povlastice koje je srbijanska buržoazija izborila za sebe pozivajući se na ogromne žrtve upravo srbijanskih seljaka i objektivno uništeni privredni potencijal Srbije u ratu, onda problem povlaštenog položaja Srbije u odnosu na druge pokrajine nije trebala tražiti u povlaštenom položaju srpske nacije, tj. za nju srpskog seljaka, već u položaju srbijanske buržoazije i samo u dijelovima srpske buržo azije. U Rezoluciji se ističe da je takav povlašteni položaj srbijan skog seljaka »održavala vladajuća srpska hegemonistička buržo azija«, znači, njeni pripadnici na prostoru cijele jugoslavenske države borili su se za povlašteni položaj seljaštva u Srbiji. Krajnje dogmatski pristup ovoj značajnoj problematici jugoslavenske revolucije nametnut je od IKKI-e, a prihvaćen od KPJ. On je rezultat negiranja postojanja srpskog nacionalnog pitanja, izvede nog iz uvjerenja da je stvaranjem jugoslavenske države dovršen proces državnog objedinjavanja srpske nacije na balkanskim pro storima. Ono je shvaćeno kao dovršena buržoasko-demokratska revolucija srpske nacije, koja je s obzirom na oblik i način izvrše nog državnog ujedinjenja u novoj državi dobila povlašteni polo žaj. Budući da su u toku 1925. i u 1926. godini IKKI-e i KPJ socijalni smisao nacionalnog pitanja sveli na seljaštvo, Treći kon gres KPJ je socijalnu osnovicu političke moći srpske buržoazije sveo na srpskog seljaka. Ne vodeći računa o činjenici da se držav no objedinjavanje srpske nacije u 1918. godini odvijalo pod vod stvom nacionalne buržoazije i da je u osnovi značilo nastavak dominacije te klase u naciji u ekonomsko-socijalnom i nacional nom aspektu, da bez ovog drugog nema ni onog prvog aspekta slobode nacije, KPJ na svome Trećem kongresu mirno zaključuje da je ». . . srpsko seljaštvo (opet na cijelom području jugoslaven ske države, prim. G. V.) objektivno igralo kontrarevolucionarnu ulogu u čitavom periodu najoštrije krize«, misleći pri tome prven stveno na period do izglasavanja Vidovdanskog ustava. Ovom prilikom željeli bismo istaći da bi bilo krajnje vrijeme da u našoj historiografiji o radničkom pokretu raščistimo problem »povlaštenog položaja srpske nacije«, ili »srpskog«, ili »srbijan skog« seljaka. Kakav je to povlašteni položaj uživao srpski seljak i radnik, bez obzira gdje je živio u okvirima Kraljevine SHS? Posebno bi bilo interesantno analizirati njegov položaj izvan Srbi je, na svim onim prostorima gdje je stoljećima živio i dijelio sudbi nu s drugim nacijama, političku i ekonomsko-socijalnu. Ukoliko 227
se misli na povlašteni položaj koji su stekli kulaci, dijelovi buržo azije i inteligencija, onda je to istina. Ipak, oni ne čine srpsku naciju, već njezin mali povlašteni dio, od čega nisu bježali ni slični društveni slojevi i u drugim nacijama i nacionalnim manjinama. Kako je zamišljala KPJ i IKKI-e izvoditi radničko-seljačku revoluciju na prostorima Hrvatske gdje je bila snažna koncentra cija pripadnika srpske nacije, kako je mogla objasniti »povlašteni« položaj srpskog seljaka u Hrvatskoj i u ekonomsko-socijalnom smislu, kada je on, kao i hrvatski seljak jednako dijelio sudbinu zakona kapitalističkog razvitka? Međutim, u Rezoluciji se navedeni procesi ne vide. U nastupa nju agrarne krize, izazvane padom cijena poljoprivrednih proizvo da zbog prodora jeftinog američkog žita, Treći kongres KPJ vidi prve mogućnosti da dođe do osiromašenja i proletarizacije srp skog seljaka, a kroz te procese i do promjena u njegovu politič kom ponašanju. Time su, kako je istaknuto u Rezoluciji, » . . stvoreni objektivni uslovi za privlačenje i srbijanskog seljaka u jedinstveni seljački borbeni front protiv buržoazije«. U krizi jugoslavenske kapitalističke privrede, izazvane prvenstveno kri zom u poljoprivredi, Treći kongres KPJ vidi i opadanje socijalne sigurnosti srednjeg seljaštva. Polazeći od uvjerenja da su u selja štvu pojačani procesi političkog kretanja u lijevo, ili, za republi kansko opredjeljenje, s obzirom na privrednu krizu i političko opredjeljenje HSS-a 1925. godine, u Rezoluciji se izražava uvjere nje u nastupajući proces socijalne diferencijacije u najistaknutijim opozicijskim strankama, poput HSS, JMO i SLS. Ti procesi, kako se ističe, poboljšavaju uvjete revolucionarnom djelovanju jugosla venskog komunističkog pokreta. Međutim, objektivna politička kretanja u tim strankama ne pokazuju pad utjecaja nacionalnih buržoazija, niti bitnija raslojavanja unutar njih na ekonomskosocijalnim osnovama, iako se u Rezoluciji tvrdi da se unutar njih javljaju ». . . određene levičarske struje . . .«, misleći pri tome prvenstveno na Savez zemljoradnika u Srbiji i na HSS. Treći kon gres KPJ toliko ne zanimaju »lijeva« kretanja u vodstvu građan skih stranaka, koliko u bazi seljačkih masa. Na ta kretanja i raču na kada ističe da je istinsko rješenje agrarnog pitanja moguće samo po primjeru SSSR-a, kao konačno rješenje ekonomsko-socijalnog aspekta seljačkog pitanja. U Rezoluciji se ističe da je KPJ u teorijskom smislu imala i do sada pravilan stav prema seljačkom i agrarnom pitanju, ali je u praksi zakazala. Posebno je propustila afirmirati se u redovima siromašnih seljaka i poljoprivrednog proletarijata, kao značajne 228
okosnice u borbi za realizaciju taktike revolucionarnog saveza radnika i seljaka. Nije uspjela, kako se ističe u tekstu Rezolucije, ni pomagati proces socijalnog diferenciranja u seljačkim stranka ma, poput HSS i Zemljoradničke stranke, jačajući u njima tzv. »lijeve struje«, kao što nije uspjela ni spriječiti odlazak znatnog dijela razočaranih masa u seljačke partije pod vodstvom buržoazi je. Upozoreno je i na propuste KPJ u pristupu nacionalnim pita njima u onim krajevima gdje je ono prvenstveno vezano za agrar no, kao što su: Vojvodina, Metohija, Hrvatska i Slovenija. Treći kongres KPJ po direktivi Kominterne pristupio je i pro blemu likvidacije frakcijskih sukoba u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta. Promijenjena politička situacija u zemlji, kao i činjenica brojčane slabosti pokreta toga vremena, pridonije le su uvjerenju, da se suštinska idejna neslaganja u vodstvu jugo slavenskog komunističkog pokreta mogu riješiti kompromisom. Tako je sekretar CK KPJ postao dr S. Marković, a vodstvo je formirano na bazi brojčanog kompromisa između pripadnika par tijske većine i opozicije, te tzv. »radničke grupe«, pripadnika akti vista radničkog porijekla koji se nisu do tada uplitali u frakcijska razračunavanja. Sasvim je razumljivo da je ovakav pristup proble mu sastava vodstva jugoslavenskog komunističkog pokreta produ bio njegov idejni i organizacijski rascjep. U međuvremenu, politički procesi u zemlji doživljavaju za IKKI i vodstvo KPJ nepredviđene obrate. U toku 1927. godine HSS ponovo mijenja svoju taktiku, ali i srpska građanska opozici ja u Hrvatskoj. Početkom studenog 1927. godine potpisan je u Zagrebu sporazum i stvorena je Seljačko-demokratska koalicija između Samostalne demokratske stranke Svetozara Pribičevića, nekadašnjeg ministra unutrašnjih poslova, te HSS-a. Udružena vodstva, ali ne i članstva ovih stranaka, otvorila su novu etapu u razvoju političkog života Kraljevine SHS, a KPJ, razdirana teškim unutrašnjim frakcijskim razračunavanjima, ostala je zate čena, kao i IKKI. Koncipirajući taktiku odnosa prema nacional nim pitanjima na kratkoročnim potezima građanskih opozicijskih stranaka ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina, KPJ i Kominterna kasne u procjenama političke situacije. To je slabilo ukupnu udarnu snagu jugoslavenskog komunističkoga pokreta u borbi za realizaciju taktike jedinstvenog fronta radnika i seljaka. Ma koliko nedorečena i konfuzna, podložna naglim zaokreti ma i procjeni aktualnih političkih kretanja u Kraljevini SHS, nova taktička orijentacija revolucionarnih snaga u vodstvu i bazi jugo slavenskog komunističkog pokreta prema nacionalnim i seljač 229
kom pitanju, bila je u svojoj biti veliki idejni i teorijski pomak u procesu idejnog sazrijevanja KPJ. Međutim, snage, poznatije kao partijska ljevica, a potom kao lijeva frakcija u vodstvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta, nisu uspjele ni idejno a ni organizacijski objediniti vodstvo, sa snažnim negativnim posljedicama na bazu jugoslavenskog komu nističkog pokreta. To je bez ikakve sumnje činjenica, kao što je i činjenica, da je i partijska opozicija, ili desna frakcija u vodstvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta toga vremena, značajan faktor destabilizacije procesa idejnog i organizacijskoga utemelje nja KPJ u političkom životu zemlje. Iz niza odjelitih radničkih pokreta, iz sredina različitog društveno-ekonomskog i političkoga razvitka, različite idejne i orga nizacijske tradicije, stvoriti u tako kratkom vremenu idejno i orga nizacijski jedinstveni jugoslavenski radnički pokret pod vodstvom KPJ, koja od svoga osnutka nosi breme idejne razjedinjenosti svoga vodstva, bio je zadatak težak i za partije većeg revoluci onarnog iskustva i s većim brojem istinskih marksističkih kadrova. Pojavu idejnih sukoba i frakcijskih razračunavanja, prvenstve no u vodstvu jugoslavenskog komunističkog pokreta dvadesetih godina, koji kulminiraju krajem 1927. godine, potrebno je shvatiti ne samo kao prirodnu posljedicu stupnja razvoja društveno-ekonomskih i političkih odnosa u zemlji, već i revolucionarne svijesti vodstva toga vremena, nesposobnog da stvara Partiju revolucije, a temeljenu prvenstveno u industrijskim centrima zemlje, u njiho voj radničkoj klasi, već tada mogućim nukleusom moderne partije proletarijata. U svojoj većini to je vodstvo ipak samo prva generacija teoreti čara jedinstvenog jugoslavenskog radničkoga pokreta revolucio narne orijentacije, ali bez revolucionarne prakse. Pri tome prven stveno mislimo na revolucionarnu struju vodstva pokreta, na tzv. partijsku ljevicu, koja je ponijela prvu bitku za njegovo marksističko-lenjinsko teorijsko opredjeljenje. Jer, biti revolucionaran, pa makar i samo u teorijskom smislu, značilo je u to vrijeme izboriti takve strateško-taktičke sadržaje revolucionarnih promje na u našoj zemlji koji će biti bar djelomično primjereni ovoj sredi ni, a u funkciji konačnog cilja klasne borbe proletarijata, izgrad nje socijalističkog društva. Pri donošenju ocjena o ponašanju ovog dijela vodstva jugosla venskog komunističkog pokreta potrebno je voditi računa i o povijesnim uvjetima diktiranoj činjenici, da su njegove osnove teorijskih stavova i sadržaj strategije i taktike morali biti usklađeni 230
s gledištima Kominterne, koji proces uvijek nije slijedio potrebe ove sredine i pokreta u cjelini. Ma koliko ti procesi bili za ono vrijeme čak i opravdani, oni su imali svojih posljedica koje su se odrazile i na način razrješavanja frakcijskih borbi u vodstvu jugo slavenskog komunističkoga pokreta. Iz navedenih razloga, revolucionarna orijentacija dijela tzv. partijske ljevice završava njenim teorijskim izjašnjavanjem, a tak va objektivno ne pridonose realizaciji ciljeva revolucije proletari jata, prestaju biti stvarno revolucionarna, ostaju samo prazne fra ze, kako se upravo i desilo dijelu toga vodstva. Njegova aktivnost pretvara se u frakcionašenje, poznato u povijesti našeg komuni stičkog pokreta kao djelatnost lijeve frakcije. O desnoj frakciji, u kontekstu ovog rada, rečeno je dovoljno. Ona ni u teorijskom pogledu nije revolucionarna i njeno višego dišnje zadržavanje u samom vrhu vodstva jugoslavenskog komu nističkoga pokreta djelomično je posljedica ocjene Kominterne, ali prvenstveno nesposobnosti revolucionarne idejne struje u vod stvu pokreta, da kroz praktičnu realizaciju zacrtanih teorijskih gledišta i od baze pokreta prihvaćenih, otkrije i udalji iz svojih redova one koji svojim gledištima i ponašanjem koče revoluciju proletarijata. Međutim, ona za to nije bila sposobna, prvo, jer je sama jednim svojim dijelom djelovala kao frakcija, drugo, jer objektivno jedan njen dio u bazi pokreta, izrazite praktične poli tičke orijentacije, nije do tada ni imao uvjeta da učestvuje u raz rješenju krize vodstva jugoslavenskog komunističkoga pokreta toga vremena. To je vrijeme zaoštrenih idejnih i frakcijskih razračunavanja u vodstvu sovjetske partije, početak uspona Staljina i njegovih pri staša, vrijeme koje neposredno prethodi i staljinizaciji Kominter ne, koji proces polagano, ali evidentno, počinje od jednog petog kongresa. U takvim uvjetima raščišćavati suštinu frakcijskih borbi u vodstvu i dijelu baze jugoslavenskog komunističkog pokreta značilo je voditi računa o gledištima Kominterne na mjesto i ulogu KPJ i jugoslavenske revolucije u njenoj globalnoj svjetskoj taktici, sve više podređenoj interesima vanjske i unutrašnje politike sov jetske partije i države. Osim toga, to je vrijeme kada u nizu komu nističkih partija jednostranom odlukom IKKI dolazi do smjenjiva nja mnogih vodstava, do pojačanog napada na inteligenciju u komunističkom pokretu, s dalekosežnim posljedicama u nizu komunističkih partija. Na kraju, potrebno je upozoriti i na činjenicu, da pune tri godine nije sazvan kongres Kominterne, da ona prestaje biti 231
kolektivni organ rukovođenja svjetskim komunističkim pokre tom, u kojemu sve više raste utjecaj sovjetske partije razdirane unutrašnjim idejnim razračunavanjima. Poraz lijeve opozicije u sovjetskoj partiji krajem 1927. godine ojačat će u njoj pozicije Staljina, koje činjenice će ujedno i omogućiti skoro sazivanje šestog kongresa Kominterne. Objektivna politička situacija u jugoslavenskoj državi nije pokazivala znakove krize sistema u cjelini. Seljačko-demokratska koalicija kao nova politička formacija na tlu Hrvatske, sa širim utjecajem na jugoslavenske prostore, zaoštravala je sukobe izme đu vladajuće velikosrpske koncepcije i građanske opozicije u redovima sviju ugnjetenih nacija i nacionalnih manjina. Osim toga, svojim stranačkim sastavom otvorila je novu opasnost za vladajuće velikosrpske krugove, otvarajući proces postupnog pri bližavanja građanske opozicije u redovima srpske nacije i one u redovima nesrpskih nacija. Stranačka koalicija Radić-Pribičević, iako nije značila i koaliciju baze dviju partija, otvarala je perspek tivu stvaranja takve građanske opozicijske koalicije koja je mogla u dijelu svoje političke orijentacije prerasti okvire hrvatskog naci onalnog pitanja, sužavajući na taj način prostor djelovanja veliko srpske ideologije. Iako svojom klasnom pripadnošću ograničena u zahtjevima za korijenitim izmjenama u jugoslavenskom društvu, Seljačko-demokratska koalicija bila je od kraja 1927. godine takva pojava u političkom životu Kraljevine SHS na koju je KPJ trebala reagirati, obzirom na svoja dotadašnja gledišta o rješenju hrvat skog i srpskog pitanja. Pred jugoslavenskim komunističkim pokretom krajem 1927. godine otvorio se problem mnogo širih dimenzija nego što su to bile frakcijske borbe u njegovom vodstvu. One su bez sumnje taj problem potencirale, ali i ubrzale početke njegove likvidacije. To je bio problem izgradnje moderne partije radničke klase, sposob ne da ide mnogo dalje od svoga teorijskog izjašnjavanja o potrebi borbe za diktaturu proletarijata, partije faktora političkog života zemlje u kojoj su se odvijali izuzetno značajni procesi. Građanske stranke se pregrupiraju, svjesne značenja proširenja svoga utjeca ja i izvan granica nacionalne pripadnosti, to je njihov pokušaj prodora na »tuđi« teren u korist klasnih interesa nacionalnih bur žoazija. Partija je na te procese morala odgovoriti, ukoliko je svoja teorijska opredjeljenja željela pretočiti u praksu političkog života zemlje. Međutim, ona se krajem 1927. godine nalazi pred organizacij skim rascjepom svoga vodstva, koji se reflektira i na dio baze 232
jugoslavenskog komunističkoga pokreta. Lijeva frakcija traži i djelomično nalazi uporište u zagrebačkoj partijskoj organizaciji, desna frakcija u dijelu beogradske partijske organizacije. Prijeti rascjep koji bi mogao dovesti i do prodora nacionalizma i separa tizma u vodstvo i bazu pokreta. Jedinstvo jugoslavenskog komu nističkoga pokreta dovedeno je na kušnju, njegova sposobnost jedinstvenog djelovanja na principima demokratskog centralizma. Otpor u bazi pokreta sve više je rastao, desničari u partijskoj organizaciji Beograda isključuju iz svojih redova radnike borce za očuvanje klasnog jedinstva proletarijata. Ljevičari u partijskoj organizaciji Zagreba nastoje pridobiti njenu bazu, u jednoj od najjačih organizacija u zemlji. U proljeće 1927. godine kooptiranje u MK KPJ Zagreba Josip Broz, metalski radnik i istaknuti sindikalni rukovodilac, koji u jesen iste godine postaje organizacijski sekretar MK KPJ. Ove činjenice ukazuju na sve veću popularnost ove ličnosti u zagrebač koj partijskoj organizaciji ali i u radničkoj klasi ovog grada. Akcije Josipa Broza oko povezivanja sindikalnih organizacija KPJ Beo grada i Zagreba sredinom 1927. godine upućuju na daljnji pravac njegova djelovanja u borbi protiv pretvaranja ovih dviju najjačih partijskih organizacija u našoj zemlji u centre frakcijskih razraču navanja u vodstvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta. Već se u toku 1927. godine u partijskom aktivu grada Josip Broz suprotstavlja akcijama lijeve frakcije, on traži borbu kroz bazu pokreta, odbija metode rada ne samo desne već i lijeve frakcije, i to u njenom najjačem uporištu, u dijelu zagrebačke partijske i skojevske organizacije. U to vrijeme u zagrebačkoj partijskoj organizaciji bilo je lakše voditi bitku protiv desne nego protiv lijeve frakcije. Njeni pred stavnici neki su od bivših nosilaca revolucionarne struje u jugosla venskom komunističkome pokretu, što djelovanje Josipa Broza i većine baze pokreta u gradu čini težim i riskantnijim. U predava nju u Kumrovcu 1977. godine Josip Broz Tito je djelovanje partij ske ljevice do pretvaranja jednog njenog dijela, u frakciju ovako opisao: »U to je vrijeme, dakle, ljevica bila revolucionarna i tu smo revolucionarnost prihvatili i mi članovi Partije. Zbog toga je ljevica uživala podršku i imala uporišta u članstvu KPJ, a u prvom redu među industrijskim proletarijatom u raznim krajevima naše zemlje. Mogu da kažem da sam se i ja smatrao ljevičarom dok nisam vidio da su to dvije frakcije, a tada sam rekao: neću ni u jednu.« Međutim, kada se dio kadrova lijeve revolucionarne orijenta233
čije u vodstvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta transfor mirao u organiziranu lijevu frakciju, tada se promijenio i odnos baze pokreta prema tom dijelu vodstva. Josip Broz Tito ovako objašnjava taj zaokret: »Simpatije proletera bile su nekada na strani ljevice, to je točno, ali ne kao frakcionaša već kao revoluci onara. Prestajući da budu revolucionari, oni su i gubili povjerenje članstva.« U tome je bila i suština problema i o toj činjenici trebala bi voditi računa naša historiografija kada donosi sudove o značenju idejnog i teorijskog udjela lijeve i desne frakcije u razvitku jugo slavenskog komunističkoga pokreta dvadesetih godina. Zajednič ko jednoj i drugoj frakciji bilo je samo ponašanje u borbi za pobje du njihovih gledišta. Obzirom na uporišta lijeve i desne frakcije u jugoslavenskom komunističkome pokretu, Zagrebu i Beogradu, u vremenu inače zaoštrenih srpsko-hrvatskih međunacionalnih odnosa, prijetila je opasnost rascjepa jugoslavenskog komunistič koga pokreta i po nacionalnoj osnovici, strateški gledajući, za jugoslavenske uvjete težoj po svojim posljedicama od bilo koje druge uzročnosti. Cijepanje jugoslavenskog komunističkoga pokreta uvijek je značilo razbijanje klasnog jedinstva proletarijata nacionalnog zajedništva na ovim prostorima. Dvije, u svojoj osno vi različite koncepcije u odnosu revolucije proletarijata prema nacionalnim i seljačkom pitanju, krajem 1927. godine dovele su u pitanje upravo klasno jedinstvo vodstva i baze jugoslavenskog komunističkoga pokreta, oduzimajući mu ne samo sposobnost jedinstvenog djelovanja, već i usporavajući pretvaranje KPJ u modernu partiju radničke klase, revolucionarne akcije, vlastite politike, idejno i organizacijski jedinstvene na cijelom jugoslaven skome prostoru. Tako je krajem 1927. godine dovedena u pitanje realizacija teorijski osmišljenih taktičkih koncepcija KPJ u pristupu proble mu odnosa jugoslavenske proleterske revolucije prema nacional nim pitanjima i seljaštvu. Duboka idejna i teorijska neslaganja u vodstvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta, koja ga prate od dana njegovog konstituiranja, povremeno potiskivana neadekvat nim intervencijama Kominterne, dovela su krajem 1927. godine u pitanje i sve ono pozitivno što je na planu razvoja jugoslavenskog komunističkoga pokreta do tada učinjeno, a učinjeno je mnogo. KPJ je stekla uporišta u bazi jugoslavenskog društva, formalno ilegalna, ali stvarno prisutna u njegovim političkim tokovima. Iako na početku procesa svoje afirmacije u klasi, nacijama i u svjetskom komunističkome pokretu, učinila je mnogo, a dio nje234
nog vodstva svojim frakcionaškim djelovanjem mogao je uništiti sve do tada učinjeno. Na zahtjev lijeve i desne frakcije u vodstvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta sredinom 1927. godine IKKI donosi odluku o sazivanju savjetovanja s predstavnicima lijeve i desne frakcije i najjačih partijskih organizacija u zemlji: Beograda, Zagreba, Splita i Niša. Osim toga, poziva i niz istaknutih aktivista komunističkog sindikalnoga pokreta, u nastojanju da što šire sagleda problem idejnog i organizacijskoga rascjepa u vodstvu. Tadašnja zbivanja u sovjetskoj partiji, kao i u nizu drugih sekcija Kominterne bit će značajna opterećenja IKKI kada početkom 1928. godine krene u razmatranje zbivanja u KPJ. Obzirom na te činjenice, veliko je pitanje koliko su tada antifrakcijske snage u jugoslavenskom komunističkome pokretu mogle bitnije utjecati na pobjedu njihovih viđenja rješenja krize. Pri tome prvenstveno mislimo na snage unutar zagrebačke komunističke organizacije na čelu s organizacijskim sekretarom MK KPJ Zagreba Josipom Brozom. Djelomičan prikaz pojave i razvoja frakcijskih borbi u vodstvu jugoslavenskog komunističkoga pokreta dvadesetih godina uka zuje na činjenicu da je odnos KPJ prema nacionalnim i seljačkom pitanju jedan od temeljnih razloga njihove pojave i razvitka. Priz nati ili ne priznati značenje nacionalnih i seljačkog pitanja u borbi jugoslavenske radničke klase za diktaturu proletarijata, znači mnogo više revolucionarnih sadržaja prihvatiti ili odbaciti. Do treće konferencije KPJ značilo je posebnosti u ime revolucije pod vrći interesima jedinstva klase, od 1924. godine posebnosti prih vatiti kao preduvjet zajedništvu u interesu jedinstva klase. Narav no, tada se otvorilo i pitanje, da li posebnosti nacija i nacionalnih manjina sadrže u sebi i posebnosti u razvoju njihove radničke klase. Tada je jugoslavenski radnički pokret bio u procesu nasta janja, njegovo jedinstvo bilo je zbir posebnosti, koje ni jedinstveni ekonomsko-socijalni položaj klase nije mogao u poremećenim međunacionalnim odnosima jače učvrstiti. Pred KPJ još je dugi put borbe za njeno idejno i organizacijsko jedinstvo, temeljeno na jedinstvu jugoslavenskog proletarijata i zajedništvu jugoslaven skih nacija. Od borbe za saveznike u revoluciji, do afirmacije proletarijata u vodeću snagu svake jugoslavenske nacije i naci onalne manjine, KPJ još će mnogo toga morati učiti i naučiti, u praksi i u borbi za priznanje vlastitog identiteta u okvirima svjet skog komunističkoga pokreta.
235
Slovensko i hrvatsko pitanje u susjednim zemljama i komunističke partije Stvaranje jugoslavenske državne zajednice 1. prosinca 1918. godine nije značilo i da su svi pripadnici njenih većinskih nacija ušli u njen sastav. Uz Makedonce razdijeljeni su i Slovenci i Hrva ti, čiji su već dijelovi nacionalnog teritorija odlukom velikih sila pobjednica ostali u okvirima republike Austrije i Kraljevine Itali je. Krajem 1920. godine, najprije kroz nekorektno izveden plebis cit Koruška je ostala u sastavu Austrije, a potom je Rappalskim ugovorom Italija pripojila: Slovensko primorje, Trst, Istru, Hrvat sko primorje i Zadar. Jugoslavenske zemlje koje su nekada bile u sastavu Austro-Ugarske Monarhije nisu bile u mogućnosti da te krajeve brane i obrane, a jugoslavenski politički faktori toga vre mena nisu pokazali veću zainteresiranost za zapadne i jugozapad ne granice države. Osim toga, evropske zemlje iz bloka velikih sila pobjednica. Engleska i Francuska, imale su različite interese na Sredozemlju i na Balkanu, koja činjenica je išla u prilog širenju Italije i gubitku Koruške. Način i oblik izvršenog državnog ujedi njenja pridonio je nestabilnosti zemlje upravo u kritičnom vreme nu međudržavnih ugovora o razgraničavanju Kraljevine SHS sa svojim susjedima. Te činjenice bili su svjesni i naši susjedi, poseb no Italija, koja je na neriješenim nacionalnim pitanjima u našoj državi gradila dugoročnu taktiku njenog razbijanja. U raščišćavanju međugraničnih sporova, koji su u biti bili niz nacionalnih pitanja, posebno makedonsko, slovensko i hrvatsko, radnički pokreti zainteresiranih zemalja objektivno nisu bili u poziciji da utječu na poštivanje prava naroda na samoopredjelje nje do otcjepljenja, osim da se deklarativno izjašnjavaju o tim problemima. Međutim, takva izjašnjavanja pokazuju njihovo nerazumijevanje odnosa revolucije proletarijata prema nacional nim pitanjima, njihovu orijentaciju na ekonomsko-socijalne sadr žaje revolucije, kojima nisu potrebni revolucionarni poticaji naci onalnih previranja. Takvoj orijentaciji sviju radničkih pokreta, pa tako i jugoslavenskog, talijanskog i austrijskog, pridonosi idejna i teorijska tradicija evropske socijalne demokracije, ali i revoluci onarni optimizam o nadolazećoj svjetskoj proleterskoj revoluciji, koja, vjeruju, sobom automatski nosi ne samo socijalnu pravdu, već i nacionalnu slobodu. Kao i u nizu drugih evropskih država, tako i u jugoslavenskoj državi, u Italiji, u Austriji, upravo u vre menu razgraničavanja između ovih država dolazi do idejnih suko 236
ba i organizacijskih rascjepa unutar starih socijaldemokratskih stranaka i do stvaranja komunističkih partija i revolucionarnih sindikata. U komunističkim snagama ti su rascjepi također prido nijeli usporavanju procesa bržeg sagledavanja značenja nacional nih pitanja u klasnoj borbi proletarijata. Međutim, ostaje činjeni ca da su radnički pokreti u Italiji, Kraljevini SHS i Republici Austriji u svojoj većini bili nezainteresirani za problematiku polo žaja nacionalnih manjina Slovenaca i Hrvata u susjednim zemlja ma, kao revolucionarnog zadatka. Međutim, za razliku od SRPJ(k) - KPJ, KPI i KPA u svojim programima nemaju razra đen odnos prema nacionalnim manjinama, što je bez sumnje pri donijelo početnoj afirmaciji sitnoburžoaskih opredjeljenja u naci onalnim pokretima Slovenaca i Hrvata u Italiji i Austriji. S druge strane, SRPJ(k) - KPJ dugo vremena neće imati raščišćen odnos prema Slovencima i Hrvatima u susjednim zemljama. Sporadična racionalnija reagiranja u okvirima radničkih pokreta ili organiza cija ovih dviju zemalja, prvenstveno iz redova komunista ugnjetenih nacionalnih manjina, koja su socijalnu revoluciju povezivala s problemom nacionalnih pitanja, bila su ušutkana snagom buržoaskog nacionalizma raznih opredjeljenja, ili optimizmom o nadola zećoj svjetskoj proleterskoj revoluciji. Osim načelnog opredjelji vanja za pravo naroda na samoopredjeljenje do otcjepljenja, ništa konkretnijeg nije se moglo naći u programima talijanskih i austrij skih komunista, ali ni u programima komunista iz redova naci onalnih manjina u tim zemljama. U isto vrijeme snažan pokret ekonomsko-socijalnog opredjeljenja prisutan je u širokim masama Slovenaca i Hrvata u susjednim zemljama, kojima je povijesni razvitak pod tuđinom donio ne samo političku već i ekonomsku podređenost. Po svome socijalnom sastavu oni su prvenstveno radnici i seljaci, gurnuti na periferiju ekonomskog i političkog života. Raspad stoljetne monarhije doživljavaju kao izuzetnu pri liku za revolucionarno razrješavanje svoga socijalnog položaja, čak i u godinama kada je revolucija potisnuta sa zapadnoevrop skih prostora. Pobjedom fašizma u Italiji 1922. godine Slovenci i Hrvati našli su se u dvostruko teškom položaju: ekonomsko-socijalnom i u procesu borbe protiv denacionalizacije. Zbog toga su upravo široke mase nacionalnih manjina Slovenaca i Hrvata u susjednim zemljama od komunističkih partija očekivale podršku i razumijevanje. U međuvremenu KPI vodi bitku protiv sve snažnijeg pritiska fažizma i idejnih protivnika u vlastitim redovima, KPA brani ste čene pozicije u uvjetima buržoaske demokracije, a KPJ ne razmi237
šija ni o položaju Slovenaca i Hrvata u Kraljevini SHS. Ti procesi otvaraju prostore djelovanju narodnjačke ideologije, koja jača pozicije sitne i srednje buržoazije u redovima slovenske i hrvatske nacionalne manjine u susjednim zemljama. Ta ideologija ne ide dalje od kompromisa s vladajućim snagama, nastojeći očuvati osnovna građanska prava koja bitno nisu pridonosila očuvanju nacionalnih posebnosti Slovenaca i Hrvata. U međuvremenu dolazi do izmjena u globalnoj taktičkoj ori jentaciji Komunističke internacionale, koja je potvrđena i njenim Četvrtim kongresom krajem 1922. godine. To je taktika dugoroč ne borbe komunista za većinu u radničkoj klasi kroz jedinstveni proleterski front i jedinstveni front radnika i seljaka u uvjetima nerazvijenih i koloniziranih zemalja, koju je IKKI posebno razra đivao u toku 1923. godine za prostore Balkana. Njegov Treći prošireni plenum lipnja iste godine posebno se pozabavio tim pita njem i u jugoslavenskim uvjetima, što je pridonijelo, kako nam je poznato, produbljavanju rasprave i u redovima KPJ o odnosu prema nacionalnom i seljačkom pitanju. Zbog toga nije slučajno 1923. godine pojačan interes slovenskih i hrvatskih komunista u Italiji za nacionalno pitanje u programskim osnovama KPI. Upra vo te godine jačaju njihovi zahtjevi za povezivanjem klasnih inte resa proletarijata Italije s borbom Slovenaca i Hrvata za nacional nu slobodu, o nužnosti povezivanja ekonomsko-socijalne i naci onalne komponente klasne borbe u uvjetima nacionalne neravno pravnosti, kao jedinog efikasnog načina potiskivanja utjecaja buržoaske narodnjačke ideologije u redovima slovenske i hrvatske nacionalne manjine. Ovakvi zahtjevi nailazili su na otpor u redo vima starijih komunista koji su ih doživljavali kao unašanje naci onalističke ideologije u redove radničkog pokreta. Za nove impul se u redovima slovenskih i hrvatskih komunista u Italiji prvenstve no je imala sluha grupa oko Antonia Gramscia, koja je, međutim, u to vrijeme vodila bitku unutar vlastitih redova i protiv fažizma, i sve do početka 1926. godine nije imala vremena da se ozbiljnije pozabavi s prijedlozima koje su slovenski i hrvatski komunisti u Italiji formulirali u toku 1923. i 1924. godine. U međuvremenu nova taktika Kominterne i sporazumaška politika građanskih ideologa u redovima slovenske i hrvatske nacionalne manjine u Italiji pridonijele su jačanju utjecaja komu nista. Na parlamentarnim izborima 1924. godine oko deset tisuća slovenskih i hrvatskih seljaka glasalo je za komunističku listu, ali ne iz razloga što se izmijenila taktika KPI prema nacionalnom pitanju, već prvenstveno zbog njene beskompromisne i odlučne 238
borbe protiv fašizma. Položaj tih masa bio je tragičan. Izdane od jugoslavenske države, gurane u pasivnost od vodećih domaćih građanskih snaga, bez razumijevanja za nacionalnu problematiku u vodstvu KPI i KPJ, široke mase radnika i seljaka slovenske i hrvatske nacionalnosti u susjednim zemljama tek su u redovima mladih komunista u toku 1923. i 1924. godine našle prve vjesnike novog pristupa odnosu klasnog i nacionalnog u proleterskoj revo luciji. Okupirana od talijanske vojske 4. studenog 1918., Rijeka je proglašena Rapallskim ugovorom između Kraljevine Italije i Kra ljevine SHS 12. studenog 1920. godine »Nezavisnom i slobodnom državom Rijekom«. Tzv. »Riječka država« likvidirana je Rimskim paktom između Italije i jugoslavenske države 27. siječnja 1924. godine i pripojena Italiji. Radnički pokret Rijeke, kao i dijelova gdje je prisutan problem jače koncentracije južnoslavenskog življa pod talijanskom okupacijom, našao se u izuzetno teškoj situaciji neriješenih nacionalnih pitanja Slovenaca i Hrvata i pritiska tali janskog nacionalizma. Osim toga, djelovao je u sredini sa snažnim utjecajem nacionalnih buržoazija koje su talijansko, kao i sloven sko i hrvatsko nacionalno pitanje, razmatrali s uskih klasnih pozi cija, u konstelaciji međudržavnih odnosa toga vremena. Radnički pokret Rijeke, s jakom koncentracijom proletarijata različitih nacionalnosti, prvenstveno Talijana i Hrvata, mogao je u to vrije me ići na tri osnovna rješenja. Prvo, na zajedničku revoluciju talijanskog i jugoslavenskog proletarijata, s jasno definiranim odnosom prema okupaciji od strane Italije; drugo, prihvatiti gra nice koje je zahtijevala Italija; treće, prihvatiti borbu za priključe nje Rijeke velikosrpski koncipiranoj jugoslavenskoj državnoj zajednici. Radnički pokret Rijeke imao je i dodatnih poteškoća. U toku 1919. i u 1920. godini u unutrašnjim je idejnim sukobima karakte rističnim za cjelokupni evropski radnički pokret toga vremena. Objektivnim političkim uvjetima razvitka udaljeniji od jugosla venskog nego od talijanskog radničkoga pokreta, u toku 1921. godine riječki radnički pokret slijedi idejne sukobe u redovima talijanskih socijalista koji kolminiraju početkom 1921. godine stvaranjem KPI. Politički položaj Rijeke izražava se i u nazivu njene radničke partije, Međunarodna socijalistička partija Rijeke. Međutim, on izražava i nastojanja riječkog proletarijata da se odupre buržoaskim nacionalizmima. Na trećem kongresu stude nog 1921. godine partija mijenja ime u Komunistička partija Rije ke, čiji je program po svojoj strukturi indentičan onome KPI. 239
Ranija suradnja između radničkog pokreta Italije i Rijeke, kao i direktno angažiranje talijanskih komunista u organiziranju i stva ranju KP Rijeke, imali su svoga odraza i na programsku orijenta ciju komunističkog dijela riječkog radničkoga pokreta. Orijentirana na strateško-taktička opredjeljenja Kominterne, KP Rijeke vodi računa o činjenici postojećeg statusa Rijeke kao posljedice imperijalističke politike velikih sila. Odbacujući idejne i organizacijske koncepcije desnice i centrista socijalne demokra cije, u proglasu CK KP Rijeke od 21. studenog 1921. godine polazi se od činjenice postojećeg položaja grada Rijeke i zaključa ka drugog kongresa Kominterne. Orijentirana na klasnu borbu proletarijata isključivo ekonomsko-socijalnih sadržaja, kao dijelu aktualne svjetske proleterske revolucije, odbacuje nacionalna pitanja. Od pobjedonosne svjetske proleterske revolucije očekuje diktaturu proletarijata u državi sovjeta radnika i seljaka, koja će umanjiti ». . . potrebu političke države, koja će se progresivno svesti, na racionalnu upravu djelatnosti čovječanstva«. Slična gledišta prisutna su i u programu Saveza komunističke omladine Rijeke, također osnovanog u studenom 1921. godine, a na strateško-taktičkim osnovama drugog kongresa Komunističke omladinske internacionale. Stvaranje KP Rijeke i Saveza komuni stičke omladine Rijeke pozdravljeno je od KPI kao značajni doga đaj u borbi za »duhovno jedinstvo« talijanskih i jugoslavenskih radnika, kao most bratstva talijanskog i jugoslavenskog proletari jata u borbi protiv talijanske i jugoslavenske imperijalističke poli tike, kao početak procesa klasnog objedinjavanja u borbi za istin sko oslobođenje. Međutim, KPI, kao ni riječki komunisti, ne govori o konkretnim rješenjima nacionalnih pitanja. Odluka Trećeg kongresa Kominterne o borbi komunista za jedinstveni front, u uvjetima »Riječke države« shvaćena je isklju čivo borbom za jedinstveni proleterski front, odbacujući proble matiku jedinstvenog fronta radnika i seljaka, kao i problematiku nacionalnih pitanja. Razvitak Rijeke u uvjetima sve snažnije penetracije talijanske imperijalističke politike pod vodstvom fašističke ideologije, nije ponukao riječke komuniste da sadržinu taktike jedinstvenog fron ta prošire na teren nacionalnog pitanja. Kao i Kominterna toga vremena, tako i riječki komunisti pojavu fašizma shvaćaju kao problem izmjene oblika vlasti buržoazije u uvjetima krize imperi jalizma. Njegovu pojavu vezuju za jačanje međunarodnog fronta buržoazije u borbi protiv Sovjetske Rusije, a »slobodnu državu Rijeku« kao poligon borbe dvaju imperijalističkih sila, talijanske i 240
jugoslavenske. Njihovoj politici suprotstavljaju taktiku borbe riječkih komunista za stvaranje slobodne socijalističke Rijeke, kao samostalne države. Nešto konkretniji stav riječkih komunista prema hrvatskom i talijanskom pitanju, s obzirom na njen položaj prema Italiji i Kra ljevini SHS, prisutan je u polemici koju riječki komunisti vode s talijanskim fašistima. Kakav je nacionalni sastav vodstva KP Rije ke toga vremena, nije nam poznato. S obzirom na sastav stanovni štva Rijeke toga vremena, uvjereni smo da je imao veliki broj pripadnika talijanske nacionalnosti. Međutim, ponašanje riječkih komunista prema fenomenu talijanizacije Rijeke i jačanju fašistič ke ideologije, očito nije odgovaralo fašističkoj Italiji. Paroli o soci jalističkoj autonomiji Rijeke fašisti suprotstavljaju tvrdnju o pro hrvatskoj orijentaciji KP Rijeke i tobožnjoj mržnji riječkih komu nista prema Talijanima. Početkom studenog 1923. godine riječki komunisti reagiraju zahtjevom borbe za bratstvo i jedinstvo sviju naroda, izraženo u stvaranju međunarodne zajednice sviju naroda svijeta, kao rezultatu klasne borbe proletarijata. Strogo odvajaju ći problem klasne borbe proletarijata od njegove nacionalne svije sti, riječki komunisti fašističkoj ideologiji suprotstavljaju svjetsku zajednicu proleterskih država u kojima će nacije biti lišene privile gije vlasti nad sredstvima za proizvodnju. Kolektivna svojina, kao personifikacija države u odumiranju, bit će i garancija likvidaciji međunacionalnih sukoba na prostorima Rijeke. Kada krajem 1923. godine postaje jasno da će pregovori izme đu Italije i jugoslavenske države završiti aneksijom Rijeke Italiji, vodstvo KP Rijeke upućuje pismo IKKI s molbom da svojom intervencijom pridonese onemogućavanju realizacije pregovora. U svome prijedlogu proglasa proletarijatu Rijeke, aspiracijama talijanskog fašizma suprotstavlja jugoslavenski imperijalizam, a rješenje vidi u očuvanju nezavisnosti »Riječke države«. Nije imalo snage priznati činjenicu da je Rijeka i dio problema jugoslavenske proleterske revolucije. Ugovoru između talijanske i jugoslavenske vlade suprotstavlja »djedovska i neosporna prava Rijeke na slobo du i nezavisnost«. Razumljivo, da je ovakav stav KP Rijeke bio suprotan interesima jugoslavenske buržoazije, ali i fašističkim aspiracijama na Rijeku. Svojim taktičkim opredjeljenjem na stva ranje Sovjetske republike Rijeke objektivno se udaljila od revolu cionarnog rješenja hrvatskog pitanja, čemu je bez sumnje pridoni jela i KPJ svojim odnosom prema slovenskom i hrvatskom pitanju izvan granica naše zemlje, kao i KPI. Međutim, s razlogom KP Rijeke, upozorava, da je problem Rijeke opomena talijanskom i 241
jugoslavenskom proletarijatu, u smislu njihovog oslobađanja od nacionalističkih iluzija. Od talijanskog, jugoslavenskog i svjetskog proleterskog fronta očekuje podršku u borbi za slobodnu i neza visnu Riječku državu. Pritiješnjeni između talijanskog i »jugosla venskog« nacionalizma, izgradili su koncepciju »riječkog interna cionalizma«, negirajući u osnovi značenja nacionalnog pitanja u klasnoj borbi proletarijata. Ovakvo rješenje »riječkog pitanja« KPI u osnovi prihvaća, odbijajući tezu KP Rijeke o pravu toga grada na nezavisnost obzi rom na »djedovsko pravo Rijeke na nezavisnost«. Nazivajući ovakvu argumentaciju nacionalističkom retorikom, KPI prihvaća taktiku borbe za očuvanje samostalnosti Rijeke kao oblika borbe protiv talijanskog i jugoslavenskog imperijalizma. Ne izjašnjavaju ći se o načinu očuvanja samostalnosti Rijeke, KPI sugerira KP Rijeke intervenciju Kominteme. Kada je 27. siječnja 1924. godine sporazumom između Italije i jugoslavenske države došlo do pripajanja Rijeke Italiji, KPI nije čekala odluku Kominterne, već je samoinicijativno uputila pismo KP Rijeke o nužnosti njenog pripojenja KPI. Na temelju statutarnih odredbi Kominterne, članovi KP Rijeke referendumom su prihvatili sugestiju KPI. U saopćenju KPI o priključenju KP Rije ke KPI, izraženo je uvjerenje da je riječki proletarijat žrtva dvaju imperijalističkih sila, talijanske i jugoslavenske, i problem sviju talijanskih komunista. Rješenje »riječkog pitanja« KPI vidi u tak tici borbe protiv fašizma i kapitalizma, a pod vodstvom talijan skog proletarijata, uz puno poštivanje prava sviju nacionalnih manjina. Tako je »riječko pitanje« postalo problem talijanske pro leterske revolucije. Pripajanje Rijeke fašističkoj Italiji otvara novu etapu u pristu pu KPI i KPJ hrvatskom i slovenskom pitanju u Italiji. Odluke trećeg proširenog plenuma IKKI lipnja 1923. godine, kao i zao kret Kominterne u pristupu problemu balkanske i balkansko-podunavske revolucije, značajno su utjecali i na izmjene u sadrža jima globalne taktike KPI u pristupu hrvatskom i slovenskom pitanju. Odmah nakon pripojenja Rijeke Italiji bivša KP Rijeke organizacijski se uklapa u KPI kao Federacija Kvarnera, u ulozi lokalnog djelovanja na području Rijeke i Kvarnera. U skladu sa zacrtanom taktikom Kominterne o borbi za revolucionarni savez radnika i seljaka, KPI Federaciji Kvarnera priključuje neke dijelo ve njegovog zaleđa, očekujući povezivanje riječkog proletarijata sa slovenskim i hrvatskim seljaštvom u zajedničkoj borbi sa tali janskim proletarijatom. Organizacijske izmjene u djelovanju rad 242
ničkog pokreta Slovenaca i Hrvata pod talijanskom okupacijom u idućim godinama pokazuju izuzetan interes KP Italije za sloven sko i hrvatsko nacionalno pitanje. Već 1925. godine Federacija Kvarnera KP Italije uključena je u Federaciju Julijske krajine KP Italije u okvirima Labinske zone. Međutim, već odluke trećeg kongresa KP Italije s početka 1926. godine o pravu Slovenaca i Hrvata na samostalnu sovjetsku socijalističku republiku, utjecale su i na njen odnos prema organizacijskom pitanju na prostorima Istre i Kvarnera. Već 1927. godine formira se samostalna partijska organizacija riječke regije u okvirima KP Italije. Talijanski komu nistički pokret sve više vodi računa o slovenskom i hrvatskom nacionalnom pitanju u Italiji, kao značajnim faktorom revolucije talijanske radničke klase i seljaštva. Odluke petog kongresa Kominterne 1924. godine o načinu rješenja slovenskog i hrvatskoga pitanja odrazile su se kako na jačanje utjecaja KPJ među Slovencima i Hrvatima u Italiji tako i na sadržaje taktike KPI. U toku 1923. i 1924. godine jača interes slovenskih i hrvatskih komunista za odnos KPI prema problemu mjesta i uloge nacional nog pitanja u talijanskoj proleterskoj revoluciji, čemu bez sumnje pridonose i odluke treće konferencije KPJ. Početkom ožujka 1925. godine zahtjevi slovenskih i hrvatskih komunista prodiru i u CK KPI, prvenstveno zahvaljujući angažiranju Antonia Gramscia. Slijedeći globalnu taktiku petog kongresa Kominterne o nači nu rješenja slovenskog i hrvatskog nacionalnog pitanja, kao dijela taktike radničko-seljačke revolucije, kao i zahtjev da KPI i KPJ u skladu s takvom taktikom razrade zajedničku platformu, u ljeto iste godine CK KPI u Tezama o nacionalnom i kolonijalnom pita nju, napisanim za predstojeći partijski kongres, detaljnije razrađu je slovensko i hrvatsko pitanje. Problem podređenog položaja Slovenaca i Hrvata u Italiji objašnjava se kao rezultat ne samo talijanske, već i imperijalistič ke politike srpske države u toku I svjetskog rata. Konačno rješe nje ovih pitanja u Tezama se vidi u okvirima globalne revoluci onarne taktike Kominterne, koja bi rezultirala stvaranjem podunavsko-balkanske federacije. Zato se od KPI, KPA i KPJ zahtije va stvaranje zajedničkog akcionog programa u odnosu na naci onalne manjine u okvirima tih država. U pristupu problemu izbo ra saveznika proletarijatu u rješavanju slovenskog i hrvatskog pitanja u Italiji, u Tezama se polazi od uvjerenja, da su Slovenci i Hrvati po svome socijalnom položaju prvenstveno seljaci i zato se rješenje njihovog nacionalnog pitanja povezuje s taktikom borbe 243
KPI za jedinstveni radničko-seljački front, koji bi rezultirao stva ranjem nezavisnih Slovenije i Hrvatske od talijanskog i jugosla venskog dijela slovenskih i hrvatskih zemalja i njihovim priključe njem federaciji balkanskih ili balkansko-podunavskih sovjetskih socijalističkih republika. U postojećim uvjetima razvoja fašističke Italije, od komunista se zahtijeva taktika borbe za otvaranje slo venskih i hrvatskih škola u Julijskoj krajini, propaganda učlanjivanja seljačkih organizacija u Seljačku internacionalu, savez radnika i seljaka na platformi borbe protiv talijanskog i srpskog imperija lizma, kao i protiv nacionalističke ideologije slovenskih i hrvat skih građanskih stranaka. Međutim, u Tezama se ovako koncipi rano rješenje slovenskog i hrvatskog pitanja dovodi u ovisnost od uspješne izvedbe revolucije na Balkanu i u Italiji. Ovakvo rješenje slovenskog i hrvatskog pitanja u Italiji bez sumnje odražava visoki stupanj internacionalizma KPI toga vremena. Međutim, temelji se na pretpostavci o potrebi izdvajanja Slovenije i Hrvatske iz sasta va jugoslavenske socijalističke zajednice, te njihovo uključivanje u širu socijalističku zajednicu. Održan siječnja 1926. godine, treći kongres talijanskih komu nista dalje razrađuje taktiku jedinstvenog proleterskog fronta i jedinstvenog fronta radnika i seljaka pod parolom borbe za njiho vu realizaciju u bazi talijanskog društva, a ne u koaliciji s opozicij skim građanskim strankama. Početkom 1926. godine organ KPJ za Sloveniju »Delavsko-kmetski list«, očito ne bez razloga, upozorava, da slovensko naci onalno pitanje ne smije sići s dnevnog reda komunističke taktike dok se svi Slovenci ne ujedine u svoju državu, koje gledište iste godine potvrđuje i CK KPJ. U svibnju iste godine razrađen je Akcioni program komunista Julijske krajine, a na temelju odluke trećeg kongresa KPI, kao aktualna taktika talijanskih komunista. Polazeći od socijalne strukture Slovenaca i Hrvata prihvaća se orijentacija na radničko-seljački savez kao put borbe za rješenje slovenskog i hrvatskog nacionalnog pitanja. Radničko-seljačka revolucija Slovenaca i Hrvata u Italiji shvaća se sastavnim dijelom revolucije talijanskog proletarijata i seljaštva. Rezultirale bi radničko-seljačkim vladama, kao izraz prava Slovenaca i Hrvata na samoopredjeljenje do otcjepljenja. U Akcionom programu se upozorava, da radničko-seljačka revolucija mora sadržavati borbu ne samo protiv talijanskog, već i protiv velikosrpskog imperijaliz ma, kao rezultat internacionalističkog pristupa komunista naci onalnom pitanju. Međutim, u Akcionom programu komunista Julijske krajine nije preciziran državnopravni položaj radničko244
-seljačkih sovjetskih socijalističkih republika Slovenije i Hrvatske u odnosu na Italiju i jugoslavensku državu. Nije precizirano, u sastavu koje federacije će ove dvije države biti: podunavske, balkansko-podunavske, jugoslavenske ili talijanske. Početkom srpnja 1926. godine, znači, nakon održavanja Tre ćeg kongresa KPJ, njen CK šalje uputstva PK KPJ za Sloveniju u kojima ističe pravo svake nacije Balkana na samoopredjeljenje do otcjepljenja i stvaranje samostalne države, pa tako i slovenske nacije da se objedini u slobodnu Sloveniju. Međutim, zabrana legalnog djelovanja KPI, koja je uslijedila studenog 1926. godine, slabi ukupnu aktivnost talijanskog komu nističkoga pokreta. Opadanje njenog utjecaja na Slovence i Hrva te u Julijskoj krajini rezultat je ne samo promjene uvjeta njenog djelovanja, već i nedovoljnog shvaćanja slovenskog i hrvatskog nacionalnog pitanja. Krajem ožujka 1927. godine Palmiro Togliatti u ime CK KPI šalje prijedlog Političkom sekretarijatu IKKI i BKF o suradnji između BKF, KPI i KPJ te KPI i KP Francuske. U svibnju iste godine PB CK KPI šalje u Moskvu P. Togliatti izvještaj s ciljem preciziranja problematike nacionalnih manjina Slovenaca i Hrva ta u okvirima globalne taktike talijanske proleterske revolucije. U izvještaju Neki organizacijski i taktički problemi rada među slo venskim i hrvatskim nacionalnim manjinama, Pasquini (Ignazio Silone) iznosi gledišta talijanskih komunista o rješenju slovenskog i hrvatskog nacionalnog pitanja. Polazeći od tvrdnje, da KPI ima snažno uporište u slovenskom seljaštvu, koje upravo nakon jačanja fašističkog ugnjetavanja manjina i zabrane legalnog djelovanja KPI jača, podatak vrijedan pažnje, Pasquini razrađuje mogućnosti organizacijske transforma cije KPI kao jednog od načina njenog jačanja u redovima Slovena ca i Hrvata u Julijskoj krajini. Po njegovom prijedlogu, zona Gori ce trebala bi se organizacijski izdvojiti iz Tršćanske federacije KPI i formirati u zasebnu organizacijsku cjelinu, koja bi obuhvaćala i zonu Idrije. Rukovodeći odbor ove organizacijske cjeline u zajed nici sa slovenskim odborom Kraške i Istarske zone rješavao bi globalni problem partijskog rada sa Slovencima i Hrvatima u okvirima Italije i zalagao se za štampanje »Dela«. Što se tiče Tršćanske federacije KPI, ona bi trebala početi izdavati časopis na hrvatskom jeziku. U slučaju izbijanja rata između Italije i Kraljevine SHS, Pasquini predviđa stvaranje zajedničkog organa od predstavnika KPJ i KPI koji bi održavao vezu među strankama i s BKF. Zadatak bi 245
mu bio propagiranje narodnooslobodilačkog rata Slovenaca i Hrvata u Italiji i jugoslavenskoj državi. U izvještaju se posebno naglašava da odluke pripadaju vodstvima KPI i KPJ, vjerojatno da bi se spriječilo autonomno povezivanje slovenskog i hrvatskog nacionalnog pitanja u Italiji s problemom revolucije Slovenaca i Hrvata u jugoslavenskoj državi. Pridržavajući se taktike Kominterne, u izvještaju se govori o potrebi stvaranja Saveza slovenskih i hrvatskih seljaka Julijske krajine, koji bi organizacijski bio nezavisan u odnosu na Savez za obranu siromašnih seljaka Talijana, ispravno pretpostavljajući da specifični problemi Slovenaca i Hrvata, obzirom na njihov naci onalni položaj u fašističkoj Italiji, traži i drugačije forme njihovog organizacijskog objedinjavanja. Prema predviđanjima, Savez slo venskih i hrvatskih seljaka bio bi organizacijski povezan sa Središ njim odborom za seljačko pitanje KPI i sa Seljačkom internacionalom. Pasquini ispravno uočava, da nacionalnim manjinama treba ponuditi i vlastite organizacije, jer je za njih KPI ipak talijanska politička stranka. Na taj način seljački pokreti nacionalnih manji na, u kojima je snažno prisutno nacionalno pitanje, mogli bi se osloboditi utjecaja nacionalnih buržoazija i dovesti pod vodstvo proletarijata, obuhvaćajući postupno i slojeve sitne buržoazije. Realizirati tako koncipiranu taktiku jedinstvenog fronta radnika i seljaka moguće je ukoliko se KPI deklarira za socijalno i nacional no oslobođenje Slovenaca i Hrvata, za njihovo pravo na samo opredjeljenje do otcjepljenja od Italije, za stvaranje nezavisne slo venske i hrvatske sovjetske socijalističke republike. U slučaju izbi janja rata između Italije i jugoslavenske države, Pasquini predviđa dvije taktike komunista: ustanak ili otpor ratu. Sredinom lipnja 1927. godine Politički biro CK KPI raspravio je problem slovenskog i hrvatskog pitanja u Italiji. Nakon što je izvršena analiza razgovora u Moskvi, u raspravi je istaknuto da KPI u Julijskoj krajini ima daleko veći utjecaj na Slovence od KPJ u Sloveniji. Na sastanku PB CK KPI rečeno je, da je vodstvo KPJ prihvatilo sva rješenja koja je ponudila KPI. Slovenski i hrvatski komunisti u okvirima KPI bili su vrlo aktivni u razradi gledišta trećeg partijskog kongresa prema naci onalnim manjinama. Lipnja 1927. godine izradili su dva doku menta: Teze slavenskih komunista KPI o političkom položaju Sla vena i zadacima Partije i Program Saveza slovenskih i hrvatskih seljaka Julijske krajine. U Tezama se ističe da se nacionalni pokret slovenske i hrvat 246
ske sitne buržoazije i seljaka u Julijskoj krajini može transformira ti u revoluciju, temeljenu na savezu radnika i seljaka. Pod vod stvom KPI u toku njene izvedbe trebalo bi doći do ujedinjenja sviju Slovenaca i Hrvata, onih u Italiji i onih u jugoslavenskoj državi, u slobodne sovjetske socijalističke republike. Radničkoseljačka vlast u prvoj fazi revolucionarnih preobražaja bila bi rad ničko- -seljački odbori, kao prelazni oblik u vlast sovjeta, diktatu ru proletarijata. Slovenska i hrvatska radničko-seljačka sovjetska republika bile bi sastavni dio Jadransko-podunavske federacije sovjetskih socijalističkih republika. Slovenski i hrvatski komunisti u KPI mnogo šire su koncipirali taktiku jedinstvenog fronta radni ka i seljaka, zahtijevajući savez sa sitnom buržoazijom, čije su stranke očito imale značajan utjecaj u bazi slovenske i hrvatske nacije. Osim te razlike, ističe se i njihova orijentacija na jadran sko-podunavske, a ne i balkanske prostore. Živeći i djelujući u drugačijim uvjetima, vjerovali su da će jadransko-podunavska proleterska revolucija biti poticaj revoluciji na Balkanu i stvaranju velike državnopravne cjeline, Balkansko-podunavske federacije sovjetskih socijalističkih republika. Upozoravamo da i Kominterna od kraja 1923. godine također govori o mogućnosti razrješava nja jugoslavenskih nacionalnih pitanja na dva načina: kroz podu navsku i kroz balkansko-podunavsku federaciju. Zbog toga se u Tezama slovenskih i hrvatskih komunista KPI Julijske krajine govori o radničko-seljačkoj revoluciji Slovenaca i Hrvata kao sastavnom dijelu talijanske revolucije, od koje očeku ju pravilan odnos prema slovenskom i hrvatskom nacionalnom pitanju. Ovako koncipirano državnopravno rješenje slovenskog i hrvatskog pitanja polazilo je od pretpostavke dezintegracije jugo slavenske države, kao i od djelomične dezintegracije talijanske države, ne robujući, kako je rekao Manuilski, tradiciji granica buržoaskih država stvorenih nasiljem. Razrađujući problem rješenja nacionalnih pitanja u uvjetima fašističke diktature, Slovenci i Hrvati, članovi KPI Julijske kraji ne, u Tezama ističu da borba protiv fašizma za njih znači i otpor denacionalizaciji. Njihov pristup problemu sadržaja taktike jedin stvenog fronta proletarijata i jedinstvenog fronta radnika i selja ka, sadržava u sebi začetak narodnofrontovskog pristupa fenome nu fašizma. Snažnije nego u taktici Kominterne, KPI i KPJ, u Tezama je prisutan zahtjev za stvaranjem širokog antifašističkog fronta Slovenaca i Hrvata, kao masovne osnovice radničko-seljačke revolucije. Iz tako koncipiranih sadržaja revolucije predviđaju stvaranje Narodnog vijeća, a ne radničko-seljačke vlade, koji 247
zahtjev nije rezultat brkanja pojmova, već suštinski drugačijeg pristupa sadržajima prve faze revolucije Slovenaca i Hrvata u Ita liji i u Kraljevini SHS. Zato traže, pored već postojećeg Slovenskog, formiranje i Hrvatskog odbora KPI Julijske krajine, kao najprimjerenije forme za realizaciju komunističke nacionalne politike u slovenskim i hrvatskim masama. U cilju što jačeg povezivanja slovenskih i hrvatskih komunista u Italiji i u Kraljevini SHS, u Tezama se zahtijeva stvaranje čvršćih veza s KPJ, kao i izdavanje posebnog slovenskog teorijskog časopisa koji bi objedinjavao cjelokupnu problematiku slovenskog komunističkog pokreta. U toku istog mjeseca 1927. godine Politički biro CK KPI reagi ra na Teze slovenskih komunista Julijske krajine. Po njegovom sudu, sadržaji Teza nisu u duhu globalne taktike Kominterne, jer nacionalnom pitanju daju sadržaje buržoaskog nacionalizma, a ne klasne borbe proletarijata. Svojim isticanjem značenja državno pravnog reguliranja slovenskog nacionalnog pitanja u Italiji otkri vaju snažno prisustvo utjecaja narodnjačkog pokreta, ponašaju se kao da su svi Slovenci komunisti, spremni na izvedbu revolucije. Vrlo interesantan stav. U rujnu iste godine Politički biro CK KPI izradio je u pisanoj formi kritiku navedenih Teza. Naglasivši da je tekst loše napisan, opterećen nepotrebnim historijatom problematike i komplicira nim rječnikom, ističe se da u njemu nije ocijenjeno stvarno pokre tanje masa u lijevo, da su zanemareni uvjeti djelovanja pokreta slovenskih i hrvatskih komunista u Julijskoj krajini, kao i izuzetno težak položaj KPI. U kritici KPI se kaže, da slovenskim i hrvatskim komunistima u Julijskoj krajini nije jasna sadržina taktike borbe za revoluci onarni savez radnika i seljaka, jer ga u protivnom slučaju ne bi identificirali s programom komunističke partije. Kakva zabluda vodstva KPI o mjestu i ulozi nacionalnog pitanja u proleterskoj revoluciji, i ne samo njena toga vremena. Vjerno slijedeći liniju taktike petog kongresa Kominterne, odbacuje mogućnost prera stanja politike jedinstvenog fronta u politiku širokog antifašistič kog pokreta masa pod vodstvom komunističkih partija. Zbog toga, oštro napada tendencije slovenskih i hrvatskih komunista Julijske krajine da u sadržaje svoje borbe za nacionalno i socijalno oslobođenje krenu od široke suradnje sa svim onim strankama i snagama antifašističke orijentacije, nazivajući takvu taktiku rezul tatom utjecaja beogradske politike, koja ide na razbijanje i dezin tegraciju talijanske države. Zanemarujući činjenicu što je u Teza 248
ma slovenskih i hrvatskih komunista Julijske krajine prisutna i pretpostavka dezintegracije jugoslavenske države, vodstvo KPI je očito u ovom vremenu imalo poteškoća u koncipiranju odnosa talijanskog pitanja i proleterske revolucije. Zahtjev slovenskih i hrvatskih komunista Julijske krajine, da se parola jedinstvenog fronta radnika i seljaka izrazi kroz borbu za stvaranje Narodnog vijeća, kao aktualne parole u uvjetima fašistič ke denacionalizatorske politike, PB CK KPI odbacuje kao nereal nu, a stvaranje Narodnog vijeća Slovenaca i Hrvata kao rezultat revolucionarne borbe radnika i seljaka slobodnih i ujedinjenih Slovenaca i Hrvata. Međutim, intervencija PB CK KPI nije bila usmjerena samo na kritiku aktualnosti sadržaja taktike borbe za Narodno vijeće Slovenaca i Hrvata, već prvenstveno na sadržaje te taktike. Zamjerajući im zainteresiranost za stvaranje nacionalnih država, upozoravajući da proleterska revolucija uništava i buržoasko poimanje države, PB CK KPI kao da je odustao od odluke trećeg partijskog kongresa. Razumljive su sve teškoće pred kojima se našla KPI u realizaciji taktičkih ciljeva revolucije Slovenaca i Hrvata Julijske krajine. Razumljive su i teškoće KPI pri usklađi vanju talijanskog pitanja s klasnom borbom talijanskog proletarija ta. One su samo potvrda neispravnosti gledišta vodstva Kominterne i njenim sekcijama toga vremena, daje nacionalno pitanje samo taktika, a ne i sastavni dio klasne borbe proletarijata. Odluke petog kongresa Kominterne o mjestu i ulozi sloven skog i hrvatskog nacionalnog pitanja u balkanskoj i balkanskopodunavskoj proleterskoj revoluciji nedorečeno je i kada se radi o austrijskoj proleterskoj revoluciji. Za razliku od Kominterne i KPA, slovenski komunisti u jugoslavenskoj državnoj zajednici, poput onih u Julijskoj krajini, odluke petog kongresa Kominterne shvaćaju kao početak revolucionarnog razrješavanja i slovenskog nacionalnog pitanja u Austriji. U listopadu 1925. godine »Delavsko-kmetski list« pokreće koruško pitanje kao problem koji je otvoren i kao zadatak koji treba razriješiti rvolucionarni proletari jat. Poštujući principe proleterskog internacionalizma, slovensko nacionalno pitanje shvaćaju dijelom zadataka austrijske proleter ske revolucije, upozoravajući na činjenicu, da slovenska nacija ima pravo na integralno ujedinjenje i samostalnost. U vremenu o kojemu je riječ, javlja se nekoliko pristupa rješenju slovenskog pitanja u Austriji, koji će se ponavljati i u kasnijim periodima razvoja jugoslavenskog komunističkoga pokreta, a neće biti isk ljučivi rezultat gledišta KPJ na rješenje slovenskog i hrvatskog nacionalnog pitanja. Ovisno od globalne taktike Kominterne, ta 249
će gledišta varirati samo u dijelu koji se odnosi na oblik državno pravnog objedinjavanja Slovenaca i Hrvata. Polazeći od zahtjeva o potrebi objedinjavanja Slovenaca i Hrvata u slobodne i nezavis ne sovjetske socijalističke republike, raspravlja se o njihovoj mogućnosti uključivanja u federativnu zajednicu srednje Evrope, Balkana, ili u okvirima jugoslavenske države. Slovensko i hrvat sko nacionalno pitanje u susjednim zemljama u ovom vremenu ipak je još uvijek u funkciji evropske ili balkanske radničko-seljačke revolucije, problemi koji mogu ali ne moraju biti sastavni dio jugoslavenske proleterske revolucije.
250
Izbor građe
I poglavlje
Svetozar Marković: Srbija na istoku [1872. g od ine ]
Misao da je revolucija jedini pravi odnos i jedini mogućni put da se stvori nova srpska država uhvatila je dubokog korena kod sviju obrazovanih ljudi u srpskom narodu, kako kod sinova po korene raje u Bosni, Hercegovini i staroj Srbiji tako i kod gra đana Srbije, Crne Gore i Austro-Ugarske. A li, kad se revolucija prizna kao pravni osnov nove srpske države, onda prestaje držav no pravo samostalnih srpskih državica Srbije i Crne Gore, presta ju i same te države, a ostaje ceo srpski narod kao skup odelitih ličnosti koje po opštem dogovoru osnivaju novi pravni poredak. Da stvori ovakvo stanje na Balkanskom poluostrvu, da poruši sve državne okove koji dele i gnječe srpski narod, sve — to I jeste glavni zadatak Srbije. Može kogod reći: Srbija je zakonita zemlja, monarhična, legi timna, ona mora poštovati tuđe zakone i pravni poredak. Ona ne srne porušiti sve zakonske veze istvoriti »anarhiju« i »varvarstvo« pa tek očekivati da se iz toga haosa razvije pravni pore dak. Ko to govori, taj niti hoće niti može da dođe ni do srpskog je dinstva, a kamoli do slobode srpskog naroda. »Srbija« — to nije knez, nisu ministri, načelnici i kapetani, sudije i kmetovi, nadležateljstva i kancelarije. Srbija — to je narod srpski što živi u Srbiji, po čijoj volji, ili bolje, po čijem trpljenju postoje i knez, i m inistri, i nadležateljstva, i sav da našnji državni poredak. Ljudi kojima je mozak ukalupljen u bi rokratskim formama, kad izreku »Srbija«, vazda pod tim imenom zamišljaju onu zvaničnu Srbiju (ako mogu tako da je nazovem), tj. onaj činovnički alat kojim se upravlja srpskim narodom, sa sv i ma zakonima, uredbama, propisima itd. A li mi pod imenom Srbija razumemo narod što živi u Srbiji, onaj narod koji je u početku ovog veka započeo revoluciju u Turskoj, započeo borbu za oslo bođenje celoga srpskog naroda od turskog gospodarstva. Da je on priznavao zakonitost turskog poretka, on ne bi ni počeo srp sku revoluciju. Zadatak je i dužnost toga naroda da svoju revo luciju produži, pa ma to bilo i protiv volje sviju onih kojima je u 253
interesu da se održi današnji poredak u Srbiji, ili barem da se državno pravo današnje Srbije smatra kao nepovredljivo. Šta je bilo u Srbiji u početku ovoga veka, kad je srpski narod porušio turske državne zakone, a nije imao svoje, kad je u Srbiji nastalo vreme bezakonja? Je ii tada u Srbiji zavladala anarhija i varvarstvo? Nije; no naprotiv — narod je bio kadar odmah da stvori državni poredak, daleko bolji no što beše državni poredak turske carevine i, štaviše, u osnovu daleko bolji no što beše da našnji birokratski poredak. Mi nemamo nikakvog uzroka da bi se u današnje vreme desilo to isto, samo što danas srpski narod ima dugu i gorku školu dr žavnog iskustva, pa sigurno ne bi tuđinske forme i zakone pri mio pod imenom civilizacije, kao što je radio u šumadijskoj kne ževini. Revolucijom srpski narod oslobađa svoje patrijarhalne usta nove, ostatke svoje nekadašnje civilizacije, od pritiska tuđinskih formi. Srpski narod dobija mogućnost da podigne, na osnovu svo jih narodnih ustanova i pojmova, i na osnovu suvremene nauke, originalnu, slovensku društvenu zgradu. Da osnuje društvo na osnovu slobode, jednakosti i bratske uzajamnosti, čemu danas teže svi napredni narodi u svetu. (...) Balkansko poluostrvo je mozaik od različitih naroda. Najveći su brojem Bugari; zatim dolaze Srbi i Grci skoro podjednako, za tim Turci, Arnauti i Cincari. Koji će od tih naroda pristati da se »aneksira« srpskoj monarhiji? Pa recimo da srpska monarhija za dobije i svoju državu i ostale Srbe koji žive u Austro-Ugarskoj, pa i to je tek mala kraljevina od pet miliona! Može li takva dr žava da prisajedini sebi više od deset miliona drugih narodnosti? Pa to bi bilo nešto sasvim nalik na današnju Austriju ili Ugarsku, što, po tvrđenju samih srpskih državnika, ne može da postoji! Je li vredno da se srpski narod bori za takvu besmislicu samo zato što su neki srpski državnici dobili volju da majmunišu Kavuru ili Bizmarku? Ne! Ne! Srbija ne srne biti žrtvovana interesu jedne porodice ili, bolje, interesima nekoliko vlastoljubaca. Srpski narod nema drugog izlaska do revolucije na Balkanskom poluostrvu; revolu cije koja bi završila uništenjem sviju država što danas smeću da ti narodi ne mogu da se sjedine kao slobodni ljudi i ravnoprav ni radnici; kao savez opština, županija, država — kako im najudesnije bude. Državna snaga kojom raspolaže danas Srbija pripada srpskom narodu što u njoj živi. Srpski narod ne može korisnije za sebe upotrebiti tu snagu no da proizvede potpunu revoluciju u Turskoj i da pomoću revolucije izvrši potpuno oslobođenje, svoje i druge ugnjetene braće. Hoće li srpski narod razumeti taj svoj zadatak? Nacionalno pitanje, Zbornik dokumenata, str. 139— 140.
254
Izveštaj uprave Srpske socijaldem okratske stranke Trećem kongresu [lip a n j 1905. go d ina ]
Drugovi, Prošli kongres, održan 28. marta 1904 godine u Beogradu, sta vio je nama, kao strankinoj upravi, u dužnost da u prvom redu, uz pripomoć svih drugova iz zemlje, izvršimo organizaciju stran ke. Kao što znate, to znači da u svima mestima u kojima ima ljudi koji priznaju krajnji cilj socijalne demokratije — pretvaranje privatnih sredstava za proizvodnju u društvenu svojinu — i kla snu borbu kao sredstvo da se dođe do toga cilja, osnujemo lo kalne partijske grupe — mesne organizacije. Izvršujući ovaj za datak, Partijska uprava neprestano je imala u vidu neoboriv fakat da je u svima zemljama centar socijalističkog pokreta proleter skih masa industrijski proletarijat, gde ga ima, i zanatski, gde on kao u Srbiji, čini ogromnu većinu klase. Drugi elementi, kao zanatlije i seljaci, mogu jednim malim delom biti slobodni pred rasuda današnjega društva, i kao takvi pristupiti našoj stranci, ali samo pod uslovom da se prilagode našoj taktici i da akceptuju naš krajnji cilj. U industrijski razvijenim zemljama same pri like postavljaju proletarijat u sredinu socijalističke stranke i da ju joj njegov karakter; u privredno začmalim zemljama, kao što je naša, koje u tom pogledu pokazuju izvestan deficit, može se desiti da u stranci proletarijat ostane u manjini prema stranim elementima, i da stranka zbog toga izgubi mnogo od svoga pro leterskog karaktera, stoga treba o ovoj okolnosti voditi računa. Ovim se može objasniti što je Partijska uprava u principu protiv stvaranja mesnih partijskih organizacija na selu i što je zadržala za sebe pravo da ljude iz varoši koji ne pripadaju radničkoj klasi sama prima, pošto ih dobro oceni. Partijska uprava se nada da će se kongres složiti sa ovom praksom, koja, uostalom, nije nigde naišla na otpor.
Memorandum o političkom položaju radničkog pokreta u Bosni i Hercegovini [S S D P M eđunarodnom s o cija lis tičk o m birou, 1908. g odine]
Berlinskim ugovorom dovedene su Bosna i Hercegovina u polo žaj kolonija prema Austro-Ugarskoj. Njihov položaj kao kolonija bio je još odmah u početku izuzetno težak. Pokušaj za kulturu sposobnog naroda ovih provincija da se oslobodi turske vladavi ne i feudalnog privrednog sistem a doveo ga je u jaram Jedne kapitalističke države, koja raspolaže svim a modernim sredstvima sile. Ropstvo jednoj feudalnoj državi, koja je od marazma umi 255
rala, zamenjeno je sada okovima jedne moderne industrijske dr žave. U tako razočaranom raspoloženju zatekli su novi osvajači na rod u ovim oblastima, u kojima su prema Berlinskom ugovoru ima li da zavedu mir i red. Da bi i ustanak ugušili i novog roba izolovali od njegovih slobodnih sunarodnika u Crnoj Gori i Srbiji, kao i poluslobodnih u Dalmaciji, Hrvatskoj i Slavoniji, novi su osvajači preplavili okupirane oblasti regimentama iz ostalih svojih pro vincija. Namesto turskog režima zavedena je najbezobzirnija voj nička diktatura, jedan sistem uprave koji je po međunarodnom pravu dopušten samo u neprijateljevoj zemlji za vreme rata. Na rod, koji je, ne mogući više snositi zagušljivu atmosferu pod sul tanovim skiptrom i težeći da sebi stvore čovečnije pogodbe za život, ustao na oružje, pretpostavljao je i za nove osvajače veliku opasnost. Zbog toga su se oni poslužili protiv njega svima bru talnostima kojima je kolonija uopšte izložena od strane kapita lističke žudnje za profitom. Tako su Bosna i Hercegovina, odmah po okupaciji, pretvorene u dve austrougarske kasarne, u kojima se mogla čuti samo komanda gospodara. Pored Srba pravoslavne veroispovesti, koji su pokušali oslo boditi se turskog jarma, zavojevači su naišli na neprijateljsko držanje i kod muhamedanaca, koje se utoliko više potenciralo time što su vlasnici bivali sve bezobzirniji prema religioznim osećanjima naroda. Da bi se kolonije u administrativnom smislu modernizovale, uprava je potpuno pala u ruke narodu tuđeg, ka toličkog činovništva. Na taj način klerikalizam je zauzeo povlašćen, vladajući položaj. Sa svojom moćnom, po formi militaristič kom organizacijom i žudnjom da narod zaglupi, da bi ga lakše eksploatisati mogao, klerikalizam je postao moćan saveznik vladajućih, jer je izazivao religiozni antagonizam i time ideju nacio nalnog oslobođenja potiskivao u pozadinu. U tome leži uzrok što se klerikalizam sa vojničko-birokratskom upravom u Bosni i Her cegovini u toku vremena potpuno identifikovao. Činovnici su u ovim oblastima, kako u religioznom, tako i u nacionalnom I jezikovnom pogledu, potpuno strani narodu. Religiozni je antagonizam imao, dakle, da odigra svoju ulogu u početku okupacije i on je to učinio. Međutim, uskoro je otpočelo kapitalističko previranje i ukoliko je ovaj proces dublje zahvatao primitivni život naroda, utoliko je religiozni antagonizam slabio, potiskivan sve više i više težnjom za političkom slobodom. Da nas je proletarijat u Bosni i Hercegovini tako narastao da poku šava voditi organizovanu borbu protiv kapitalističke eksploata cije, koju uostalom sama bosanska uprava, u svojim režiskim preduzećima, sa drastičnim primerom predvodi. Politička prava kao: pravo koalicije, pravo zbora, sloboda štampe, jesu arterije kroz koje pulzira zdrav politički život jednog naroda. Priznati ove slo bode za kulturu sposobnom narodu u Bosni i Hercegovini, znači ne samo prekratiti vojničko-birokratski režim već i ograničiti be zobzirnu eksploataciju radne snage. Zbog toga je klerikalna militarističko-birokratska uprava ovih kolonija izmislila jedan univer zalan razlog za ugušenje svakog pokreta za slobodu. Taj razlog 256
glasi: veleizdaja i on opravdava pred celim kulturnim svetom upotrebu najbrutalnijih sredstava. Svaki pokret za političkim pra vima, ma on poticao i od proletarijata, takozvana bosanska vlada uguàivala je na najbezobzirniji način i to pod izgovorom da on ga ji -velikosrpske težnje«. A pod vladajućim pravnim odnosima u tim oblastima i uz pripomoć ogromnog broja špijuna koje vlada plaća lako je pomoću paragrafa od onog što je nemoguće načiniti moguće. Sa radničkim pokretom u Bosni i Hercegovini postupa se danas kao sa veleizdajničkim , ne zbog toga što bi on takav uistinu mogao biti, već jedino i samo zbog toga da se kod bosansko-hercegovaćkog stanovništva po svaku cenu uguši buđenje nacionalne svesti, koje je posted ica promenjenih prilika. Za militarističko-birokratski režim u Bosni i Hercegovini, koji kapital održava I kapitalu služi, cilj opravdava sva sredstva. Svaki po kret koji ima za cilj osvajanje političkih prava goni se svim a sred stvima, da bi se održao u zavisnosti jedan narod koji ima u naj gorem slučaju isto toliko dispozicija za kulturan život kao i ostali slobodni narodi Balkanskog Poluostrva. Blagodarećl tendencioznom držanju bečke buržoaske štampe, koja uvek piše po inspiracijam a onih koji su za prilike u Bosni i Hercegovini odgovorni, nema zemlje na svetu o kojoj bi Evropa bila rdavije i nepotpunije obaveštena. M i'sm o , na žalost, često morali konstatovati da se tendenciozne i lažne informacije bur žoaske štampe provlače delimićno i u socijalističke partijske or gane. Na svaki način uzrok tome treba tražiti u tome što su Bo sna i Hercegovina i po jeziku i po geografskom položaju udaljene od austrijskih i ugarskih drugova. A ustrijskim je drugovima bosansko-hercegovački problem, nama se tako čini, poznat pogla vito iz izveštaja bosanske vlade i buržoaske štampe. Mi držimo čak da je, usled toga što naši austrijski drugovi nisu u moguć nosti da kontrolišu informacije iz Bosne i Hercegovine, poneko netačno obaveštenje prešlo posredstvom njihovog partijskog or gana u druge socijalističke listove, i da se na taj način u soci jalističkim krugovima moglo stvoriti uverenje, koje je drug Bernštajn u člancim a o kolonijalnom pitanju u pogledu Bosne izneo, a koje niukoliko ne odgovara stvarnosti. Ovi su razlozi prinudili Srpsku socijal-demokratsku stranku da preko Međunarodnog socijalističkog biroa uputi ovo obavešte nje ostalim socijalističkim partijama. Naš je cilj da skrenemo pažnju međunarodnog proletarijata na faktične prilike u okupira nim oblastima. Jednovremeno se obraćamo austrijskim drugovi ma sa molbom da odrede, ako je moguće, stalnog korespondenta za Bosnu I Hercegovinu, koji bi se sa prilikama u okupi ranim oblastima izbliže upoznao, jer u Bosni i Hercegovini ima svih pogodaba za razvitak modernog radničkog pokreta. Za Upravu Srpske socljal-demokratske stranke Sekretar
D. Tucovlć U , III« str. 85-67. 257
Izveštaj Uprave Srpske socijal-demokratske stranke [Sedm i kongres SS D P , evlbanj 1909. godine]
. . . događaj koji je sa svoga velikog značaja po Srbiju i srpski narod, kao i sa bliskih opasnosti od rata koje je sa sobom nosio, privukao na sebe svu pažnju javnosti i sva ostala pitanja potis nuo sa dnevnog reda. Naša se partija našla pred novim i neoče kivanim događajima i pitanjima. Nacionalno pitanje i kolonijalna politika nisu dosada bili predmet rešavanja i debatovanja na na šim kongresima, a u međunarodnoj socijalnoj demokratiji, koja ih u poslednje vreme veoma živo pretresa vladaju još jednako vrlo velike diferencije u gledištima. Valjda zbog toga protivnici su naši izjavljivali zluradu nadu da će socijalna demokratija u Sr biji pretrpeti poraz. A kako je bilo? Gledište koje je naša partija zauzela našlo je najpunijeg odziva ne samo u pokretu već i u širokoj masi naroda, koja je dotada, baš zbog nacionalnog pitanja, sa nepoverenjem gledala na nas. Naš organ, »Radničke novine«, stekle su i u trezvenijim krugovima van našeg pokreta glas lista čiji je sud o događajima bio najodređeniji i najrazložitiji. A blagodareći u pr vom redu požrtvovanom držanju našeg poslanika u Narodnoj skup štini, ugled naše partije u očima Socijalističke Internacionale sil no je porastao, o čemu svedoče mnogobrojna priznanja koja smo dobili od pretstavnika kako pojedinih bratskih partija, tako i od Međunarodnog socijalističkog biroa. Sve nam to govori da je dr žanje naše partije bilo dobro. Pred tim držanjem zluradi protivnici naši, sa »Dnevnim listom« na čelu, ubrzo su položili oružje. Njihovi pokušaji da našoj partiji naškode, ne kritikom našeg držanja, već lažnim prikazivanjem držanja naših drugova na strani, pokazali su njihovu nedoraslost za ozbiljnu diskusiju ovog pitanja. I na ovome mestu potrebno je naročito istaći: da je međunarodna socijalna demokratija je dini principijelni protivnik kapitalističke kolonijalne politike i da je zavojevačka politika Austro-Ugarske našla jednog načelnog pro tivnika u bratskim socijal-demokratskim partijama. (To držanje ne ma veze sa sporadičnim disonancama pojedinaca, koje su samo dokaz koliko su ova pitanja teška i ozbiljna.) I prema srpskom pitanju specijalno međunarodna socijalna demokratija pokazala je najviše predusretljivosti i razumevanje, i njeno držanje u tom pogledu moglo je razočarati ili krajnje šoviniste ili ljude koji nisu vodili računa da je za nju pitanje rata ili mira moralo biti preče od pitanja Bosne i Hercegovine. (...) (...) Zapojena tim Idejama, naša je partija tiraniju koju zavo jevač vrši nad narodom u Bosni i Hercegovini iznela pred ceo svet u poznatom memorandumu, koji je u avgustu prošle godine, da kle, mesec dana pre aneksije, uputila preko Međunarodnog soci jalističkog biroa. A kad je došla aneksija, naša je partija dala naj punijeg izraza svome programu koji slobodu svih naroda traži, i 258
to: u javnosti preko »Radničkih novina«, na mnogobrojnim zboro vima po celoj zem lji, koji su bili veoma dobro posećeni, I u par lamentu. A Između držanja naše partije i svih buržoaskih grupa postojala Je otpočetka vidna razlika u shvatanju prirode koloni jalne politike i u sredstvima kojima se mali narodi mogu braniti od velikih. Nijednog trenutka naša partija nije prestala suzbijati m ilitarističko-šovinistčike tendencije, koje su spas naroda htele pretstaviti u stajaćoj vojsci I u ratu, a sa svoje strane isticala Je pobunu i revoluciju kao jedino odbranbeno sredstvo potištenog naroda. I borba naša u tom sm islu postala Je sve odlučnija, uko liko Je v iše zvanična politika Srbijina bila antlnarodna. ( .. . )
Rezolucija o kolonijalnoj politici i nacionalnom pitanju [S ed m i kon gres S S D P , svib a n j 1909. go d ine ]
Aneksija Bosne i Hercegovine, i po načinu na koji Je izvedena i po cilju radi koga je izvršena, pretpostavlja jedan akt kapitali stičke kolonijalne politike, koju evropske sile vode već odavno na Balkanu. Osuđujući najenergičnije taj akt, VII kongres srpske socijalne demokratije stoji samo na zem ljištu Socijalističke Internacionale, koja se na kongresu u Štutgartu, u principu izja snila protiv kolonijalne politike, pošto ona sprečava slobodno raz vijanje produktivnih snaga čovečanstva, raspikućki traci van zem lje bogatstvo koje je radnička klasa u zemlji stvorila, razvija mi litarizam, snaži reakciju, budi im perijalističke apetite, stalno do vodi u opasnost mir i gura ceo civilizovani svet u ambis opštega rata. Pored ovih razloga, koji važe u podjednakoj meri za socijalnu demokratiju svih zemalja i koji je nagone da najodlučnije ustane protiv svake kolonijalne politike ma ko je vodio i ma gde se ona vodila, srpskoj socijalnoj demokratiji nalaže i jedan specijalan interes da ustane protiv ovog najnovijeg akta kolonijalne politike austrougarskoga kapitalizma. Žrtva ove kolonijalne politike jeste srpski narod. Njome je jedan dobar deo srpskoga naroda bačen u najteže ekonomsko i političko ropstvo modernoga vremena, u kolonijalno ropstvo, i time su mu oduzeti najelementarniji uslovi za dalji razvitak. Drugom, pak, delu srpskoga naroda, koji nije potčinjen, sprečeno je takođe normalno i intenzivno razvijanje. Jer, političko jedinstvo i nezavisnost naroda, koji danas dobijaju svog izraza u nacionalnoj državi, nisu samo potreba domaćega kapitalizma, već su i jedna opšta kulturna potreba svih društve nih klasa. Kolonijalna politika stranoga kapitalizma sprečava raz vitak i opštu slobodu srpskoga naroda, slobodu nacije kao celine, za koju se socijalna demokratija isto toliko zalaže koliko i za slobodu svakog pojedinca. A li, jednovremeno, kongres konstatuje da, pored vladajućih kla sa evropskih kapitalističkih zemalja, razvitak srpske nacije spre čavaju i onemogućavaju isto tako i vladajuće klase kod nas. Ako 259
su zainteresovanc kapitalističke sile na Balkanu, poglavito Rusija i Austrija, svojom politikom brutalnog nasilja, sračunatih provo kacija i neprekidnih Intriga, stalno ometale ostvarenje srpskog nacionalnog ideala, organizovanje celog našeg naroda u jednu nacionalnu državu, one su pak, isto tako, za tu svoju politiku uvek nalazile neumorne pomagače u vladajućim klasama Srbije, po najprije u monarhiji, koja je svakog trenutka bila gotova da opšte političke i kulturne interese nacije trampi za koju dinastičku kon cesiju. No srpska vladajuća klasa, računajući sad tu u prvome redu buržoaziju, onemogućava razvitak srpske nacije još mnogo više time što je, sistemom kapitalističke eksploatacije, monopolisais za sebe celokupnu kulturu, pa, dakle, i kulturu ukoliko ona ima nacionalni karakter - nacionalnu kulturu, koja Je osnov nacio nalne zajednice. Održavajući radničku klasu u ekonomskom rop stvu i političkoj potčinjenosti, srpska buržoazija sprečava moralni i intelektualni razvitak masa, njihovo uvlačenje u kulturnu, pa, dakle, i u nacionalnu zajednicu, ukoliko kulturna zajednica ima to obeležje: srpska buržoazija sprečava razvijanje I snaženje svoje nacije. A politikom reakcionarnih reformi I, naročito, mi litarizma, koju je Jače no ikad stala voditi posle aneksije, ona dopunjava Austrijino delo uništavanja srpske nacije. Jedino socijalna demokratija stvara srpskoj naciji političke i kulturne uslove za njen razvitak. Politikom socijalnih reformi, ko jom uzdiže na relativno visok nivo život radničkih masa, ona omo gućava većini narodnoj da asimiliše što može više produkata mo derne kulture, pa, dakle, i ono što od nacionalne kulture vredl. Socijalnom revolucijom ona to delo izvodi do kraja. Socijalističko društvo stavlja sve rezultate kulture, pa, dakle, i nacionalnu kul turu, na raspoloženje radničkih masa, koje su je i stvorile, ma terijalnu kulturu neposredno, duhovnu kulturu više posredno. A u njemu, isto tako, prestaje svako ugnjetavanje i pojedinaca i klasa i nacija. Tada će prestati i svaka kolonijalna politika. Je dina uspešna borba protiv kolonijalne politike, koja nacijama odu zima nezavisnost i slobodu, i protiv antinacionalne politike do maćih vladajućih klasa, koje nacijama oduzimaju njihovu kulturu, jeste, dakle, internacionalna politika proletarijata čiji je cilj ostva renje socijalizma. IA , II I , str. 11S—119.
Za nacionalnu autonomiju
[Radničke novine, g la silo 8SD P, 1908. godine]
Vekovima je srpski narod, pored Jednog znatnog broia drugih potlačenih naroda, u Austro-Ugarskoj pretstavljao grubi postamenat, na kome su privllegisane klase i prlvllegisane nacije po dizale svoju kulturu. Ali je, na kraju krajeva, kapitalizam i tu učinio svoje. On je, i nemajući to za cilj, idući samo za svojim egoističkim Interesima, gurnuo najšire mase u kolosek kultur260
nog razvitka ^političkih borbi, probudio u njima mišljenje i osećanje, od indiferentnih napravio ih aktivnima. Položaj koji su one trpeljivo vekovima snosile postao je sada sasvim nesnosan. Bor ba protiv toga stanja odmah je otpočela. U prvi mah, ona je ima la sasvim naivan i pogrešan karakter. Srbima su za nesrećan po ložaj bili krivi Hrvati, Hrvatima Srbi. Tu naivnu, detinjsku ideolo giju nacija koje se tek počinju buditi, koje osećaju veliko neza dovoljstvo položajem u kome se nalaze, ali, koje uzrok tome vide u prvome ko je do njih, tu ideologiju iskorišćavao je i veštačkim sredstvima jačao austrijski birokratski režim. Dabome da je po sle relativno kratkog vremena ta ideologija morala iščeznuti, ta politika morala bankrotirati, glupe i odvratne borbe između S r ba i Hrvata (koji su, u stvari, jedno istoj prestati. Uvidelo se najzad da spas nije u borbi Srba protiv Hrvata i obrnuto, no u zajedničkoj borbi Srba i Hrvata protiv nacionalne hegemonije Nemaca i Mađara. (.. ) ( . ..) Narod kome se ne daju elementarna prava mora, i ima za to sve moralno opravdanje, da se bori za njih svim sredstvima. Konspiracije i véze sa saplemenicima u drugim državama tada su prirodne, i one će se i dalje javljati pored svih procesa i osu da. Borba srpske nacije u Austro-Ugarskoj za slobodu i ravnoprav nost ne može se ugušiti; ona se samo može privesti kraju i cilju. Na borbu koalicije ne vredi odgovarati veleizdajničkim parnicama, čak i kad bi za njih postojali osnovi podozrenja, već garantovanjem ravnopravnosti srpskoj naciji sa ostalima. Tada će svaka konspiracija postati izlišna, svi prevratnički planovi nepotrebni. Srpski narod će tada voditi borbu otvorenu i javnu, a on ima dovoljno životne sposobnosti da je s uspehom vodi, samo kad mu se za to dade mogućnost. Lek nije u komičnim parnicama ni u drakonskim sudskim presudama već u uvođenju pune nacio nalne autonomije za sve narode u Austro-Ugarskoj, onako kako je to uglavnom formulisala austrijska socijalna demokratija na svome značajnom kongresu u Brnu 1899. godine. IA, III. str. 124— 125.
Rat i mir [govor D lm ltrija Tu co v ića na drugom kongresu Druge Intem aclo n ale 17. kolovoza 1910. g odine]
»Drugovi! Sa gledišta socijal-demokratske partije mladih poro bljenih naroda ja polažem mnogo na to što je u komisijskom pro jektu rezolucije ponovo istaknuta dužnost socijalne demokratije da se zalaže za pravo samoopredeljenja svih naroda i odbranu toga prava od »ratničkog napada i nasilničkog ugnjetavanja«. Svako prenebregavanje te dužnosti od strane socijal-demokratskih partija mogućih naroda dovodi u najveću nepriliku partije koje imaju da rade u malim, rastrgnutim i ugnjetenim narodima. Jedno takvo iskustvo ima i Srpska socijal-demokratska partija kojoj i sam pripadam. Za vreme sukoba između Austro-Ugarske i Srbije 261
zbog aneksije Bosne i Hercegovine mi smo imali da se borimo pod vrlo teškim prilikama; mi smo imali da razbijemo militari stičku megalomaniju i ratni zanos u jednom narodu koji je zbog faktički teškog položaja gotov i na politiku va banque: mi smo imali da suzbijamo rusku hipnozu u jednom narodu koji se okre tao za pomoć ma sa koje strane i u jednom trenutku kada su interesi ruske diplomatije bili otpočeli svoj posao. I mi smo se borili dosledno, otvoreno i energično i u parlamentu preko pretstavnika partije druga Kaclerovića i van parlamenta preko štam pe i javnih zborova. (...) (...) Ali ako je držanje austrijskih drugova za vreme krize u bor bi protiv ratne opasnosti b:io nedovoljno energično, dužnost zastu panja prava naroda na samoopredeljenje gotovo je bila sa njihove strane sasvim zanemarena. Oni su stali, po našem mišljenju, na jedno netačno i neprincipijelno gledište. U partijskoj štampi aust rougarskih drugova govoreno je: Srbija nema šta da traži u Bosni, pošto njen potpis ne stoji na Berlinskom ugovoru... Ako se može govoriti o povredi nečijih prava aneksijom Bosne, onda su to prava Turske a ne Srbije! Mi ne zastupamo pravo Srbije, ali što se prava Turske i Berlinskoga ugovora tiče, to je krvavo pravo, pravo zasnovano na nasilju i pravu jačega, i socijalna demokratija ga ne može i ne sme priznavati. Socijalna demokratija mora imati u vidu ne prava koja proističu iz nametnutih ugovora i osvajanja, već prava svakog naroda na samoopredeljenje, pa inaroda u Bo sni i Hercegovini. Partijski organ austrijskih drugova je pisao mnogo o tome kako tamo na Balkanu nema mira zbog «velikih apetita«, »bolesti veličina« itd., balkanskih državica, i ti su nazori postepeno pojače ovladali u socijalističkoj štampi uopšte. Ja smatram da je po trebno istaći pred socijalističkim međunarodnim kongresima da je to gledište pogrešno. Balkan predstavlja permanentnu ratnu sposobnost, nepresušni izvor zapleta i borbi. Ali je pogrešno i površno njihove uzroke tražiti u »apetitima« balkanskih državica i »intrigama» dinastija; oni nisu tamo već, s jedne strane, u imperijalističkoj politici koju kapitalističke velike sile prema Bal kanu .vode, i intrigama njihovih diplomatskih agenata, a s druge strane, u opravdanim težnjama i u borbama koje balkanski narodi vode ne samo za nacionalno oslobođenje i ujedinjenje već i za najelementarnije uslove za život. Ono, pak, što karakteriše poli tiku mira socijalne demokratije, nasuprot politici mira raznih buržoaskih struja, nije samo borba protiv rata u momentu kad je on već na pragu, kad se nebo sa svih strana natuštilo, već postojana, uporna i posvednevna, principijelna borba protiv kapitalističke politike koja suprotnosti u sebi nosi i ratovima ne minovno vodi. I najuspešnija borba socijalne demokratije piotiv stalne opasnosti koja svetskom miru na Balkanu grozi jeste prin cipijelna i energična borba, borba bez koncesija, protiv kolonijalne i zavojevačke politike kapitalističkih država koje po Balkanu mute. Mi očekujemo od socijalne demokratije velikih i moćnih drž ava da. nasuprot, diplomatiji, najenergičnije ustanu protiv pokušaja 262
da se mali, slabi i ugnjeteni narodi, koji se pod štiklom zavojevača nemoćno vrte, obeleže kao »rušioci svetskog mira«. Mi to očeku jemo utoliko prn što je principijelna borba socijalne demokratije protiv zavojevačke politike i za pravo nacionalnoga samoopredeIjenja uslov za život radničkog pokreta i socijalne demokratije u malim i potištenim narodima. Sa ovim svojim zahtevima mi sm a tramo da stojimo na gledištu socijalističkih principa. I, zbog toga, slobodni smo zamoliti drugove da ne gube iz vida da smo mi osuđeni da radimo u uskim granicama i uslovima i da mnogo više živimo od uspeha svojih partija u Internacionali nego od svojih sopstvenih. Za nas je od osobitog značaja ugled nemačke socijalne demokratije. Socijalizam u nas je takoreći idejna ko lonizacija i svaki i najmanji povod, koji bi isticao iz neprincipi jelnog držanja bratskih partija na strani, stavlja se u greh »nemačkim« socijalistim a, da bi se posredno otežao rad nama. ( . . . ) IA , I I I , s tr. 126— 128.
Rezolucija Devetog kongresa SSD P o radu na selu [R a d n ičk e novine, g la s ilo S S D P , sviban] 1911. go d ine ]
1. Naše selo je u jednom stalnom procesu proletarizacije; taj je proces u poslednje vreme uzeo obimne razmere i juri nezadržanim tempom. Proletarizovane mase jednim delom se slivaju u varoši, ali jednim znatnim delom se zadržavaju i kao stanovnici sela, odakle se povremeno kreću u najamni rad u inostranstvo, ili se angažuju u domaćim rudnicima, fabrikama i u zemljoradnji. Te su mase najamnog sveta dosta velike i postaju sve veće. Uslova, dakle, za socijalistički rad na selu ima. 2. Proletarizovane i na najamni rad upućene seoske mase tre ba prihvatiti i socijalistički vaspitavati, osposobiti ih za organi zaciju i uvesti u ekonomske i političke borbe naše, učiniti ih bor cima za ostvarenje bližih i daljih ciljeva socijalne demokratije. Kao i kod varoškog proletarijata, i u selu je u osnovi naše delatnosti klasna borba proleterska, koja nas ima odvesti ukidanju privatne svojine sredstava za proizvodnju i ostvarenju društva zasnovanog na zajedničkoj svojini i društvenoj proizvodnji. U tom cilju naše partijske i sindikalne organizacije u selima imaju za dužnost obavestiti i organizovati najamne seoske mase. 3. Potrebno je najmarljivije negovanje organizacija u selima. Partijska uprava će radi toga živo nastojavati da se one pravilno razvijaju i da se u njima strogo socijalistički radi. One su dužne voditi samostalnu klasnu borbu i u akcije stupati po pozivu Par tijske uprave. U okviru programa partijskog i u sm islu odluka kongresnih, Partijska uprava će živo nastojavati da pojedine or ganizacije na svoju ruku ne preduzimaju izborne borbe. Partijska uprava je jedina vlasna u te borbe partiju uvoditi, po dovoljnoj oceni svih prilika i uslova za jedan solidan i trajan socijalistički usPeh-
IA, III, str. 204. 263
Popović Dušan: Selo i socijalizam
[R a d n like novine, g la silo SS D P , 1912. godina]
Pre svega, seoskim je masama morala odmah pasti u oči sil na razlika između Socijal-demokratske partije i svih buržoaskih partija, kako starih tako i novih. Dok je prva briga svake buržoaske partije, i stare i nove, da besomučno jurne na selo i da lažima, klevetama, obećanjima, intrigama i pritiskom iznuđuje i izmamljuje od tih masa glasove i mandate, — dotle je naša par tija godinama razvijala neumornu, sistematsku akciju, ne samo u korist varoškog proletarijata, nego i svih potlačenih i eksploatisanih masa. u korist celog radnog naroda, pa ipak nijednom pri likom nije potrčala u sela da za taj svoj rad traži od naroda na grade u obliku mandata. Mase su odmah morale uvideti da naša partija nema ničeg špekulantskog i štreberskog: da je njoj stalo do rada na narodnom dobru a ne do mandata: da ona mnogo po laže na čistoću svojih principa i integralnost svog programa: I da zbog toga neće da razvija izbornu akciju na selu pre nego što u jednoj izvesnoj meri ne prosveti seoske mase, ne upozna ih sa suštinom socijalizma. I kad smo danas istakli svoje kandi dature po selima, mi smelo, bez bojazni da budemo demantovani, možemo izjaviti da su pre seoske mase tražile našu partiju nego što je ona tražila seoske mase; da je selo više prišlo nama nego mi njemu: da smo mi u seoske izbore zagazili više pod navalji vanjem i pritiskom proletarizovanog i ogorčenog seoskog stanov ništva sa svih strana Srbije nego po svojoj inicijativi i gotovosti. Ukratko, mi nismo primamili seoske mase, nego su one nama prišle; mi nismo iznudili seoske glasove, nego su nam oni odu ševljeno dati. A sam taj fakat dovoljan je već pa da iz osnova osvetli ćelu situaciju i da pokaže da su naši uspesi na selu i so lidni i sigurni. On, naime, pokazuje dvoje. Prvo, da je ekonomski, društveni i politički položaj širokih slojeva seoskih masa u Srbiji takav da one same po sebi teže socijalnoj demokratiji i da će joj sve više gravitirati, to će reći: da su već stvoreni materijalni i psihološki elementi za naglo prodiranje socijalizma u seoske ma se: i drugo, da su te mase, koje su nam uglavnom po svojoj sopstvenoj inicijativi prišle, već u jednoj izvesnoj meri prilično upoz nate sa zahtevima i prirodom našeg pokreta i da je, prema tome. glasanje 20.000 seljaka za našu partiju na dan 1. aprila svesna i energična demonstracija seoskih masa protiv svih buržoaskih par tija, protiv političkog, socijalnog i ekonomskog režima koji ih davi, protiv postojećeg reda stvari, a za ideal proletarijata celog sveta, za internacionalni socijalizam. ( ...) (...) I, najzad, ne uzima se u obzir jedan najvažniji fakat. Naše varoši su još tesno vezane za sela. Varoškom stanovništvu još nije otsečena pupčana vrpca koja ga vezuje za seoske mase. Ve liki broj seljaka silazi u varoši da radi i živi, ako ne stalno, a ono jedan dug period preko godine: veliki broj varošana, naročito rad nika, prinuđen je da, naročito u besposlici ili dužem štrajku, ide 264
u selo, svojoj kući ili svojoj rodbini, i tako sastavlja kraj s kra jem. Fluktuiranje seoskog elementa u varoši i varoškog u sela neprekidno je: a zajedno sa time vrši se i razmena ideja, živa kružna struja pogleda i mišljenja, revolucija u mišljenju seljaka. Seoske mase, naročito proleterske, postaju sve bliže i srodnije varoškim. I tako, za socijalizam i socijalnu demokratiju nije se agitovalo samo za poslednja dva m eseca; za naše ideje, pro gram i ideal već deset godina neumorno i najpredanije agituju one stotine, one hiljade opančarskih, abadžijskih, terzijskih, kro jačkih, metalskih, drvodeljskih, građevinarskih i ostalih radnika: stotine i hiljade tih socijalističkih tica selica koje neprekidno preleću s jednog kraja na drugi i koje, sa jednom dirljivom, heroj skom predanošću naporedo, paralelno, svakog trenutka, zajedno sa borbom za održanje života, za parče hleba, vode i borbu za socijalizam i njegove ideale! To su naši najglavniji agitatori, i njima naša partija ima najpre da zahvali za svoje uspehe! To su stotine i hiljade krtica koje su neumorno, i dan i noć riškale pod zemljom i podrivale teren na kome se toliko godina gordo uzdi zao zamak kapitalizma, reakcije, klerikalizma, kula nepravde i mraka! ( . . . ) ( . . . ) Ne, ne! Razmotrite s koje hoćete strane stvari, gospodo, pa ćete morati bar uvideti, ako ne i priznati, da je socijalna demokratija jedan znatan deo proleterskih masa na selu osvojila još danas, ne trenutno već konačno, definitivno, za navek, i da će ona to osvajanje u sve bržem tempu i ubuduće vršiti. A da je to tačno i istinito, najbolje će vam pokazati današnji dan, Prvi maj, sa hiljadama seljaka socijalista po celoj Srbiji koji, ruku pod ruku sa svojom varoškom braćom, ponosno koračaju pod crve nom zastavom osloboditeljke sveta, internacionalne socijalne demokratije. IA , I I I , str. 228— 230.
Tucović Dimitrije: Klasa i partija [B orba, g la s ilo S S O P , svib a n j 1912. go d ine]
Pored ovih ljudi koji žive isključivo od najamnog rada ne srne se izgubiti iz vida masa »samostalnih« proizvođača po varošima i selima koji žive delom eksploatišući sami sebe delom od na jamnog rada. lako njihov ekonomski položaj nije još tako čist I izrazit kao što je jednog najamnog radnika, kapitalizam je uni štio već sve pogodbe pod kojima su oni mogli biti ono što danas samo izgleda da su, njima kao sopstvenicima sredstava za rad i samostalnim proizvođačima izvučeno je zem ljište ispod nogu i najslabiji povetarac biće dovoljan da ih prekrene u redove pro letarijata. Tako je ekonomski razvitak pretvorio u najamne radnike mno go veći deo stanovništva nego što ga mi sa sobom imamo. »Vla davina kapitala, — kao što to Marks veli, — stvorila je za ovu 265
masu zajedničku situaciju, zajedničke interese. Ova masa ]e već jedna klasa prema kapitalu, ali još ne za samu sebe.* Mi mora mo raditi da ova masa oseti zajednicu interesa, da shvati svoj klasni položaj, da postane svesna nesaglasnosti njenih interesa sa interesima imućnih klasa, da se zbije u celinu, napuštajući buržoaske partije, i da se konstituiše kao klasa i za samu sebe. Vršeći ovo grupisanje proletarijata kao klase, mi iskorišćujemo izbornu borbu i političku delatnost u najpunijoj meri i u najplod nijem pravcu, mi prikupljamo oko socijalne demokratije one koje je kapitalizam od sebe odgurnuo, mi ljudima čija privredna sa mostalnost pripada prošlosti dajemo političku samostalnost ko joj pripada budućnost. Partija, socijalna demokratija, javlja se kao najuspešnije sredstvo za izdvajanje, grupisanje, jačanje i oslobo đenje proletarijata kao klase. Klasa i partija, istina, ne poklapaju se potpuno; uslovi pod ko jima one deluju i žive nisu isti. Socijalna demokratija je klasna partija proletarijata. Ali ako je to socijalna demokratija u smislu što ima za cilj zavojevanje političke vlasti proletarijatom I što se u svojoj praktičnoj delatnosti upravlja prema klasnim intere sima proletarijata, to ne znači da ona zastupa samo interese pro letarijata i da vrbuje svoje pristalice samo iz njegove sredine. (...) IA , II I , str. 232— 233.
Rat i socijalna demokratija
[Odgovor S S D P Internacionalnom socija lističkom birou. Za S S D P sekretar Dušan Popovlć, »Radničke novine«, g la silo SSDP, 1912. godina]
Međutim, ima jedno pitanje za koje smo, mislimo, kompeten tni; u svakom slučaju, o kome smo dužni da vam govorimo. To je pitanje o odnosima na Balkanu, pitanje koje uvek stoji u tesnoj vezi sa pitanjem evropskog mira, pošto je Balkan zbog svog geo grafskog položaja, jedan od onih delova sveta na kome onaj pod zemni, duboki antagonizam interesa kapitalističkog sveta dobija svoj plastičan izraz u rivalskim zavojevačkim planovima i aspi racijama pojedinih velikih sila; jedan od onih delova sveta u kome se Gordijev čvor zamršenih buržoaskih interesa raseca ma čem; jedan od onih delova sveta na koji se sručuju munje i gro movi koje je evropski krupni kapitalizam akumulisao. Na taj način, Balkan doista pretstavlja permanentnu opasnost za evropski mir; on dokazuje da kapitalistička Evropa stalno pati od potajnog zapaljenja, koje svakog momenta može postati akut no. Ali, čim pođe od te konstatacije jedan korak dalje, Evropa pa da u jednu zabludu — ili u jednu nekorektnost. Naime, ona kao izvor nereda, kao ratni upaljač, kao protivnike evropskog mira i civilizacije pretstavlja balkanske narode, — ili još tačnije bal kansko pleme, pošto je to jedna nacija, samo jedan etnografski 266
elemenat, sa mnogobrojnim i finim nijansama. Balkanac, u veli koj evropskoj porodici, pretstavlja enfant terrible. Neosporan je fakat da su na Balkanu nemiri češći i mnogobrojniji no igde u Evropi, i da nigde toliko buna, pa i ratnih eksplo zija, nema kao kod nas. A li, ko to izaziva, koje za to krivac, ko večito podriva zem ljište na Balkanu, ko neprikidno stvara ratnu atmosferu na njemu? Evropski kapitalizam! Svi dosadašnji revolucionarni i ratni pokreti balkanskog pleme na jesu pravedna nužna odbrana od brutalne im perijalističke na jezde pojedinih sila, Austrije u prvom redu. Ima nekoliko izuze taka — ali to su baš one bune na Balkanu koje su pojedine ev ropske države veštački inscenirale, da bi im to poslužilo kao zgodan izgovor za intervenciju na Balkanu, to će reći za ostva renje njihovih zavojevačkih planova, kao što je slučaj sa nekoli kim arnautskim pobunama, za koje su dale impulsa Austrija i Ita lija. Evropski je kapitalizam, dakle, taj koji, svojom brutalnom osvajačkom politikom, izaziva ratne pokrete stanovnika na Bal kanu, i koji ih, šta više, često i sam inscenira za svoj račun; i kad stvar tako stoji, onda nam Evropa, kad baca krivicu na Bal kance za vređanje evropskog mira, isuviše liči na onog kurjaka iz basne koji je krivio jagnje što mu muti vodu. Mi, posle ovoga, idemo čak i jedan korak dalje. Neka bi se evropski kapitalizam, u svojoj agresivnoj politici prema Balkanu zaustavio na ovoj tački na kojoj je: to ipak ne bi učinilo kraj ne mirima i bunama na Balkanu, i ne bi na našoj balkanskoj pozor nici krvavi pokolji bili zamenjeni idiličnim pastoralama. Marks je, pre šezdeset godina otprilike, u nekoliko svojih članaka o Bal kanu, pokazao koliko je strašan, ubistven za balkanske narode onaj monstruum evropske diplomatije što se zove status quo; ko liko održavanje postojećih odnosa na Balkanu onemogućava svaki kulturan razvitak balkanskog plemena. E, status quo na Balkanu od pre šest godina vrlo se malo razlikuje od status quo na Bal kanu danas; i ukoliko se balkansko pleme oslobodilo od varvarske turske vladavine, utoliko je ono potpalo pod austrijsku, koja nije ništa bolja. Pod današnjim ekonomskim, političkim i kultur nim uslovima teško je opstati na Balkanu; i životni interes, je dan silni nagon samoodržanja gura Balkance da rade na jednoj radikalnoj izmeni svojih međusobnih odnosa. Status quo znači upropašćivanje Balkana; i kad protiv ovog stanja ustaju, pa čak i kad su po formi agresivni, u ofanzivi, kad oni prvi započinju — Balkanci, u stvari, ne napadaju nego se brane, ne provociraju ne go štite svoje životne interese, ne ruše kulturu nego i za sebe traže kulturu, ne šire varvarstvo nego hoće da unište varvarstvo u svojoj oblasti; a protivnici mira, kulture i civilizacije jesu one kapitalističke sile koje hoće, iz svojih računa, da održe današnje stanje koje će biti večiti izvor nezadovoljstva, nerada, buna i ra tova. Iz ovoga izlazi dvoje: evropski kapitalizam je taj koji je svojom osvajačkom politikom unosio ratnu buktinju na Balkan; on je taj koji ima nameru da i ubuduće rovari kod nas. Ali, i bez toga, već I sam onaj pronalazak reakcionarne, feudalne evropske diploma267
tije: status quo na Balkanu, koji tobož treba da bude podloga evropskog mira, naprotiv, bio je i biće uvek izvor ratne opasno sti. Balkansko pitanje tek ima da se rešava. Ma na koji način se rešavalo, ono bi imalo lokalan značaj i ne bi pretstavljalo go tovo nikakvu opasnost za Evropu da se evropski kapitalizam nije upleo ovamo i da nije za balkansko pitanje zavezao svoje, evrop sko, internacionalno, svetsko pitanje. Zbog toga svaki pokret na Balkanu pretstavlja opasnost za evropski mir, za ćelu civilizaciju. Kako da se iziđe iz ovog položaja? Mi vas uveravamo da se pitanje neće rešiti, da se konflikt neće stišati na taj način što će se balkanski narodi prineti na žrtvenik evropskoj kapitalistič koj civilizaciji, što bi se primorali da ćute, da pod status quo umiru da bi Evropa mogla živeti. Nastranu to više subjektivno, ideološko pitanje: da li bi bilo humano da se jedan deo evropske zajednice prinosi na žrtvenik zarad drugog i koliko bi bedna iz gledala jedna civilizacija koja može da opstane samo na taj na čin: ali postoji jedan objektivni faktor, sa kojim svi moramo ra čunati, jedan proces koji se naročito u poslednje doba ubrzanim tempom vrši: to je probuđena nacionalna svest Balkanaca i nji hova neodoljiva težnja za životom, za kulturom, koju više ništa ne može ugušiti i koja se na neki način mora zadovoljiti. Ostaje samo jedan put povoljan za Evropu. Balkan će prestati da pretstavlja večitu opasnost za njen mir i njenu civilizaciju — ako se ona politički izoluje od njega. Za Evropu, najbolje rešenje balkanskog pitanja jeste u tome, — da ga Evropa nikako ne re šava. I ko suzbija svaku kolonijalnu politiku evropskih kapitali stičkih sila; ko ih sprečava da se mešaju u odnose balkanskih država i naroda; ko Evropu učini posmatračem događaja na bal kanskoj pozornici, — taj je vrlo mnogo učinio za održanje svetskog mira, taj vrlo uspešno sprečava svetski rat. Tu dužnost ima internacionalna socijalna demokratija, a u pr vom redu proletarijat Nemačke, Francuske, Engleske, Austrije, Italije i Rusije.
Socijalna demokratija i nacionalno pitanje [■ Radničke novine«, g la silo SS D P , 1912. godina]
Buržoazija i proletarijat jedne nacije imaju kao zajednički inte res: svoju nezavisnost i samostalnost, uklanjanje svake vrste ugnjetavanja i eksploatisanja jednom tuđinskom nacijom. Oni ima ju kao zajednički interes i: uništenje feudalne rasparčanosti na cije u male države i varošice, ujedinjenje svih elemenata koji go vore istim jezikom, stanuju na istoj teritoriji — u jednu nacional nu državu, jer ovo ujedinjenje znači prema onoj rasparčanosti jedan veliki napredak, jedan važan uslov za razvitak produktivno sti rada. Gde je trebalo osloboditi svoju naciju i ujediniti je u jed nu nacionalnu državu, protivnik koga je trebalo savladati uvek je bio kakva eksploatatorska klasa ili vlada. Ali proletarijat je 268
uvek težio da se protiv njih bori pokretom same nacije, revolu cijom. To je vrlo malo godilo buržoaziji, naročito od onog momen ta kad je proletarijat počeo da vodi klasnu borbu i kad se konstituisao kao samostalan politički pokret u socijalnoj demokratiji. Od 1848. godine, od Junske bitke u Parizu, buržoazija je svom snagom počela pretpostavljati jedan drugi način oslobođenja i nacionalnoga ujedinjenja, koji joj se jo š ranije dopao — potpo maganje jedne vladajuće klase ili dinastije koje mogu imati ko risti od toga oslobođenja i ujedinjenja i koje jednim ratom ima ju da uklone dinastije, klase i staleže koji stoje njihovoj naciji na putu, — jedan način mnogo skuplji po žrtvama i mnogo krvaviji nego onaj putem revolucije, i uz to još način koji samo u ograni čenoj meri odgovara interesima nacije. Dakle, čak i tamo gde se patriotizam buržoazije i patriotizam proletarijata slažu u cilju za nacionalnom nezavisnošću i ujedinje njem, razilaze se, čim dođe u pitanje način kako da se postigne taj cilj. Sam ostalnost nacije jeste prirodna osnovica klasne borbe; na rod mora biti slobodan u svakom pogledu, ako proletarijat hoće da je u stanju, i ako namerava da s punim žarom stane nasuprot svom socijalnom, klasnom protivniku. Proletarijatu je za njegovo normalno i svestrano razvijanje potrebna nezavisnost njegove nacije, kao i opšte pravo glasa, sloboda udruživanja i sloboda štampe. A li, ako ga ekonomska zaostalost zemlje sprečava da sasvim utone u talase oštre i izrađene klasne borbe, ako ima više da stvara teren za nju i ako, pored toga, i borba za nacio nalnu nezavisnost igra veliku ulogu, on ipak ne srne nikad iz gubiti iz vida da je njegova borba uspešna samo kao internacio nalna borba i da on kao klasa koja se tek razvija i kojoj pripada budućnost ima stalno da čuva interese celokupne društvene bu dućnosti koja se razvitkom svetskog saobraćaja i kapitalističkog načina proizvodnje sve više postaje identična sa interesima celokupnog čovečanstva. Te interese moraju socijal-demokrati svake zemlje imati pred očima pre svih drugih; oni moraju biti nji hova zvezda vodilja i tamo gde oni imaju razloga da učestvuju u nacionalnim borbama. Sreća pojedinih nacija nije najviši zakon za socijal-demokrate: ona se mora potčiniti interesima celokupnog društvenog razvića isto onako kao i sreća pojedinih indivi dua. Za buržoaziju je njena nacija suverena, sreća nacije najviši zakon, ukoliko ne uzdiže na taj tron individualnost. Za nas sre ća internacionalne zajednice stoji iznad toga. Mi nismo antinacionalni, kao što nismo ni neprijateljski pa čak ni ravnodušno raspoloženi prema ličnosti. A li za nas sreća naše nacije nije najviša zvezda vodilja našeg rada. Iz toga kao logična posledica izlazi da je naš cilj dalji, veći, uzvišeniji. Naše težnje i naši zahtevi ne iscrpljuju se u nacionalnom oslobođenju i ujedinjenju. To i građanske slobode su vrhunac do kle može doći radikalizam i demokratizam buržoazije; u tome se sastoji njena istorijska uloga. Proletarijat je naslednik buržoa zije. On ima da izvrši onaj društveni preobražaj koji će učiniti kraj svakom pritisku, svakom ropstvu, uništiti svaku vladavinu 269
klasa I zavesti nov harmoničan poredak pune jednakosti I blago stanja za sve, bez razlike na veru, nacionalnost I rasu. Nacionalno oslobođenje, pri odnosima današnjeg privrednog I političkog si stema, ne znači uništenje smetnji i prepreka punom kulturnom razvitku i slobodi svih članova jedne nacije; ono ne uklanja so cijalne izvore novih i dubljih suprotnosti interesa, jačih i većih borbi klasa, naprotiv, ono ubrzava proces sazrevanja revolucio narnih sila za konačno oslobođenje od teških posledica kapita lističke vladavine. A to je naš ideal, naš krajnji cilj, kome služi naša borba i prema kome se određuje priroda i karakter našeg opredeljivanja i našeg rada u sadašnjici. IA , II I, str. 238—239.
Izjava SSDP u Narodnoj skupštini Kraljevine Srbije 24. rujna 1912. godine [D e seti kongres SS D P , siječan j 1914. godine]
»Gospodo poslanici, Pri otvaranju ovog vanrednog saziva Narodna skupština je uz viknula; Da živi savez balkanskih naroda! Niko se tako ni toliko savezu balkanskih naroda ne bi radovao, koliko bi se radovala socijalna demokratija, koju ovde imamo čast nas dvojica pretstavljati. Niko ne oseća toliko interesa za savez naroda na Balkanskom Poluostrvu koliko to oseća balkanski pro letarijat. Razbijen na mnoge male državice i države koje nemaju razvijen privredni život, eksploatisan ne samo od eksploatatora domaćih, nego i davljen kamatnim ropstvom od strane kapitaliz ma evropskog, balkanski proletarijat, radnička klasa svih balkan skih zemalja nalaze vrlo veliki interes za savez balkanskih na roda, za ujedinjenje Balkana. (...) (...) Ali, gospodo, ono što je sada postignuto, nije savez bal kanskih naroda! To je samo jedna trenutna kombinacija ruske di plomatie, izvršena sa kabinetima i dinastijama četiri balkanske zemlje. Savez balkanskih naroda morao bi imati, pre svega, za osnovicu nešto drugo, a ne jednu trenutnu ratnu kooperaciju. Pre svega, da bi imao pouzdaniju osnovicu za jedan trajan savez, potrebno je bilo da je izvršeno privredno zbližavanje, privredna zajednica, privredni savez, carinska unija, iza koje bi došlo dalje grupisanje i iziđivanje jedne pune zajednice. Toga zbliženja i te unije moglo je biti između Srbije i Bugarske još davna. Želeti je bilo da se ta unija postigne pre svake druge kombinacije balkanskih zemalja. Bez te zajednice ne može se sa sigurnošću i sa iskrenošću raditi a da konkurentske suprotnosti ne pokvare svaki začetak kakvih bilo sporazuma. Ne može se zamisliti pouzdan balkanski savez dok se prethod 270
no na privrednim odnosima, onde gde se danas sukobljavaju in teresi, ne postigne potpuna saglasnot. Balkanski narodi imaju i mnogo zajedničkog. Mi imamo na ćelom Balkanu gotovo jednake ili slične pri vredne prilike. Mi imamo na ćelom Balkanu gotovo jednake ili slične kultur ne prilike. Mi imamo na ćelom Balkanu, gotovo jednake ili slične politi čke prilike. A imamo za svakog zajedničkog neprijatelja jednog alapljivca kapitalističkog, velike kapitalističKe sile evropske. Neprijateljstva nekakvog među balkanskim narodima ne treba da bude, a zajednički neprijatelj svim balkanskim narodima i svim balkanskim zemljama jeste evropski kapitalizam, koji nas je oku pirao duzniCKim ooavezarna i svojim kapitalima, koji nas je uveo u kamatno ropstvo Francuske, Nemačke, Austrije i drugih kapi talističkih država, koje zbog nerazvijenosti naše na Balkanu, a na ročito ekonomske nerazvijenosti Turske, imaju nezajažljiv apetit da nas progutaju; posle dugog isceđivanja, posle mučnog eksploatisanja, one žele i imaju nameru da nas, na kraju krajeva, kad se sile Trojnog sporazuma ili Trojnog saveza međusobno pogode, potpuno izaele. Jednom rečju, svi mi na Balkanu imamo jedan zajednički inte res, kao što imamo i jednog zajedničkog neprijatelja. Naš je za jednički interes da skupimo našu razbijenu i rasturenu snagu na Balkanu, i da se formiramo za odbranu od im perijalističke i kolo nijalne politike evropskih kapitalističkih sila. Od njih nama preti opasnost. (.. J ( . . . ) Težnja pojedinih balkanskih zemalja da podele Tursku, ja držim, gospodo, da bi se u budućnosti odazvala vrlo nesrećno. Prvo, ukoliko bismo se mi delili na Balkanskom Poluostrvu, pa makar i pojačavanjem dosadašnjih država, svaki posebice ne bi smo imali dovoljno ni privredne ni kulturne ni političke snage za otpor kolonijalnoj i im perijalističkoj navali evropskih kapitalistič kih zemalja. Samo puno ujedinjenje svih privrednih, kulturnih i političkih snaga na Balkanu biće u stanju da od Balkana na pravi jednu veliku zemlju, jedan veliki savez, koji će biti u sta nju zagarantovati balkanskim narodima slobodu i pun razvitak. Sem toga, gospodo, deleći Balkan na pojedine male zemlje, vi ćete u tome baš stvoriti izvor za nova trvenja među balkan skim narodima i državicama. Ići će posle Srbi da oslobađaju Srbe ispod bugarske vladavine, a Bugari će ići da oslobađaju Bugare ispod srpske vladavine. I onda će to izazivati nepresta na trvenja; slabi balkanski narodi propašće i Balkan će polako kao zrela kruška da padne u ruke evropskim kapitalističkim alapIjivcima koji imaju im perijalistički apetit i kolonijalnu žeđ. Međutim, u ujedinjenju Balkana svaka bi nacija, i najmanja, do bila naročitog potsticaja za razvijanje i grupisanje. Onda bi se Balkan, federativno uređen, u jednom svezu republika, mogao 271
tako razvijati da nacionalno i nacionalitetno grupisan po pojedi nim pokrajinama pretstavlja Jednu kompaktnu zajednicu, koja Ima zajedničke privredne, kulturne i političke interese I koja bi bila sposobna da te interese zajedničkom snagom zaštićuje. Gospodo, naša je partija protivna ratnim napadima, ona je pro tivna eventualnom ratu između Balkanaca; naročito kad on još dolazi po potsticaju evropskih kapitalističkih sila. Mi naročito zebemo od politike koju Rusija i Austrija vode na Balkanskom Poluostrvu. Te dve sile, najjače zainteresovane I ne posredno zainteresovane na Balkanskom Poluostrvu, nikad nam nisu bile prijatelji i sve što je god preduzeto na Balkanu potsticajem Rusije i Austrije bilo je na nedoglednu štetu balkanskih naroda. Kao žive vatre treba se, gospodo, čuvati varljivog na slona na savete evropskih kapitalističkih sila. Balkanski narodi treba da se grupišu ne radi toga da služe evropskim kapitali stičkim željama, nego da se brane baš od tih alapijlvaca, čiji je određen plan: zauzimanje i deljenje Balkanskog Poluostrva. Mi smo, gospodo, protivni ratu između balkanskih naroda ne samo zbog toga što bi bio krvoločan i užasan po nas, balkanske narode, jer bi nas on survao i upropastio, nego što bi se on po posledicama svojim strašno odazvao ako evropske sile nemaju među sobom sporazum za deobu Balkana sad odmah I neposred no. Ako taj sporazum unapred nije spremljen i definitivno uglav ljen, onda bi rat između balkanskih naroda mogao Izazvati in tervenciju zainteresovanih kapitalističkih takmaca, a njihova in tervencija značila bi opšti ratni požar u Evropi, kolosalno klanje, propašćivanje tolikih privrednih i kulturnih sila do kojih Je Evro pa kroz vekove došla. Ako se to ne bi izazvalo, ako ne bi bilo opšteg požara u Evro pi, to znači samo: da su se evropske kapitalističke sile već una pred sporazumele i imaju za našim leđima određen plan za pobedu Balkana i uništenje samostalnosti balkanskih zemalja. A ne može se ni pretpostaviti da one Imaju kakve prijatelj ske namere i kakvo prijateljsko raspoloženje prema balkanskim narodima. Ako evropske sile ne budu intervenisale i ako među njima ne dođe do sukoba zbog požara na Balkanu, to znači: da su se sporazumele, i mi onda vadimo iz vatre kestenje za njihov račun, Jer bi razlomljene i oslabljene balkanske zemlje bile go tov plen za imperijalističko i kolonijalno porobljavanje njihovo od strane kapitalističkih država. Ml, gospodo, umesto rata među balkanskim narodima, koji bi satrlao naše snage I utirao put kapitalističkim zavojevačima, tra žimo: ujedinjenje balkanskih naroda u Jedno bratstvo u formi federativnih republika, za sreću balkanskih naroda I za odbranu njihovu od kapitalističkih proždrljlvaca evropskih!« IA, III, str. 257—260.
272
Kome će pripasti Makedonija? [R a d n ičk e n ovine, g la s ilo S S D P , 1. v e lja če 1913. go d ine ]
Umesto da pitamo kome će pripasti Makedonija, naša Je duž nost da se izjašnjujemo i borimo protiv svakog zavojevanja. A da se ovim ratom vrše ordinarna zavojevanja, bugarski drugovi imaju očiglednog primera pred sobom. U Trakiji, u kojoj je izgi nuo cvet radnog naroda bugarskog, Bugara ima u iščezavajućem broju; tamo su Turci i Grci, a Bugari valjda dolaze iza Jermena i Jevreja. A i Makedonija nije ni srpska ni bugarska: tamo je, pored Srba I Bugara, znatan broj Turaka, Arnauta, Grka, Vlaha I, u sitnim razmerama, drugih nacija. Sve te nacije ispunjavaju Makedoniju jedna pored druge i jedna sa drugom. Čak, I onaj slo venski živalj koji bugarski šovinisti nazivaju Bugarima a srpski Srbima znatnim delom se ne oseća ni bugarskim ni srpskim . Kad ih upitate šta su, oni će odgovoriti: hristjani, Velešanl, Debarci, Makedonci, Mijacl, Brsjaci itd. To je ona flotantna masa, kako ju je nazvao drJovan C vijić i zbog čega su se na njega naljutili srpski šovinisti. Mi socijal-demokrati, zbog toga, ne možemo pitati kome će pri pasti Makedonija, jer se ne možemo pomiriti sa gledištem da ona pripada ni Srbiji, ni Bugarskoj, ni Grčkoj, niti da se među tim državama podeli. Srbija bi, u tome slučaju, zavladala tuđim nacijama: Bugarima, Turcima, Am autim a, Grcima, Mijacima itd., Bugarska: Srbim a, Turcima. Arnautima, Grcima, Mijacima itd., Grčka: Bugarima, Srbim a itd. Svaka od tih država bi pritisla većinu koja pripada tuđim nacionalnostima. Jedino ispravno gledište na koje mi socijal-demokrati možemo stati to je: sloboda a ne ugnjetavanje, ravnopravnost a ne potčinjavanje svih nacija. A to se može postići ne zavojevanjem Ma kedonije od strane Bugarske, Srbije i Grčke i ne deobom među njima, već punom slobodom makedonskog stanovništva da se nacionalitetno konstituiše i da kao ravnopravan član uđe u bal kansku federaciju. Razume se, to isto važi i za Trakiju I Alba niju. ( . ..) ( . . . ) U tome pravcu treba da se vrši pritisak nad vladajućim krugovima. Umesto pitanja kome će šta pripasti I kako će se šta podeliti, pitanja koje vodi razilaženju, svađanju I slabljenju, mi treba da ističemo: pribiranje svih snaga na Balkanu, dizanje gra nica, zajednica celoga Balkana na osnovici ekonomske unije, na cionalne ravnopravnosti, političke zajednice u federaciji balkan skih republika. Sad baš, u ovome momentu, kavgadžijsku vrevu šovinista i patriota buržoaskih treba nadvisiti gromkim zahtevom da nas svršetak rata ne zatekne bar bez carinske unije, kao pr vog i najpouzdanijeg početka za dalje izgrađivanje zgrade zajedn lc e -
IA , I I I , Str. 240, 242.
273
Izjava SSDP ti Narodnoj skupštini Kraljevine Srbije 15. svibnja 1913. godine [D eseti kongres S SD P , sl]ečan] 1914. godine]
■ Gospodo poslanici, Socijalistička partija i ovoga puta, energično kao i dosad, zahteva da se mir zaključi što pre i da se. što bržom demobiliza cijom vojske, narodne mase vrate radu i kulturi. Protivna svakim razmiricama, konfliktima i neprijateljstvima me đu narodima, i specijalno smatrajući da bi međusobni konflikti doveli balkanske narode do njihove zajedničke propasti, Socijal demokratska partija odlučno ustaje protiv svake politike koja raz mirice potpiruje i koja gura balkanske narode jedne protiv dru gih. Izjašnjavajući se za potpunu nacionalnu slobodu i samostalnost svih nacija, Socijaldemokratska partija protestuje protiv svakog pokušaja i protiv svakog delà kojim se pojedinim nacijama odu zima nacionalna samostalnost i nameću tuđi režimi. Konstatujući neosporan fakat: da je Balkansko Poluostrvo mo zaik nacija i da se nikakvom teritorijalnom deobom u odelitim državama ne može izvesti nacionalno ujedinjenje, nego bi svaka od država nacionalno porobila znatan deo tuđih nacija, Socijal demokratska partija je odlučni protivnik svake podele Balkana, već je vatreni pristalica njegovog ujedinjenja, nalazeći: da je federacija Balkana jedino sredstvo za puno nacionalno ujedinje nje svake nacije, za njihovo nacionalno konstituisanje, za privred ni i kulturni napredak balkanskih naroda, i jedino jemstvo za nji hovu odbranu od kolonijalnog i imperijalističkog, porobljavanja od strane velikih zavojevačkih sila evropskih. Socijal-demokratska partija se gnuša i pomisli na bratoubilački rat zimeđu Srba i Bugara. Kako Srbi i Bugari govore na dva pri bližna dijelekta jednog istog jezika, kako su im običaji i sklonosti ka miru i zajedničkom radu identični, kako je njihova kultura pod jednaka, privreda slična i kako su im interesi istovetni, to soci jaldemokratske partije u Srbiji i Bugarskoj odlučno podižu svoj glas protiv provokacija gospodarećih klasa i vladajućih sfera, koje vode neprijateljstvima i istrebilačkim oružanim sukobima. Nasuprot vratolomnim i za balkanske narode katastrofalnim težnjama dinastija, kapitalističkih klasa, militarizma karijerističke birokratije, koja, otmicom oko teritorija, vode porobljavanju na cija, međusobnim ratovima i nedoglednim nesrećama, Socijalde mokratska partija u Srbiji, zajedno sa socijaldemokratskim parti jama u Bugarskoj, Rumuniji, Turskoj, Grčkoj, Bosni i Hercegovini, Hrvatskoj i Slavoniji i Slovenačkoj i sa socijaldemokratima i na prednijim narodnim masama u Crnoj Gori i Albaniji, zahteva: uje dinjenje svih balkanskih zemalja, punu ekonomsku, kulturnu i političku zajednicu svih balkanskih naroda. Izjašnjavajući se za politiku mira, bratstva i ljubavi među na274
rodima, Socijal-demokratska partija unapred optužuje vladu pred narodnim masama za njenu politiku koja bi vodila razmiricama i ratu. Solidarna sa socijal-demokratskim partijama u svima balkan skim državama, Srpska socijal-demokratska partija, i sa ovog mesta, sa tribine Narodne skupštine, šalje svoj bratski pozdrav mi ra i zajednice proleterskim i narodnim masama Bugarske i osta lih balkanskih zemalja, i zajedno s proletarijatom i narodima S r bije i celoga Balkana uzvikuje: Rat ratu! Mir među narodima! Zajednica balkanskih naroda u federaciji balkanskih republika!«
Dimitrije Tucović: Srbija i Arbanija [1914. go d ina]
Kao jedan čin u velikoj balkanskoj drami, najtešnje vezan sa prethodnom i potonjom radnjom, zavojevački pohod Srbije na Arbaniju je najgrublje odstupanje od načela zajednice balkanskih naroda, a u isto vreme odstupanje koje je plaćeno najočiglednijim porazom. Kako se taj čin događa izvan one zamršenosti istorijskih, etnografskih i političkih odnosa koja obavija sporove u Makedoniji, to se u njemu najjasnije ispoljavaju tendencije bal kanske politike buržoazije. U njemu su do kostiju razgolićene ne tolerancije vlasničkih klasa prema drugim narodima, zavojevačke težnje i gotovost buržoazije da ih sprovodi najbrutalnijim zlo činstvima kakva su do sada izvršavana samo u prekomorskim kolonijama. Napuštanje načela zajednice balkanskih naroda još pri sklapanju ugovora o zajedničkoj akciji protiv Turske oteralo nas je da se prebijemo i uzaman satiremo po vratolomnoj Arbaniji, a isterani iz nje, odbačeni smo na Bregalnicu da se varvarski i suludo koljemo sa braćom. Jedna pogreška je povlačila drugu, jedan poraz dao je drugi. Tako je »realna« politika g. Pašića za pečaćena dvoma vrlo realnim porazima: arbanskim i bregalničkim. A kada se arbanska avantura hoće da pravda odsscanjem od Soluna, a bregalnički zločin odbacivanjem iz Arbanije, onda se mora da istakne da je uzrok oba zla jedan i isti, naime: zavo jevačka težnja buržoazije I vlasničkih klika i faktora na Balkanu i njihova nesposobnost da ograničenom separatizmu gospodarećih interesa pretpostave načelo zajednice, koje su nekada propovedali mnogi njihovi predstavnici. Zavojevačko držanje Srbije prema arbanskom narodu specijal no pružilo je jedno iskustvo više o velikoj opasnosti koju svaka borba između balkanskih naroda predstavlja za jednu i drugu stranu. Ono je, u isto vreme, pokazalo i kako se politikom vla sničkih klasa unosi mržnja među narode. ( .. . ) Dokle se, naposletku, osvajački pohod na Arbaniju hoće da 275
opravda lažnim teorijama o nesposobnosti Arbanasa za nacional ni razvitak, istinite, nažalost vrlo istinite, zle posledice toga po hoda pokazale su pred celim narodom nesposobnost vlasničkih klasa za politiku narodnih interesa. Kakve će rezultate dati rad onih koji se u Arbaniji zgi autonomiju svoje zemlje bore, to je zasebno pitanje na koje će jedino budućnost dati tačan odgovor; ali, potpuni skup poraz osvajačke politike naše buržoazije koja se protiv autonomije borila stoji pred nama kao savršen čin i zvoni kao jedna fina istorijska ironija na teoriju nacionalne »ne sposobnosti« Arbanasa. A pošto sa porazom osvajačke politike nije završen lanac opasnosti i žrtava po slobodu srpskoga na roda i budućnost Srbije, potrebno je, bar sad, pogledati istini u oči i nasuprot predrasudama priznati: da je borba koju danas arbansko pleme vodi prirodna, neizbežna istorijska borba za je dan drukčiji politički živol nego što ga je imala pod Turskom I drukčiji nego što mu ga nameću njegovi svirepi susedi, Srbija, Grčka i Crna Gora. Slobodan srpski narod treba tu borbu da ceni i poštuje koliko radi slobode Arbanasa toliko i svoje, i da svakoj vladi odreče sva sredstva za zavojevačku politiku. Kao predstavnik proletarijata, koji nije nikada bio izmećar za vojevačke politike vladajućih klasa, socijalna demokratija je duž na pratiti korak u korak istrebljivačku politiku vlasnika prema Ar banasima, žigosati je kao varvarstvo koje se pod lažnim izgovo rom »više kulture« vrši, kao klasnu politiku buržoazije koja se najštetnije odaziva po klasne interese proletarijata, kao antinarodnu zavojevačku politiku koja dovodi u opasnost mir i slobodu zemlje i silno pogoršava položaj narodnih masa. Protiv te poli tike socijalna demokratija ističe svoju lozinku: politička i eko nomska zajednica svih naroda na Balkanu, ne izuzimajući ni Ar banase, na osnovici pune demokratije i potpune jednakosti. Nacionalno pitanje . . . , Zbornik dokumenata, str. 146—147.
Radnicima i socijal-demokratima
[G lavna uprava Socijaldem okratske partije (srp ske), 2. p rosinca 1918. godine]
Srbi, Hrvati i Slovenci su jedan narod, jer imaju jedan jezik i jednake ostale etničke osobine. Oni se kao jedan narod i osećaju i ujedinjenje žele. Otuda je njihovo ujedinjenje u jednu na cionalnu državu velika politička, ekonomska i kulturna potreba, koja je van svake diskusije. Nacionalnim ujedinjenjem proleta rijat dobija šire polje za agitaciju i organizaciju i pouzdaniji oslo nac za razvijanje klasne borbe i, u krajnjem smeru, za obračuna vanje sa svojom nacionalnom buržoazijom. Nacionalnim ujedinje njem prestaje mogućnost da pod nacionalizmom buržoazija skri va svoj klasni egoizam i povlači za sobom i delove proletarijata. Skidajući nacionalno pitanje sa dnevnog reda, proletarijat ima čisto polje, na kome se jasno vide klasne suprotnosti i na kome može da se vodi čista klasna borba. 276
Nacionalnim ujedinjenjem je, isto tako, definitivno prestao iz govor za održavanje skupog, reakcionarnog i politički vrlo opa snog militarizma, koji se trajno pravdao potrebom da se naš na rod potpuno ujedini. Za nacionalno ujedinjenje je proletarijat delao i za izgradnju toga ujedinjenja će delati odelito od buržoazije, služeći se me todama svoje organizovane borbe. VI Radi velikih političkih, ekonomskih i kulturnih potreba našeg naroda i balkanskih naroda, radi obezbedenja da i mi i ostali balkanski narodi ne postanemo faktičke kolonije inostranog fi nancijskog, trgovačkog i industrijskog kapitala i radi velike po trebe održanja mira, nužno je započeto delo nastaviti i ratom stvorene prilike na jugoistoku Evrope mirnim sporazumom sa bal kanskim narodima sanirati. Naše nacionalno ujedinjenje će dobiti pravu vrednost tek ujedinjenjem svih balkanskih naroda u fede raciji balkanskih republika i stvaranjem mogućnosti za mirne spo razume i federacije sa ostalim susednim narodima. IA, III, str. 313.
Izveštaj Uprave Srpske socijal-demokratske partije [Za klju č n i kongres S S D P , 16. travnja 1919. g odine]
Smatrajući da je ujedinjenje sveg jugoslovenskog proletarijata preka i neodložna nužda, da će bez toga ujedinjenja jugoslovenski proletarijat umrtviti i onesposobiti sebe za velike zadaće, Glav na partijska uprava je od prvog početka svoga rada ovom pita nju posvetila svoju punu pažnju. Izvesti ovo ujedinjenje nije laka stvar. Socijalne, političke i nacionalne prilike u svim jugoslovenskim zemljama nisu jedne iste, cela tradicija i politika socijali stičkih partija u tim zemljama nije bila ista, odnosi između par tije i sindikata nisu bili isti, odnos snaga seoskih i varoških čla nova nije isti i najzad fakat sloma Austro-Ugarske nije na sve delovao na isti način. Mi smo bili voljni da o svim ovim razlika ma vodimo računa i da trajno radimo na poslu ujedinjenja, ali uvek oprezno i smotreno. Bili smo gotovi činiti svaku koncesiju zajednici samo ne tu da Socijalistička partija prestane biti bor beno klasna i opoziciona partija, već da se izgubi u službi bur žoazije ulaskom u vladu. Teškoće su odmah nastale stoga što su i partija u Slovenačkoj i partija u Hrvatskoj stupile još pre potpunog sloma Austro u g a rsk e u upravna narodna veća. To naša partija u Bosni i Her cegovini nije učinila, već je trajno zadržala svoj čist opozicioni stav, te nam je bilo moguće brzo i lako doći do sporazuma sa mo sa Bosancima. Partija u Dalmaciji priključila se zagrebačkoj taktici, ma da zle volje, a u narodne uprave je potpuno ušao i Socijalistički srpski agitacionš odbor u Novom Sadu. 277
Mi smo bili sigurni da će razviće klasne borbe i povećavanje klasne i političke reakcije, koja će neminovno doći sa postepenim stvaranjem jugoslovenske države, brzo razbiti nacionalistički san i oduševljenje radničkih masa u Hrvatskoj, Slovenačkoj i Dalma ciji i da će klasna borba izbiti napred. Kad to doba dođe biće mogućno ujedinjenje na osnovici opozicionoj . . . Dotle postojeće suprotnosti ne treba precenjivati i treba izbegavati sve što bi nas od brzog ujedinjenja udaljavalo.
Govor delegata iz Hrvatske na kongresu Ugarske socijalne demokracije 1893. godine Socijalistički pokret u Hrvatskoj i Slavoniji od nedavna je po čeo, u nas nema velike industrije, koja bi danomice na jata pro letarijata producirala, kod nas je u pretežnoj mjeri proletarijat seljačtvo, malo obrtničko radničtvo, i malo obrtničtvo. U nas na jugu stanuje veliki jugoslavenski narod, koji je razprostranjen po Hrvatskoj, Slavoniji, Bosni, Hercegovini, Dalmaciji, Srbiji, Crnoj Gori, Bugarskoj itd., taj sav narod, različitih imena, on je jedan narod. Države koje tvori, one ga dijele, samo u razne države. IA , IV, str. 9.
Prijedlog rezolucije o proganjanju narodnosti u Ugarskoj na Kongresu ugarske socijal-demokratske stranke 1894. godine »Gledam na mjere, koje ugarska vlada poduzimlje u svrhu uni štenja svakoga slobodumnoga pokreta a tako i u pogledu nasil noga mađariziranja nemađarskih narodnosti u Ugarskoj, izjavlju je III. kongres socijaldem. stranke u Ugarskoj: Svaka mjera, koja je naperena proti podpunoj slobodi individua bilo to u pogledu vje re, gospodarstvene odvisnosti, političke ravnopravnosti ili ravno pravnosti narodnosti, jest umjetno satvoreno nasilje, kongres pro svjeduje proti umjetno pirenoj mržnji među mirno živućim gra đanima. Kongres priključuje se zaključku kongresa rumunjskih socijali sta na njihovom kongresu od g. 1893., u pogledu zaključka o narodnostnom pitanju, posvema, jer su si proletarci sviju narod nosti sviestni bratskih čustava, koja ih sjedinjuju u borbi proti jednomu istomu neprijatelju, koji nepozna ni granice države ni vjere ni narodnosti: kapitalizmu«. IA , IV , str. 11.
278
Proglas Socijal-demokratske stranke Hrvatske i Slavonije povodom njenog osnivanja 1894. godine [«Sloboda«, g la s ilo hrvatske so cija ln e d em o kracije, rujan 1894. g od ine ]
. . . Socijal demokratska stranka u Hrvatskoj i Slavoniji, boriti će se, računajuć sa okolnosti u kojima joj je borbu voditi, ona će nastojati m isli i deje socijalizm a proširavati u narod, ona će rabljenjem zakonom zajamčenih prava naroda nastojati vlastodržce prinukati na uvedenje novih, ona će postepenim načinom na stojati učiniti, da i narod ove zemlje, kako i svih ostalih bude sudionikom bratske sveze socijalističkoga društva. U tu će svrhu stranka socijalistička u prvome redu boriti se za ustavno vršenje postojećih prava, koja su za naravan i zdrav politički život narodah prosvjetnih neobhodno nuždni. Socijal demokratska stranka, shvaćajući naravno čuvstvo na roda za demokratizam. nastojati će sa svimi ustavnimi sredstvi uvedenje vladavine kod koje će izravno sav narod sudjelovati, uveder.jem ustavne vladavine temeljene na osnovi obćega izbor noga prava . . . 1At lv> str. 25.
Osnova programa Socijalno-demokratske stranke u Hrvatskoj i Slavoniji [«Sloboda«, g la s ilo S D S Hrvatske I S la v o n ije , listopad 1895 go d ine.]
Da se cieli današnji sustav može održati treba stalne količine rada, bez rada nemože ništa postojati, ni postati. Zato i pripada onima, koji sve čime i proizvadjaju, najveće poštovanje. Stoga imaju težiti svi oni, koji proizvadjaju, rade i čine razne stvari, da urede okolnosti, koje bi im zajamčile sjeguran obstanak t.j. takove okolnosti, koje bi im osjeguravale uživanje svoga rada. To provesti, svrha je i c ilj socijalno-demokratske stranke. Uvidjajući, da je uzrok svoj nevolji u sadanjem sustavu gradjanskoga družtva, nastoji socijal demokratska stranka da se taj sustav zakonitim putem iz temelja promjeni, pa traži da se uvede zakon po kojem bi postala sva zemlja, polja, šume, rudo kopi i sve prirodnine, svi strojevi i obćila sveukupno vlasništvo svih ljudi, prema kojem bi zakonu imali svi ljudi jednako pravo na uživanje svega što pruža priroda. Da se to postigne, treba složne borbe cieloga radničkoga na roda, radnika u gradovih i selih; obrtnih, industrijalnih i poljo djelskih, svih umno i tjelesno radećih, proizvadjajućih članova ljudskoga družtva. Sav bo radnički narod podnosi jednako ne volje današnjih okolnosti, i zato, hoće li da ih se oslobodi, treba mu črvsta pouzdanja u sama sebe. Radnički se narod može je dino sâm osloboditi od svojih nevolja. 279
Da to bude radnički se narod mora osviestiti i postati sposob nim za borbu izmjene sadanjih okolnosti. To učiniti i provesti, svrha je socijal-demokratske stranke. Budući su pako okolnosti, u kojima žive radnički narod po svim zemljama slične, jer današnji medjunarodni saobraćaj i promet drži sve to više jedan narod od drugoga ovisnim, to je potrebno, da se za oslobodjenje radničkoga naroda vodi borba, u kojoj mora sudjelovati sav radnički narod sviju država svijeta. Socijalno demokratska stranka u Hrvatskoj i Slavoniji osjeća se zato jednom i istom u toj borbi sa cielim radničkim narodom sviju država na svietu. Socijalno demokratska stranka bori se dakle za poboljšanje stanja svihkolikih Ijudih bez razlike roda, pokolenja, plemena i vjere. ( ...) (...) 8. Socijalno demokratska stranka osudjuje svaku pre vlast, bilo narodnostnu, vjersjotpunoJ slobodi 294
i ravnopravnosti svih gradjana i zaštiti nacijonalnih manjina. U interesu osiguranja mira nove države smatra potrebnim najsrdač niji sporazum s okolnim i susjednim narodima na temelju federativno-republikanskog uredjenja. Stranačka konferencija smatra da je stoga prijeka potreba, da se u našoj novoj državi politički ojača proleterska klasa i socijalno-demokratska stranka. Ujedinjenje svih socijalističkih stra naka i frakcija u Jugoslaviji u jednu stranku, smatra konferencija najaktuelnijom potrebom uspješne proleterske klasne borbe u Jugoslaviji. To se ujedinjenje može postići samo na temelju najpunijeg medjusobnog sporazuma, pa konferencija nalaže Glavnom Odboru stranke, da stupi u pregovore sa svim socijalističkim strankama i frakcijama, da se nadje sporazum 1 osnova za pot puno jugoslavensko socijalističko ujedinjenje. )A , IV , >tr. 163.
Rezolucija ljevice [K on ferw icIJa S D S
H rvatska
I Slavonl|a,
sljafia n j
1919.
go d ina ]
Pozdravljajući Izvršeno nacijonalno ujedinjenje Jugoslavena, radnička klasa Hrvatske i Slavonije želi, da se što prije izvrši ujedinjenje svih jugoslavenskih socijal-demokratskih stranaka, na principu nepomirljive klasne borbe i bez ikakove suradnje sa buržoazijom ma u kome obliku. Stoga razloga konferencija ne odobrava ulaženje predstavnika socijalne demokracije u jugoslavensku vladu. Konferencija nadalje izjavljuje, da zemlju smatra dobrom ci jeloga čovječanstva, odnosno nacije koja na izvjesnom teritoriju živi, zato, kao što ni zrak, ni voda, jer su bitni uslovi čovjekova bitisanja, zemlja ne može biti predmetom svojine, trgovine i špekulacije. Konsekventno toj gornjoj deklaraciji, konferencija zahtjeva, da se sva zemlja proglasi nacijonalnom svojinom, a onima članovima jugoslavenskoga naroda, čije je zanimanje obradjivanje zemlje, da se dade zemlje onoliko, koliko su to kadri da sami i u zajed nici sa član. obitelji da obradjuju, te da im se onim momentom, čim se prestanu baviti poljodjelstvom, zemlja oduzme I ustupi drugim poljodjelcima. Konferencija zahtjeva, da se oni veleposjedi, na kojima postoji uzorna ekonomija, ti veleposjedi preobraze u poljodjelske ko mune. Država imade svom svojom snagom podupirati osnivanje se ljačkih komunističkih udruga, kojima bi bila svrha izmjena poljo djelskih produkata sa produktima industrije. U najavljenoj agrarnoj reformi konferencija vidi tek suštu de magogiju I protežiranje izvjesnih kategorija seljačkih masa na štetu općenitosti. S toga razloga konferencija najodlučnije pro testira protiv toga, da država na račun širokih slojeva naroda 295
oštećuje i unako bogate vlasteline i begove, koji su to svoje bo gatstvo tokom ovog rata baš na račun tih širokih slojeva naroda umnogostručlli. IA, IV, «U. 163—164.
Manifest opozicije
[Konferencija «ujedinjene opozicije« SDS Hrvatske 1 Slavonije, ožujak 1919. godine]
Drugovi! Ujedinjenje jugoslavenskog proletarijata jedna je hi storijska nužda! Onako isto kao narod, bio je do sada i naš so cijalistički pokret rascjepan na Sloveniju, Hrvatsku i Slavoniju, Dalmaciju, Bosnu i Hercegovinu, Vojvodinu i Srbiju. Sada je nadošao čas, da se svi ti rascjepani pokreti sjedine u jedan veliki i jedinstveni pokret jugoslavenskog proletarijata. Tko zateže ili radi protiv tog ujedinjenja, počlnja neoprostiv grijeh na sudbinu našeg proletarijata, slabi njegovu snagu, a jača moć reakcionar nih klasa! Jedna država — jedna radnička stranka! Protiv jedinstvene buržoazije ne može proletarijat da vodi borbu rascjepkan u šest pokrajinskih stranaka, koje će politiku voditi svaka na svoj na čin! ( ...) (...) Drugovi i drugarice! Istupanje naših gradjansklh stranaka jasno pokazuje, da radništvu predstoje teške klasne borbe. U vrijeme, kada se proletarijat čitavoga svijeta bori za preobrazbu današnjeg kapitalističkog društva u društvo socijalističko, nemo guće je, da mi ostanemo u savezu sa našim gradjanskim stran kama. te svoje organizatorne sile upotrebimo na jačanje imperi jalizma pobjedničkih država. Naprotiv, mi moramo jasno odrediti svoje stanovište, pa da kažemo: Naše je mjesto jedino u redovima medjunarodnog revolucio narnog proletarijata! Drugovi! I zato svi mi moramo da se odazovemo pozivu dru garske srpske stranke i podjemo u Brod, da tamo stvorimo je dnu jedinstvenu socijalističku stranku Jugoslavije, pak da uje dinjeni povedemo internacionalnu borbu za oslobodjenje radničke klase. U tom našem nastojanju ne smije da nas spriječi niti ne razumljiva odluka Glavnog odbora, kojom ogromnu većinu stra načkih pristaša isključuje iz stranke samo zato, što ne mogu da se za volju ministerijalizma odreknu ujedinjenja sa drugovima u čitavoj Jugoslaviji. Dolje s ministerijalizmom! Da živi klasna borba ujedinjenog ju goslavenskog proletarijata! Da živi Internacionalal IA, IV, etr. 175-176.
296
Rezolucija
[P o kra jin ska ko n fere n cija So cIJalno-dem okratske stranke u D a lm a c iji, 25. ožujka 1919. go d ine]
Konferencija pozdravlja djelo nacijonalnoga ujedinjenja i oslobodjenja našega troimenoga naroda Srba, Hrvata i Slovenaca, ali jednovremeno izjavljuje da ona to djelo ne smatra kao skrajnji cilj političkih težnja jugoslavenskih socijalista nego samo kao jedan od preduslova za razvijanje i jačanje klasne borbe jugo slavenskog proletarijata, grupisanog u jednoj jedinstvenoj i slo bodnoj nacionalnoj državnoj organizaciji. U interesu što potpuni jeg i snažnijeg nacionalnog jedinstva, — konferencija osudjuje i odbacuje od sebe sve one štetne predrasude, koje bilo u na cionalnom bilo u vjerskom pogledu, vode k separatizmu i anta gonizmu triju plemena istoga naroda. U isto vrijeme konferencija ističe, da je djelo našega nacionalnog ujedinjenja u ovim momen tima teško ugroženo sa dvije strane. Sa jedne strane našem na cionalnom jedinstvu u najvećoj mjeri prijeti im perijalistička po litika kapitalističkih vlada onih velikih država, u čiju je slijepu i lakejsku službu stupila naša buržoazija. Kapitalistički i imperija listički krugovi tih velikih država pomoću zločinačkih ugovora tajne diplomacije, koji su sklopili na štetu i protivu interesa ma lih i slabih naroda, prijete da nas podvrgnu pod svoju eksploatatorsku i ugnjetačku vlast. S druge strane našem nacionalnom jedinstvu prijeti politička nesposobnost i nezrelost jugoslavenske buržoazije, koja svoje sebične klasne interese stavlja iznad inte resa jugoslavenskoga naroda. ( .. . ) ( . . . ) U to ime konferencija zahtijeva, da se što prije izvrši i ujedinjenje svih postojećih pokrajinskih socijalističkih pokreta u jednu cjelinu; i to politički pokreti u opštu jugoslavensku soci jalističku stranku, a sindikalni u opšti jugoslavenski radnički sa vez. U pogledu ujedinjenja jugoslavenskih socijalista u jednu stran ku, konferencija stoji na stanovištu da je to ujedinjenje mogućno samo na principu nepomirljive klasne borbe, držeći se dosljedno III. Kom unističke Internacionalne i odbacujući svaku saradnju sa buržoaskim klasama, kao i prekidajući svaku vezu sa onim tako zvanim socijal-demokratskim strankama, koje su iznevjerile i iz dale stvar socijalizma. ( . . . ) ( . . . ) Konferencija dalje izjavljuje, da u pogledu rješenja agrar nog pitanja stoji na gledištu, da je zemlja opšte dobro sviju lju di, odnosno onoga dijela ljudi, koji živi na izvjesnom teritoriju i da zbog toga zemlja, kao ni vazduh i voda ne smije, da postane predmet svojine pojedinca, trgovine i špekulacije. Konferencija stoga zahtijeva, da se zemlja ne dijeli i ne cijepka u male pri vatne posjede, nego da se proglasi nacionalizacija zemlje, to jest zemlja da postane svojina cijelog radnog naroda. U pogledu po djele tako nacionalizirane zemlje ima se onima, koji se bave zem ljoradnjom, dati onoliko zemlje, koliko su u stanju obrađivati sa svojom porodicom, s time, da punopravno uživaju plod sa zem 297
lje, koju rade. U slučaju da dalje ne žele obrađivati zemlju, da im se zemlja oduzme i dade onima, koji hoće da je rade. 'Konferencija protestuje protiv vladine agrarne reforme, čija je glavna tendenca u tom, da u seljačkoj masi pojača I pooštri In stinkt svojine i tako se veže za održanje kapitalističkog poretka u kojem su te seljačke mase isto tako eksploatisane kao i radni čke u fabrikama. Konferencija je odlučno protivna vladinom rješenju agrarnog pitanja i zbog toga, što se ne samo zemlja sitni i drobi u male privatne posjede, na kojima će seljak pod pritiskom velikih po reza koje će mu buržoaska država nametnuti, postati pravi rob, nego i zbog toga, što se dosadašnjim vlasnicima zemlje, koji su do iste došli putem raznih vladarskih poklona u prošlosti ili pu tem pljačke, daje ogroman otkup, koji ima da plati cio narod. Što se tiče velikih privatnih posjeda, crkvenih i vakufskih ima nja, na kojima je mogućna racionalna ekonomija, konferenca tra ži, da se ista konfiskuju od njihovih sadašnjih vlasnika u korist cijeloga naroda i da se na njima ustanove poljoprivredne komu ne. Konferenca osim toga zahtijeva, da se uporedo sa nacionali zacijom zemlje proglasi i nacionalizacija industrije, banaka i tr govine. Da bi se uništila špekulacija i lihvarenje, koje dobiva svoj najjači impuls u takozvanoj slobodnoj trgovini, konferencija isti če, da je neizbježno potrebno uvesti monopolizaciju svih život nih namirnica sa predhodnim tačnim popisom stanovništva i pro dukata radi što pravednije podjele. Potrošačke komune su tako isto moćno sredstvo u borbi protiv trgovačke i zelenaške špeku lacije na štetu života siromašnih narodnih masa. Kapitalistička imanja onih, koji su se u ratu na zelenaški i lih varski način obogatili, moraju bezuslovno biti konfiskovana u ko rist potpomaganja onih nevoljnika, siromaha i invalida, koji su propali u ratu. Konferenca na kraju od svega srca pozdravlja mladu komuni stičku državu u Rusiji, koja je nikla iz revolucije ruskih radnika, vojnika i seljaka. U isto vrijeme izjavljuje svoju toplu drugarsku solidarnost sa svim borcima za veliki i sveti ideal komunizma u svima zemljama. Živjela proleterska solidarnost! Živjela međunarodna proleterska komunistička revolucija! IA , IV . str. 194—196.
Ujedinjenje pol./itičke/ organizacije i taktika
[Četvrti kongres SocIJal-dem okratske stranke Delm sclje, travanj 1919. godine]
Sa ovakovom taktikom mi smo udarili, mislim, onim jedinim pravim putem, kojim smo kao socijaliste morali da udarimo kraj njem radikalizmu i otvorenoj borbi proti buržoazije. Naravno, da 298
naša buržoazija bez razlike uzimlje svaku prigodu, da nas kleve će i prikaže kao nečije plaćenike, a u prvom redu talijanske. Nji ma nijesu dostatni svi protesti, koje smo učinili proti imperija lizmu uopće, a poglavito talijanskom, oni hoće nešta više, hoće da mi budemo njihovo slijepo oruđe za njihove šovinističke svr he. Tako, dok s jedne strane jugoslavenska buržoazija podmeće nam talijansko plaćeništvo, s druge strane talijanska buržoazija nam podmeće da smo jugoslavenski plaćenici. Ovo je najbolji dokaz, drugovi, da smo mi na pravome putu. Mi i ovoga časa i s ovoga mjesta moramo protestirati proti svakom imperijalizmu, a poglavito proti talijanskom imperijalizmu, koji hoće da podjar mi ove zemlje, u kojima živi čisto jugoslavenski narod i koje su isključivo jugoslavenske. (Odobravanje.) Mi moramo odlučno tra žiti da ideja samoodređenja naroda, koju je donijela velika ruska revolucija, bude provedena, te da sami narodi odluče o svojoj sudbini, a ne tamo u Parizu pet še st predstavnika buržoaskih država, da odlučuju o sudbini milijuna naroda. Internacionalni mi rovni kongres buržoaskih država nije kadar riješiti nacionalno pi tanje, jer je previše pun opreka. Svaka od tih država ima svoje ekspanzivne i eksploatatorske apetite. To pitanje može tek pra vilno riješiti internacionalni proletarijat, jer on nema interesa da se međusobno kolje i ubija. Internacionalni proletarijat, riješiti će nacionalno pitanje. Radi toga treba da se ujedinimo. Proti ujedinjene buržoazije, ujedinjeni proletarijat. Ja ne dvojim da će današnja konferencija, koja ima da odluči o tome, sigurno prihvatiti predloženu rezolu ciju, koja čisto kaže naše stanovište, te kojim putem treba da krenemo, te da će pozdraviti ujedinjenje jugoslavenskog proleta rijata u III. Internacionalu. (Odobravanje.) Drugovi! Odlučni momenti su nam pred vratima. Kapitalizam se utaplja i socijalna demokracija ne sm ije da bude ona, koja će ga spašavati. Danas kada se gradi naša nova država, mi ne smijemo pomagati buržoaziju da zgradi jednu kapitalističku dr žavu, koja će biti na ustuk proletarijata. Moramo stoga požaliti i ulazak jednog našeg odličnog druga u vladu, te mu to moramo uzeti kao njegovu političku pogrešku i pozvati ga nek se povrati u naše redove i da radi na opće dobro proletarijata. Moja je živa želja da se u Slavonskom Brodu nađu na okupu sve naše stranke Iz cijele Jugoslavije, te da tako ujedinjeni pripravljamo se za oslobođenje proletarijata cijeloga svijeta, koje se približuje, a koje nam nosi. Da živi III. Internaclonala! IA , IV , s tr. 2 0 2 -2 0 3 .
299
Izborni program Jugoslovenske sodjal-demokratske stranke za pokrajinske Izbore u Istri 1908. godine 1. •.}
2. Rastava seoskih općina od gradskih. Sadanje podređenost seoskih općina gradskim jeste najveća zapreka naravnome i go spodarskome razvoju. Najveću štetu od toga trpi hrvatski i slo venski narod, jer po sadašnjoj razdiobi, imadu svu vlast u svojim rukama talijanski patrioti. Akoprem moraju gradovima podvržene općine, da plaćaju visoke prinose, to ipak nemaju od toga nikakve koristi, nego su zapuštene u svakom pogledu. U opće imadu gra dovi posve druge potrebe i nepravedno je zahtijevati, da ih pla ćaju oni, koji kod toga nikakova udjela ne imadu. Osim toga je baš umnogom to stanje krivo neprestanim narodnosnim bojevima. (■
)
IA , II I, str. 222.
Izvještaj sa velikog socijal-demokratskog zbora u Puli 12. decembra 1908. godine (...) Sva pitanja narodnog školstva stoje u najtijesnijoj vezi sa narodnom autonomijom, jer ta pitanja mogu se samo onda po voljno riješiti za pojedine narode, ako može svaki narod sam od lučivat, neovisno od drugih. U onom trenutku kada bi se izvršila narodna autonomija u državi, ovisilo bi od samih Slovenaca, da li će si osnovati svoje sveučilište ili ne. Čim priznajemo načelo narodne autonomije, koje su također naše građanske stranke, ma kar teoretski, više puta naglašavale, moramo također Talijanima priznati pravo do sveučilišta i također pravo da si izaberu mje sto, gdje bi se ono osnovalo. Ne možemo se dakle složiti sa protestima narodnjaka protiv osnivanja talijanskog sveučilišta u Trstu, jer bi time oslabili svoje vlastite pozicije i implicite priz nali, da mogu također i o našem sveučilištu odlučivati drugi, a ne mi. Ipak je položaj uslijed različitih zahtjeva za visokim škol stvom povoljan za Slovence i Hrvate, te bi ga mogli iskoristiti u tom smislu, da bi u Trstu i u Primorju mogli uopće postići po trebne pučke, srednje i stručne škole. Da bi talijansko sveučili šte u Trstu bilo opasno po razvoj primorskog slavenstva, Je sa mo prazan strah, opasno je ali pomanjkanje pučkih i srednjih škola. Sa zajedničkim odricanjem sveučilišta samo se koči osni vanje jedne i druge univerze, a takova politika ne može se naz vati narodnom. Govornik je na to predložio slijedeću rezoluciju: »Slovenski radnici, sabrani na javnom zboru dne 12. XII. 1908. u dvorani »Arco Romano«, traže sa svom odlučnošću osnivanje slovenskog sveučilišta u Ljubljani i prijeko potrebnih pučkih i srednjih škola u Trstu i u Puli. Zbor priznaje sa stanovišta pra vednosti i slobodnog samoodlučivanja također talijanskom na 300
rodu pravo do svog sveučilišta i pravo, da si sami izaberu mjesto, gdje će se ono osnovati.« ( . . . ) IA, III, str. 223.
Treći kongres Jugoslovenske socijal-demokratske stranke u Istri [«Slobodna rije č« , g la s ilo S D S
H rvatske I S la v o n ije , svib a n j 1914. g odine]
»Treći kongres istarske političke organizacije, priznavajući po trebu dobroga stranačkog glasila i dobrih strukovnih listova u hrvatskom i slovenskom jeziku posebno za Istru, smatra za že lju vrijedan cilj, da osnuje svoje radničko socijalističko glasilo. Ali kongres izjavljuje, da takav list može tek onda donijeti ko risti radništvu, ako je organizacija dovoljno jaka, da podnosi te rete svojega lista, a da kraj toga ne treba zapostaviti druge svo je dužnosti. Kod toga je nužno da organizacija bude toliko razgranjena, da uzmogne lako provesti izdašnu agitaciju za list. Po što pak prilike u Istri nisu toliko dozrele, da bi izdavanje pokra jinskoga glasila bilo moguće bez velikih žrtava, ubivši sve ostalo organizatorno djelo, poziva kongres hrvatske i slovenske drugo ve u Istri; da pretplaćaju i šire među radništvo »Slobodnu Riječ« i »Zarju«, te da se zamoli oba uredništva, da se po mogućnosti što više obaziru na prilike u Istri. Glede strukovnih listova preporuča kongres pokrajinskom političkom odboru, da poduzme sporazumno preko strukovnih organizacija potrebne korake kod centrala u Beču, da nabave svojim članovima strukovna glasila i u to ime se posluže postojećim jugoslavenskim strukovnim no vinstvom. (. . .) |Af nli str. jag.
Izborni proglas Jugoslovenske socij'al-demokratske stranke za Istru od 1914. godine [»Slobodna rije č« , g la s ilo S D S H rvatske
I S la v o n ije , svib a n j 1914. go d ine ]
. . . Politika klerikalizirane hrvatske sm jese, koja pod krinkom patriotizma svojom opstrukcijom priječi rad sabora prepuštajući zemlju, da stoji bez najprečih potreba kao što su ceste, putevi, škole, bunari, vodovi i slično, mora se najoštrije osuditi biranjem I agitacijom za soc. dem. kandidate. Politici raspirivanja mržnje protvu naroda talijanskoga jezika, s kojim nam je suđeno živjeti u ovoj pokrajini pod Istim krovom, treba da suprotstavimo poli tiku bratstva I sporazuma, narodnosnog mira i složenoga rada za zajedničke gospodarske, političke i kulturne probitke puka. Sramotnom zazivanju komesarijata, na što se usudila javno I otvoreno hrvatska sm jesa na usta vođe joj Laginje, moramo da suprotstavimo zahtjeve najširih političkih sloboda, u prvom redu zahtjev za opće, jednako, tajno i proporcijonalno pravo glasa za sabor I općine, kao jedinom lijeku protiv opstrukcija za naciona lističke trice I kaprice, te tim skopčanim gospodarskim trzavica 301
ma u zemlji, od kojih najteže posljedice ne snose gospoda, već široki slojevi puka, radni narod. Bratskim sporazumom s drugarskom talijanskom soc. dem. strankom u Istri drugovi će talijanske narodnosti, koji imadu pra vo glasa u našim kotarevima, glasati za gore spomenute kandi date. A svi drugovi jugoslavenski socijalni demokrati, koji imadu pravo glasa u talijanskim srezovima, dužni su da dadu svoj glas za kandidate drugarske talijanske soc. demokratske stranke u Istri. RADNI NARODE ISTRE! Svi dakle, koji ste proti klerikalizma, a za slobodnu misao, protiv šovinizma, a za narodnosni mir, protiv nesposobnosti sabora privilegovanih, a za opće, jednako, tajno i proporcijalno pravo glasa za sabor i op ćine. agitirajte i dajte svoje glasove za kandidate socijalno de mokratske stranke! IA , II I, Str. 227—228.
Međunarodna socijalna demokracija i nacionalni spor u Austriji [B m skl prijedlog Izv rin o g odbora JS D S 1899. godine]
S obzirom na to što nacionalne raspre sprečavaju svaki napre dak i uspešan razvitak naroda; što taj spor proističe iz našeg zao stalog državnog uređenja i naročito iz nejednakosti privrednih i kulturnih prilika naroda; što vladajuće klase te raspre svesno ili nesvesno raspiruju radi lakšeg očuvanja svoje vlasti i spreča vanja svakog jačeg ispoljavanja istinskih narodnih interesa; s obzirom na to da je opšte shvatanje nacionalnog pitanja u Austriji pogrešno, pošto zamenjuje narod sa pokrajinom i na taj način pretvara čisto kulturno pitanje u pitanje svojine; ali pošto živi narodi ne mogu nikada da budu identični sa mrtvim mapama, strankin kongres izjavljuje: rešenje nacionalnog pitanja u Austriji je uslov kulturnog napret ka i privrednog razvitka stanovništva, kao i konačnog privrednog osamostaljenja austrijskog proletarijata; s obzirom na to, dužnost je proletarijata da teži za pravednim i razumnim rešenjem tog pitanja; takvo rešenje za današnje društvo je moguće jedino u takvom državnom uređenju koje jamči svim stanovnicima podjednaka prava i mogućnost za uređenje odnosa po sopstvenoj volji; uslov za to je u parlamentarnoj državi opšte, podjednako i neposredno pravo glasa koje isključuje sve feudalne privilegije u državi i u pokrajinama; potpomaganje i razvijanje nacionalnih osobenosti svakog pojedi nog naroda je mogućno samo na osnovu podjednakog prava i slo bode; zato treba odbaciti svaki birokratsko-državni centralizam, a takođe i svako pokrajinsko-feudalno načelo i uopšte svako Iz jednačavanje naroda s nekom pokrajinom. 302
Na osnovu tih postavki koje jedino garantuju sporazum među na rodima, postavlja strankin kongres, s obzirom na načela socija lizma, kome je cilj slobodno društvo, sledeće konkretne smernice: 1. Austrija mora da postane demokratska narodnosna savezna država; 2. svaki narod koji živi u A ustriji jeste, bez obzira na pokrajine u kojima žive njegovi članovi, autonomna skupina koja uređuje i obavlja sve svoje narodne (jezične i kulturne] poslove sasvim sa mostalno; 3. pokrajinska područja samo su administrativnog karaktera i bez ikakvog uticaja na narodnosne odnose; 4. u državi svi su jezici ravnopravni i prema tome treba isklju čiti sve nacionalne privilegije, dakle i svaki državni jezik; nuž nost međusobnog opštenja sama će uputiti slobodne narode da nauče i one jezike koji su im pored materinjeg jezika praktično potrebni. Strankin kongres kao organ međunarodne socijalne demokratije u Austriji izražava svoje uverenje da je na osnovu ovih temeljnih načela moguć sporazum među narodima. Strankin kongres svečano naglašava da priznaje svakom narodu neograničeno pravo samostalnog nacionalnog opstanka, a ujed no izjavljuje da mogu narodi kulturno napredovati samo u slučaju da su tesno međusobno udruženi, a nikako ako žive u sitničarskim svađama. Radništvo svih naroda istrajaće kako radi koristi celine tako i radi pojedinih delova, sada kao i ranije, na stano vištu međunarodnog ujedinjenja i bratstva, i neće opovrgnuti na čelo da mora voditi svoju privrednu i političku borbu u jedinstve no spojenim redovima. N acionalno p it a n je ___ Zb o rn ik dokum enata, atr. 159— 160.
Referat Etbina Kristana o socijalnoj demokraciji i jugoslavenstvu [Š e s t i kon gres J S D S , 1907. go d ine ]
Jezično pitanje od najveće je važnosti kad se podsetimo da je jezik najeminentnije sredstvo kulture. ( . . . ) U tome leži značaj jugoslavenskog pitanja takođe za socijalnu demokratiju, koja je najtešnje povezana s razvojem kulture. Jugoslovensko pitanje stvarno nije političko, niti znači ustanov ljenje jugoslovenske države; nije ni pitanje dinastije Karađorđevića ili Koburške dinastije, nego je prvenstveno pitanje zajedni čkog jezika, zajedničke literature svih Jugoslovena koji u sadaš njoj rasparčanosti stoje na putu svom sopstvenom razvitku i na pretku celokupne kulture, ali koji bi mogli, jezično ujedinjeni, da postanu vrlo važan faktor kulture. Naša je briga da se i socijalna demokratija među Jugoslovenim a tada uspešnije razvija. N acionalno p ita n ja . . . , Zb orn ik dokumenata, str. 160. 303
Ivan Cankar: Slovenci i Jugoslaveni [1913. godine]
. . . za čoveka prirodne seljačke pameti, koji upravo ne bi znao ni šta je diplomatija, šta politika, šta državni pravobranitelj, ju* goslovenski problem ne bi bio tako komplikovan i uopšte ne bi bio problem. Taj čovek bi rekao: »Ako misle ta četiri naroda da su srodni i da bi najlakše i najbolje živeli, ako bi se udružili, neka bude po njihovoj želji, neka u ime božje izgrade saveznu jugoslovensku republiku. Koristan za celokupno čovečanstvo je samo narod koji je zadovoljan i koji ima uslove i prostora da učvrsti svu svoju moć. ( ...) Kao što ste videli, razmatrao sam jugoslovenski problem kao ono što je: naime kao isključivo politički problem, problem ra skomadanog plemena, koje se u životu čovečanstva ne može učvr stiti dok se ne ujedini u celinu. To je sve. Neko jugoslovensko pitanje u kulturnom ili pak jezičnom smislu za mene uopšte ne postoji. Možda je nekada postojalo, ali je rešeno onda kada se jugoslovensko pleme rascepilo u četiri naroda s četiri čisto sa mostalna kulturna života. Po krvi smo braća, po jeziku bratučedi . . . Ako kada dođe do političkog ujedinjenja jugoslovenskih naroda — i nije samo moja vruća želja već je i moje tvrdo ubeđenje da će do toga ujedinjenja zaista doći — tada se to neće moći drukčije izvršiti nego da se ujedine ravnopravni i jednaki narodi. Nacionalno pitanje . . . . Zbornik dokumenata, str. 161.
Proglas lijevog krila
[Jedanaesti zbor JS D S 1919. godine]
Proletarijat Slovenije! Pazi dobro kome povjeravaš svoje inte rese! Kapitalizam bije svoju posljednju, odlučujuću bitku. Pri to me se služi svim mogućim sredstvima. Osobito želi na lukav na čin unijeti razdor u radničke redove. Posebno nastoji podmititi, omekšati i uljuljkati u san radničke vođe novcem, dobrim služ bama, ministarskim stolicama. Na taj način naši eksploatatori žele postići da i radnička stranka služi kapitalu i gospodi, kao što ih služe sve druge stare i nove stranke u Jugoslaviji. Radništvu i seoskom proletarijatu u cijelom svijetu rat je otvo rio oči. Osjetili su na svojoj koži što je kapitalizam i kako boga taši nesmiljeno i krvoločno izrabljuju siromašan narod širom ze maljske kugle. Nesloga proletarijata i izdajstvo nekih radničkih vođa omogućilo je kapitalizmu mobilizirati 40 milijuna radnog naroda na međusobno klanje. Zbog toga su se proleteri u svim zemljama počeli udruživati i zabranjivati svojim vođama pomaga nje i sudjelovanje u vladama bogataša, jer to rađa samo vojsku, glad, skupoću i velika davanja. 304
Proletarijat Srbije, Hrvatske, Bosne i Dalmacije se je također strukovno udružio u »Centralnom radničkom strukovnom vijeću-, a politički u »Socijalističkoj radničkoj partiji Jugoslavije (komu nista)«. Slovenski proletarijat se još nije pridružio tim organiza cijama. Posljedice vidimo: naš radnik, sluga, ima nesrazmjerno manju zaradu nego srpski i hrvatski drugovi. Zato se udružimo s njima, jer u zajedničkoj organizaciji, u združenoj klasnoj borbi poboljšat ćemo svoj život i konačno pobijediti eksploatatore ( . ..) Na sastancim a i u razgovoru s radničkim i seljačkim so cijali stičkim masama u raznim krajevima Slovenije uvjerio sam se da su zahtjevi širokih slojeva proletarijata slijedeći: 1. Udruživanje Jugoslovanske socialno-demokratične stranke sa Socijalističkom radničkom partijom Jugoslavije (komunista). 2. Udruživanje svih socijalističkih strukovnih organizacija i sa veza u veliki strukovni savez svih radnika Jugoslavije (u »Cen tralno strukovno vijeće«), koji voui neprekidnu i nepomirljivu kla snu borbu s kapitalizmom. 3. Radnici i seoski proletarijat neka zabiane svojim vođama svako paktiranje s buržoaskim strankama, jer će tako stranka sa čuvati čiste ruke, klasnu borbenost i uživati povjerenje svjetskih radničkih saveza i socijalističke Internacionale, za kojima stoje milijuni radničkog i seosKog te intelektualnog proletarijata u Ru siji, Italiji, Njemačkoj, Francuskoj, tngleskoj, Am erici, Japanu itd. Naša stranka ne sm ije sa svojim ministrima sudjelovati u bur žoaskim vladama, koje hoće natovariti teško breme svjetskog rata i njegovih posljedica na izmučena pleća radničkog i seo skog staleža, koje ponovnim naoružavanjem pripremaju novi rat, koje svim silam a i sredstvim a zatiru slobodno izražavanje ljud ske volje, koje svojim krvavim rukama guraju prevarene ljudske mase na ratno klanje protiv ustaničkog proletarijata. Ta tri glavna zahtjeva moraju prodrijeti na strankinom kongre su u Ljubljani. Bez njih nije moguće udruživanje sa srpskim i hrvatskim su drugovima u jedinstvenu, snažnu stranku svih ugnjetenih i ek sploatiranih slojeva u Jugoslaviji. Bez njih morat ćemo i dalje samotno životariti, bez prave snage, bez potrebnog oduševljenja i bez pravog uspjeha; bez njih je nemoguća pobjeda u klasnoj borbi. Naši susjedi, talijanski radnički i seoski proletarijat je na svom kongresu ovih dana u Bologni, s ogromnom većinom glasova zauzeo isto stajalište koje zastupa Socijalistička radnička par tija Jugoslavije (komunista). Na tom stajalištu stoje naši slovenski sudrugovi u Primorju i u Trstu koji predstavljaju veliki dio naše Jugoslovanske socijalnodemokratične stranke. Proleteri Slovenije, ne budimo posljednji! Oči ugnjebnog sta novništva cijelog svijeta su uprte u nas. Srpski i hrvatski rad nici I seljaci nas zovu u svoje snažne i čvrsto zbijene redove. Ne odležimo svoju odlukul 305
Proletarijat Slovenije, ria noge! Pobjedit ćemo u znaku jedinstva, u znaku sloge i bratstva, u znaku čistog socijalizma, u znaku nepomirljive klasne borbe. U čvrsto zbijenim redovima s cjelokupnim proletarijatom Ju goslavije, ruku pod ruku s balkanskim proletarijatom i s prole tarijatom cijelog svijeta spremajmo se za veliki boj. Proleteri Jugoslavije, udružimo se! N acionalno pitanja . . . . Zbornik dokumenata, etr. 161— 163.
Program Socljal-demokratske stranke Bosne I Hercegovine [Prvi kongrea, 28. I 29. lipnja 1909. godine]
Privatna svojina sredstava za proizvodnju, koja je predje bila sredstvo da proizvođaču obezbijedi svojinu nad njegovim proiz vodom, postala je danas sredstvo da se seljaci, zanatlije i sitni trgovci izvlašćuju i da se proizvodi radnikovi prenesu u svojinu onih, koji ne rade — kapitalista i veleposjednika. Jedino se pre laskom kapitalističke privatne svojine sredstava za proizvodnju — zemljišta, rudnika, sirovina, alata, mašina, saobraćajnih sred stava — u društvenu svojinu i preobraćanjem proizvodnje espapa u socijalističku proizvodnju, t. j. takvu, koju vrši društvo samo za sebe (za svoju potrebu) može postići to, da veliko gazdinstvo i prinos od društvenog rada, koji stalno raste, postanu i za one klase, koje su do sad bile eksploatisane, mjesto izvor bijede 1 ugnjetavanja, izvorom najvećeg blagostanja i svestranog harmoničkog usavršavanja. Ovaj društveni preporođaj ne znači oslobođenje samo proleta rijata, nego i cijelog ljudskog roda, koji pati pod današnjim sta njem. Ali ovo oslobođenje može biti samo djelo radničke klase, jer sve druge klase pored toga, što im se interesi kose, stoje na stanovištu privatne svojine sredstava za proizvodnju I imaju za jednički cilj, da održe osnove današnjeg društva. Borba radničke klase protiv kapitalističkog eksploatisanja ne minovno je politička borba. Bez političkih prava ne može radnička klasa voditi svoje eko nomske borbe niti razvijati svoje ekonomske organizacije. Ova ne može izvojevati prelazak sredstava za proizvodnju u opštu svo jinu dok ne zadobije političku silu. Ovu borbu radničke klase razviti u svjesnu i jednostavnu i po kazati joj njen od prirode nužan cilj — to je zadatak so cija ld e mokratske stranke. Interesi radničke klase jednaki su u svima zemljama sa kapi talističkim načinom proizvodnje. Širenjem svjetskog saobraćaja i proizvodnje za svjetsku pija cu postaje položaj radnika u jednoj zemlji sve zavisniji od položaja radnika u drugim zemljama. Oslobođenje radničke klase djelo Je, dakle, na kome podjednako učešće Imaju radnici sviju kulturnih 306
zemalja. U svom saznanju osjeća se i izjavljuje se socijaldem o kratska stranka Bosne i Hercegovine solidarna saradnicima svje snim svoga klasnog položaja u svima ostalim zemljama. Socijal-demokratska stranka Bosne i Hercegovine ne bori se dakle za nove klasinske povlastice i preimućstva, već za ukida nje klasinske vladavine, pa i samih klasa i za jednaka prava i za jednake dužnosti sviju bez razlike pola i porijekla. Polazeći sa ovoga gledišta ona se u današnjem društvu bori ne samo protiv eksploatisanja i ugnjetavanja nadničara, već protiv sviju vrsta eksploatisanja I ugnjetavanja, pa bile one upravljene protiv kla se, stranke, pola ili rase.
Izvještaj [T re ć i kon gres S o ci jul-dem okratske stranke Bosne i Hercego vin e, 10. I 11. srp n ja 1911. g od ine ]
Građanske stranke u saboru, ukoliko se uopće mogu nazvati nekakvim strankama, dale su se u potpunu vladinu službu 1 one su nesposobne za ikakvu borbu sa vladom. Te današnje stran ke nemaju nikakvog temelja za opstanak osim narodne neupuće nosti, a čim se imalo počne narod politički vaspitavati, one će doživiti sigurnu propast. Na mjesto njih moraće se osnovati jed na demokratska stranka, koja bi prelazeći preko konfesionalnih razlika vodila demokratsku opozicionalnu politiku na osnovu prin cipa narodnog jedinstva Srba i Hrvata. Ta politika bi bez sumnje naišla na velik odziv u narodu, koji je pored sve svoje zaslijep ljenosti, ipak opozicionalno i borbeno raspoložen. Ta demokrat ska politika u našoj zemlji imala bi uspjeha naročito u ovom vre menu kada se ruši reakcija u Austriji i kada kroz čitavu monar hiju bruji pitanje demokratizacije kao pitanje skore budućnosti. ( . ..) ( . ..) Interesi domaće buržoazije dolaze u sukob sa interesima strane buržoazije i domaćeg feudalizma. Stranu buržoaziju pretstavlja vlada, domaće feudalce muslimanski poslanici, a mladu domaću buržoaziju poslanici Hrvatske Narodne Zajednice i veći dio srpskih poslanika. Kraj ovakvog stanja mi smo ukazivali na potrebu grupacije srpskih i hrvatskih buržoaskih elemenata za borbu protiv vlade i domaćeg feudalizma, u prvom redu za rje šenje agrarnog pitanja. Naročito smo naglašavali da bi se ovaj srpsko-hrvatski zajednički rad morao temeljiti na narodnom Je dinstvu Srba i Hrvata sa isključenjem konfesionaalne politike, koju vlada uvlači radi dijeljenja narodnih snaga. A li pošto su se, kako naprijed rekosmo, građanski političari potpuno stavili j vla dinu službu oni nisu provodili ovu pravilnu politiku nego suprotnu, jer bi ovakav rad bio protiv interesa vlade i feudalaca, koji stoje nepomično uz vladu. Vlada je udesila sasvim drugi pravac gra đanske politike. Ona je razbila onaj sporazumni rad svih konfe sionalnih grupa u saboru i uspjela da se stvori hrvatsko-musli307
manski pakt. pa da tako od Muslimana i Hrvata stvori potpunu sigurnu većinu, a da Srbe uzima po potrebi. ( ...) ( . . . ) Kao što se vidi stvorene su potpuno neprirodne političke grupacije, stvorena je vladina muslimansko-hrvatska većina, ko ja ima zadaću da održava svaku reakciju. Mjesto srpsko hrvatskog rada protiv vlade i feudalizma, došao je muslimansko-hrvatski rad za vlad i i feudalizam. Ovo očigledno pokazuje da građanske stranke rade potpuno suprotno onome što bi trebale da rade. Ml smo preko našeg organa najoštrije osuđivali muslimansko-hrvatski pakt i pozivali građanske elemente da vode drukčiju politiku. Istorijska zadaća proletarijata jeste da zajedno sa buržoazijom ru ši feudalizam. U borbi protiv zajedničkih protivnika: stranog ka pitalizma i domaćeg feudalizma naša je stranka bila gotova da pomaže borbu domaće buržoazije, ali pošto ona nije pokazala spo sobnosti za borbu, jer i među njenim predstavnicima ima feu dalnih i konzervativnih elemenata, naša je stranka vodila sama i borbu protiv predstavnika stranog kapitalizma i protiv domaćih feudalaca. Ova nesposobnost građanskih stranaka za borbu po kazuje da te stranke nisu čisto buržoaske stranke, nego da su skup raznolikih elemenata, čiji klasni interesi stoje u međusob noj suprotnosti i da će te stranke — Srpska narodna organiza cija i Hrvatska narodna zajednica — morati propasti, da na nji hovo mjesto dođu stranke sa izrazito klasnim buržoaskim znača jem, koje će za današnje prilike morati voditi demokratsku i na prednu politiku. I medu Srbima i među Muslimanima već do da nas pokazali su se elementi za ovakve stranke, a našlo bi hi se i kod Hrvata. Čitave prošle i ove godine stajalo je na dnevnom redu najveće današnje socijalno i političko pitanje naše zemlje — agrarno pi tanja. Na prošlogodišnjem kongresu o ovom pitanju donešena je rezolucija, u kojoj je odlučno naglašen zahtjev za ukinuće kmet stva i za riješenje agrarnog pitanja obligatornim otkupom držav nim sredstvima bez naknade od seljaka. Vlada je stalno odlagala da ovo pitanje ne dođe na dnevni red u saboru. Prošle go dine pojavile su se i seljačke demonstracije, u kojima su seljaci zahtijevali da se što prije ukine kmetstvo. Vlada nije htjela doni jeti agrarno pitanje prije na raspravu nego što je osigurala svojoj fakultativnoj osnovi primanje. Kad je bio stvoren musfimansko•hrvatski pakt i pošto je on potpisan, u saboru je svršena raspra va o agrarnom pitanju za 6 sati a za fakultativnu osnovu glasali su Muslimani, Hrvati i jedan dio Srba. Time je čitav sabor, 5. aprila 1911. g. izvršio najveće izdajstvo nad našim narodom. Č i tav sabor, izuzevši 3— 4 poslanika, odobrio je vladinu fakultativ nu osnovu. Ovo izdajstvo građanskih stranaka mi smo na najoš triji način žigosali i u narodu im stavili žig izdajstva na čelo. Za čitavo vrijeme, dok je agrarno pitanje bilo na dnevnom redu po litičkog života naša je stranka i preko svog organa i putem skup štinskih akcija tražila pravilno riješenje pitanja. (...) IA , V I, str. 45—47.
308
Izvještaj [č e tv r ti kon gres S ocIJal-d em okratske stranke Bosne i Hercego vin e, 30. lip n ja I 1. srp n ja 1912. go d ine ]
Na širenju jugoslavenske ideje na suprot nasiljima vlastodrža ca naša stranka je radila svim silama. Ona je taj rad obavljala u sporzumu sa ostalim drugarskim jugoslovenskim strankama. Ona je u pojedinim zgodama isticala i svoje državnopravno stanovište u pogledu Austro-Ugarske, ali je uvijek naglašavala da se državopravnih natezanja treba klonuti, nego da treba jačati narodnu otpornu snagu, koja tek može odlučivati o važnijim pitanjima. Na ša stranka je uticala koliko je mogla da se nastavi rad jugosla venskih i balkanskih konferencija. ( . . . )
izvještaj [Š e s ti I za k lju čn i ko n gres So cIJa l-d em o kratske stranke Bosne I H ercegovin e, 19. tra vnja 1919. go d ine]
( . ..) Pošto su se u to doba počeli sve više navlačiti ratni ob laci, naša je stranka, kao i druge stranke u Internacionali, vodila borbu protiv rata, naglašujući uvijek da je ona za revolucionarno rješavanje svih neriješenih pitanja, pa i pitanja nacionalnog uje dinjenja i oslobođenja Jugoslavena. Mi smo, u najtješnjoj zajed nici sa svima jugoslavenskim i balkanskim socijalističkim stran kama, na suprot svima krizama i ratnim opasnostima, isticali zah tjev Balkanske Federativne Republike kao jedinog mogućeg rje šenja jugoslavensko-balkanskog pitanja u interesu naroda na Ju goistoku Evrope. Međutim, koliko god se u to doba dalo pred viđati da se rat priprema i da on nije daleko, ipak nismo ni mi slili da nas od početka velikog svjetskog rata dijeli takorekući samo nekoliko dana. ( . . . ) ( . ..) Dogodio se, dakle, jedan veliki preokret, koji je značio znatan napredak u razvitku našega naroda. Izvršeno je njegovo nacionalno oslobođenje i ujedinjenje. Ovaj čin nije izveden revo lucionarnom borbom narodnih masa, nego je rezultat ratova u Evropi i na Balkanu. Naša je buržoazija primila vlast iz ruku au strijskih generala, koji su vlast njoj predali po nalogu iz Beča. I buržoazija, uzevši vlast u ruke, nije radila ništa što bi morala da radi jedna revolucionarna klasa u svojoj revoluciji. Naprotiv. Buržoazija je sve činila da obuzda neraspoloženje narodnih masa i da konzerviše stare odnose. Jedino su izmijenjeni šefovi vlada, a sav ostali činovnički aparat ostao je potpuno stari. Buržoazija u ovim časovima prevrata . . . nije radikalno riješila agrarno pita nje, nije radikalno donijela nikakve zakone o političkim slobodama I socijalne zakone, kao što se uopšte nije starala da izvede konzekvencije svoje revolucije. Naša je stranka i štampa podvrgla oštroj kritici ovo kontrarevolucionarno djelovanje jugoslavenske buržoazije. 309
Jugoslavenska buržoazija nije ništa činila za propagovanje ide je jugoslovenskog narodnog jedinstva. Dok je ova ideja jedno pro lazno vrijeme bila osvojila građanske mase, i to dok je još Austro-Ugarska bila živa, dotle je odmah iza prevrata u građanskim masama počeo ponovo carevati šovinizam I vjerske razmirice. Naša je stranka morala u ovim danima energično istupiti protiv vjerskih i šovinističkih borba, to je činila naročito preko Glasa Slobode i predavanja srijedom, koja su se otada počela javno držati. Našoj je stranci, koju je buržoaska štampa klevetala kao protivnicu nacionalnog oslobođenja i ujedinjenja, bilo ostalo da jedina brani narodno jedinstvo, i da nasuprot svih separatističkih težnji buržoazije, jako naglasi svoje gledište o nužnosti potpunog nacionalnog i državnog ujedinjenja. (...)
Rezolucija
[Peti kongres Srba s o cija lista u Ugarskoj, velJaEa 1910. godine]
(...) V. kongres Srba socijaldemokrata u Ugarskoj održan 12. i 13. februara 1910. u Budimpešti, izjavljuje: da se čvrsto pridržava 4 tačke partijskog programa koji »za sve narodnosti, koje u ovoj državi žive potpunu ravnopravnost zahteva, jer ne priznaje nikakove razlike između čoveka i čoveka, pripada li on ma kojoj narodnosti i govori li on ma kojim jezi kom«. V kongres Srba socijaldemokrata ustanovljava da u Ugarskoj srpski, nemački, slovački, rumunski i ostale jezike govoreći ljudi ne trpe ekonomsku i političku potištenost kao Srbi, Nemci, Slo vaci, Rumuni itd. nego uglavnom u prvom redu kao proletarl de le ekonomsku i političku potištenost Mađara proletera. Svestan toga, da protivkulturan šovinizam mađarskih građan skih stranaka se ne razlikuje ni u čemu od šovinizma srpskih, rumunskih, slovačkih, nemačkih itd. građanskih partija, dalje sve stan toga, da su srpske šoviniste gotove ma kada stupiti u spo razum s ostalim nesrpskim šovinističkim strankama, da bi sjedi njenim silama učinili front protiv naroda i protiv narodne borbe za ekonomsko i političko oslobođenje, dokumentirajući s time to, da u zaštiti svojih klasnih interesa ne poznaju narodnosne razlike, životni interes radnog naroda, da se također bez narod nosnih razlika udružuju zarad obrane ekonomskih i političkih pra va svojih. Pa pošto se u Ugarskoj za interes radnoga naroda isključivo socijalna demokracija bori pošteno i istinski, to je radnog na roda dužnost, da u ovu partiju bez narodnosnih razlika stupa I da se s njome zajednički bori. (...) IA, VI, str. 181.
310
Iz članka »Naš program« [Uvo d n ik prvog broja lis ta »Revolucija«, 1895. go d ina]
. . . »Mi izlazimo sa listom »Revolucija«, koji će biti organ svih mladih revolucionara, nerazdvojno povezanih sa ugnjetenom ma som koja strada, i koji će tako najdostojnije moći da usmerava njene buntovničke pokrete. Ove mlade snage, zapojene principi ma revolucionarnog socijalizm a, uneće nove elemente u oslobo dilačku borbu. Kao što smo i u svom pozivu rekli, naša će deviza biti: oslobođenje Makedonije je stvar samih Makedonaca«. . . . »u svojoj do detalja razrađenoj borbi, mi ćemo propagirati i ideju za stvaranje jedne nezavisne makedonske republike. Neka znaju svi bogataši i derikože, da po samoj svojoj prirodi Make donija jeste i treba da bude centar demokratije. Ona će biti žiža oko koje će se ok; stati svi balkanski državnici. Dođavola sa njihovim lažnim idealom o ujedinjenju, kada oni na to gledaju kao na jednu vrlo bogatu pljačku koja mnogo obećava. Kao internaclonalisti mi ćemo udružiti svoje napore sa naporima srpskih, hrvatskih, grčkih i drugih revolucionara i na taj način ćemo paralisatl svaku šovinističku agitaciju i pripremit povoljno tlo za stvaranje jedne nezavsne i slobodne države. Iz narodnog pokreta mi ćemo obrazovati onu revolucionarnu bujicu koja će svojom snažnom brzinom da ponese sve staro i trulo, da bi otvorila put mladom i poštenom«. ( . . . ) ( . . . ) »Dole turska tiranija! Da živi republikanska Makedonija!«
Prvomajski proglas socijalističke grupe Glavinova za 1897. godinu ( . . . ) Rat ratu! Mir i bratstvo među narodima! Sloboda porob ljenim narodima! Dole krunisane narodoubice! Živela socijalna republika! I ti, nesrećnl makedonski narode, pridruži se ovom uskliku radosti i nade, i baci se u neravnu i krvavu borbu s pretsmrtnim rečima na usanama: Sloboda ili smrt! Bori se, jer ti imaš pravo i da se boriš i da pobediš! Zar ne vidiš da svi u tebi gledaju mastan zalogaj I da žele da te kasape kao komad mesa! — Bu garska, srpska i crnogorska vlada zaključile su sramni savez da bi te u zgodan čas raskomadale. Pljuni na taj njihov sramni akt I podaj bratsku ruku radnom narodu koji danas slavi Prvi maj i koji nema ničeg zajedničkog sa svojim vladama, i visoko manlfestuj svoju solidarnost sa proletarijatom (sirotinjom) celog sveta. Danas sve vlade sklapaju saveze sa sultanom da bi ojačale tiraniju I pljačku i održale divlje tursko ropstvo, čije su žrtve hiljade nesrećnika . . . Danas svi radnici, kao protivteža međunarodnoj zaveri kneževa i careva, pružaju jedni drugima ruke i složno ustaju protiv ovih 311
krunisanih zločinaca, čiji su dani izbrojani. Oni stupaju u svetsku socijalističku armiju, duboko vjerujući u trijumf socijalne repu blike. Odazovi se ovom plamenom i bratskom pozivu, dragi Narode! Upni svoje junačke snage, ojačaj svoju vatrenu odanost i ener giju za veliko narodno delo i ti ćeš biti slobodan! Živela slobodna Makedonija! Živeo međunarodni socijalizam! Živelo bratstvo i oslobođenje naroda! Živeo Prvi maj! MAKEDONSKA REVOLUCIONARNA SO C IJA LISTIČ KA GRUPA
Iz članka »Program makedonskih revolucionara-socijalista« [1898]
Rukovođeni najhumanijim i progresivnim idejama, makedonski revolucionari-socijalisti postavili su sebi za cilj: potpuno politič ko i ekonomsko oslobođenje naroda koji naseljavaju Makedoniju i Jedrenski kraj. Za postizanje jednog takvog cilja mi, makedon ski revolucionari-socijalisti, ne priznajemo drugo radikalnije sred stvo od revolucije. . . . Iz tih razloga u delokrug naše delatnosti ulazi moralno i intelektualno uzdizanje ćele radničke klase, njeno vaspitavanje u duhu nezavisnosti i civilizacije . . . Za postizanje našeg glavnog cilja — oslobođenje naroda Makedonije i Jedrenskog kraja — mi smo srpemni na sporazum i savez sa svim plemenima u tur skoj državi čiji je cilj oslobođenje i sa svima drugim narodnim radnicima, simpatizerima naših ideja. . . . Da bi se borba mogla razvijati, Makedoniju treba osloboditi šovinističke propagande, koja danas zaglušuje to pitanje — po litičko oslobođenje. Mi bismo rado prihvatili i podržali saglasnu odluku progresivnih političkih partija u zainteresovanim državama da se Makedoniji dadu autonomna prava, da se one odreknu svo jih pretenzija na uticaj na ovu veoma postradalu zemlju. Da se dâ svima nacionalnostima u Makedoniji da imaju uređene male kantone, u kojima bi one, prema većini stanovništva u tim kan tonima, uređivale svoje društvene stvari: da sami sebi izaberu svoj zvanični jezik, da otvore škole na svom jeziku i dr. Da uopšte imaju takvo uređenje kao što danas postoji u Švajcarskoj. Mi ne stojimo na bazi nacionalne mržnje — za nas su radnici svih zemalja braća među sobom. I mi smo spremni uvek da im pružimo ruku, kada humanost i ljudski progres to zahtevaju. Mi ne simpatišemo sa šovinističkim strujama u Bugarskoj, Srbiji, Grčkoj i na drugom mestu, jer one nisu u stanju ništa da učine za poboljšanje stanja porobljenih, osim da raspiruju mržnju među 312
nacionalnostima u Makedoniji i da još više komplikuju nepod nošljivo stanje pod turskim jarmom. Mi smatramo da narodi treba dobrovoljno da se opredele I sa mi odrede svoju narodnost, a ne da se opredeljuju na osnovu nekih istoriskih tradicija ili unutar-partijskih pobuda. Autonomnosti po ubeđenju, mi želimo da Makedonija bude za Makedonce. Po lazeći od sopstvenih makedonskih interesa, mi u isto vreme ne ćemo ostati gluvi prema progresivnim društvenim strujama u drugim zemljama. Kod nas će naći odziva radnički pokreti, kako Zapadne Evrope, tako i Bugarske, Srbije, Grčke i dr. Najzad, kao socijalisti po ubeđenju, mi nećemo ispuštati iz vida buduću socijalnu revoluciju, zajedno sa političkim oslobođenjem porobljenih naroda u Makedoniji i Jedrenskom kraju. Naš će cilj biti da tamo pripremimo teren za razumevanje stvarnih uslova današnjeg života i prihvatanje socijalističkih ideja. Iz toga se vidi da mi zahtevamo političku autonomiju u Makedoniji kao jedan od uslova za njen dalji razvitak, ekonomski i politički. Mi ćemo širiti među radnicima u Makedoniji socijalističke ideje, oslobodilačku stvar radnika svih zemalja. Takav je naš pro gram. Kratko rečeno on se sastoji u ovome: Buđenje svesti kod radnih masa Makedonije, rušenje turskog jarma, davanje autonomne uprave sa najširim pravima.
Manifest štaba Kruševskih ustanika Proklamacija turskom narodu u Kruševskom srezu [«Sloboda ili sm rt«, Stab K ru še v skih ustanika, 1903. g o d .]
Braćo zemljaci i mili susjedi! Mi, vaši večiti susedi I pozna nici iz lepog Kruševa i njegovih kitnjastih sela, bez razlike na veru i narodnost, ne mogavši više da trpimo tiraniju razbojnika žednih krvi i gladnih ljudskog mesa, koji gledaju da i nas i vas bace u tamu, i nas i vas da doteraju do prosjačkog štapa a naša mila i bogata zemlja postane pustinja, danas dižemo glave i rešili smo s puškom u ruci da se branimo od naših i vaših dušmana i da izvojujemo slobodu. Vi sasvim dobro znate da mi nismo rđavi i shvatate da smo zbog nevolje stavili svoju glavu u torbu, da bismo živeli kao ljudi ili pak da umremo junački! Budući da od starine živimo kao braća na ovoj zemlji, mi vas smatramo svojima i želimo do kraja da ostanemo svoji. Ml nismo digli puške protiv vas. To bi bilo sramota za nas. Mi nismo digli pušku protiv mirnog trudoljubivog naroda koji se prehranjuje kao i mi krvavim znojem. On je naš brat i sa njime smo živeli i opet hoćemo da živimo. Mi nismo pošli da koljemo i palimo, da krademo i grabimo. Dovoljni su nam zulumi bez brojnih strvinara po našoj sirotoj i okrvavljenoj Makedoniji, mi nismo pošli da pokrštavamo vaše majke i sestre, žene i kćeri. 313
Ml nismo razbojnici, već revolucionari zakleti da umremo za pravo i slobodu. Mi se bunimo protiv tiranije i ropstva, protiv razbojnika, protiv zulumćara, protiv onih koji nasrću na našu čast i protiv onih koji šišaju naš znoj i ekspioatišu naš trud. Ne mojte se bojati nas i naših sela, nikome nećemo naneti štete. Mi vas žalimo kao svoju braću, jer smo svesni toga da ste i vi robovi kao i mi; robovi cara i carskih begova, efendija i paša, robovi bogatih i silnih, robovi nasilnika i zulumćara, koji su zaharčili carevinu sa četiri strane i koji su nas naterali da dignemo glavu za pravo i slobodu i za život dostojan čoveka; pozivamo i vas da dođete da zajednički vodimo borbu! Dođite, braćo musli mani, kod nas, da ustanemo protiv vaših i naših dušmana! Svrs tajte se pod zastavu autonomne Makedonije! Makedonija je naša zajednička majka i zove vas u pomoć. Dođite da raskinemo lance ropstva, da se spasemo muka stradanja. Dođite k nama, braćo, da slijemo duše i srca i da se spasemo, da bi i naša čeljad živela mirno i spokojno, da bi radila i napredovala. Ali, naši susedi! Mi razumemo da vi kao Turci, Arnauti i mu slimani mislite da je carstvo vaše i da vi niste robovi, jer na carskoj zastavi nije krst, već mesec. Vi ćete brzo osetiti i razumećete da nije tako i da grešite. Mi ćemo se samo boriti i za vas i za nas, i ako je potrebno umrećemo pod zastavom svi do jednog za našu i vašu slobodu. Sloboda ili smrt napisano je na našim čelima i na našoj krvavoj zastavi i nema više povratka nazad. Ako nas i vi smatrate svojom braćom i želite nam dobra, ako hoćete da živite i dalje s nama, i ako ste dostojni sinovi majke Makedonije možete nam pomoći samo s jednom stvari, a i to je od velike pomoći; nemojte se združivati s dušmanima, nemojte ustati s puškom protivu nas i nemojte praviti zulume! Da je blagoslovena sveta borba! Živeli borci za pravo i slobodu i svi pošteni makedonski si novi! Ura za autonomiju Makedonije!
Rezolucija konferencije socijalista Jugoslavena u Austro-Ugarskoj monarhiji [Tlvolska rezolucija, Ljubljana- 21— 22. studenog 1909. godine]
Poslije podne predložio je drug Juraj Demetrović na osnovu jednodušnog sporazuma redakcionalne komisije slijedeću rezo luciju, sastavljenu u tri dijela, a o JUGOSLAVENSTVU I SOCIJALNO J DEMOKRACIJI
I Aneksija Bosne, postojeći vladavinski sistem u Hrvatskoj, opet ojačani birokratski režim u Austriji, te sveudiljno podržavanje 314
feudalne oligarhije u Ugarskoj, neoporecivo dokazuje da je Austro-Ugarska pokušala da učini snažan korak prema velevlasnom imperijalizmu. Taj pokušaj upire se politički na stari centralistički apsolutizam, socijalno i ekonomski na stari feudalni agrarizam sa svojom carinskom izgladnjujućom politikom prema masama, te na novo kapitalističko izrabljivanje, koje za Jugoslavene, pri ključene monarhiji, uzimlje na sebe karakter kolonijalni. Taj si stem znači za široke narodne mase Jugoslavena proletarizaciju i pauperizaciju, kao i podjedno sprečavanje industrijalizacije. No koliko je god taj nastajući imperijalizam izraz snage dua lističke Austro-Ugarske, to on podjedno postaje i za nju raza rajućim i preobražavajućim faktorom. On je nošen apsolutističkim metodom u Austriji i feudalnom klasnom vladavinom u Ugarskoj te je protivan svim zakonima političkog, socijalnog i ekonomskog razvoja, sprječavajući tako razvojne snage sviju naroda Austro u g a rske , sileći ih na najluđu nacionalističku politiku međusobnog izigravanja i klanja, mjesto zajedničke borbe za slobodu i kul turu. Ali zajedništvo interesa za sve narode i sve to većma napredujuća tendenca nacionalne demokracije kod sviju naroda A us tro-Ugarske, iznosi protiv apsolutizma i feudalnog dualizma novu političku ideju nacionalne autonomije naroda, to jest, preobraženje Austro-Ugarske u pravcu da unutar jedinstvenoga gospo darskoga područja, a bez obzira na historičke granice, bude svakom narodu garantovano jedinstvo, samostalnost i samovlada u svim narodno-kulturnim pitanjima. Polazeći od toga shvaćanja razvoja ističe jugoslavenska so cijalna demokracija kao svoj program: 1. Jugoslaveni Austro-Ugarske smatraju za svoj konačni cilj narodno-političkih svojih težnja: potpuno nacionalno ujedinjenje sviju Jugoslavena bez obzira na različnost imena, vjere, načina pravopisanja i dijalekta, odnosno jezika. 2. Kao dijelovi jednog velikog jedinstvenog naroda težimo da se konstituiramo kao jedinstveni narod bez obzira na sve umjet no načinjene državnopravne i političke ograde imajući želju za zajedničkim nacionalno autonomnim životom, kao slobodna cje lina unutar potpunoma demokratske konfederacije naroda. 3. Put do toga konačnoga cilja je st neumorni rad i borba na osnovu postojećih realnih političkih odnošaja i uredaba današnje dualističke Austro-Ugarske za njenu potpunu demokratizaciju u svim njenim narodno-političkim i državnim tijelima. Naročito je od životne važnosti borba za opće, jednako, izravno I tajno pravo glasa za ugarski, hrvatski, bosansko-hercegovački i za sve austrijske pokrajinske sabore, te se i stoga sve političko nastojanje i koncentriranje sviju snaga u tom pravcu, a u prirod nom objamu djelovanja jugoslavenskih socijalno-demokratskih stranaka, proglašuje njihovim najprečim i najvažnijim zadatkom.
II Južni Slaveni pocijepani ne samo politički na osam državnih, 315
odnosno upravnih teritorija, nego i kulturno u četiri dijela, na zivajući se narodima, oslabljeni su tako da žive tek fiktivno sa mostalnim narodnim životom, nemajući u sadanjoj situaciji po trebitih uslova za stvaranje takovih kulturnih prilika i pozicija, e bi se mogli kao narod ili narodi povoljno razvijati uz ostale kulturne narede. Istina je da su se pojedini dijelovi južnog slavenstva uslijed politički pocijepanosti, uslijed dodira sa raznim tuđim narodima, uslijed utjecaja raznih ekonomskih sfera u mnogome pogledu veoma diferencirali. Ali opet je istina da sve tijekom vremena nastale razlike po svojoj naravi i po svojoj veličini nijesu ta kove, e bi opravdavale separatizam pojedinih dijelova i oijepanje u četiri naroda. Pogotovo je štetan taj separatizam, dok nijedan narodni dio nema snage, da usavrši svoj narodni život. Usuprot, mogli bi svi dijelovi kao jedna narodna cjelina stvoriti sebi sve uvjete narodnog života i snažnog kulturnog razvitka u korist sebi i vasionoj kulturi. Jugoslavenska socijalna demokracija smatra sadanje jugosla venske narode tek elementima koji imadu da stvore jedinstveni narod, te konstatira da treba u svrhu ostvarenja ovog jedinstva svrsishodnog jedinstvenog kulturnog i političkog rada, bez obzira na današnje političke formacije i granice. Naročito smatra ona potrebitim sporazumak o jednom narodnom jeziku i pravopisu, kao prvim preduvjetima punoga, jedinstvenoga narodnoga ži vota Jugoslavena. Ovo se ali dade postići tek sustavnom kultur nom politikom kod sviju dijelova ovoga naroda.
Odluka Socijaldemokratske balkanske konferencije održane u Beogradu [sije č a n j, 1910. godine]
I
Pod nametnutim tutorstvom i pretežnim uticajem evropske diplomatije, kao instrumenta ekspanzivne politike evropskog ka pitalizma, stvoreni su u istorijskoj prošlosti na jugoistoku Evro pe, a naročito na Balkanskom Poluostrvu, teritorijalni i nacional ni odnosi koji sprečavaju moderni privredni i kulturni razvitak naroda i stoje u najoštrijoj suprotnosti sa njegovim interesima i potrebama. Iz te suprotnosti potiču sve krize, potresi i doga đaji koje evropska diplomatija i njeni monarhističko-reakcionarni agenti na Balkanu upotrebljavaju kao pretekst za održanje te politike mešanja, tutorisanja, osvajanja i reakcije. Nasuprot tome Prva socijaldemokratska balkanska konferen cija ističe da su pokreti i borbe naroda na jugoistoku Evrope i Balkanu, koji imaju kulturnih pogodaba za razvijanje, izraz neo doljive težnje za privrednim i političkim oslobođenjem. S jedne strane: ukoliko su se brže proređivale oblasti za ko 316
lonijalno osvajanje koje nisu ni od koga pritisnute, utoliko je evropski kapitalizam, da bi plasirao suviške eksploatacije prole tarijata u zemlji, surevnjivije jurišao na agrarne, industrijski ne razvijene i politički bezotporne zemlje. Putem naplate Interesa na date zajmove i ekstraprofita na uložene kapitale u preduzeća neograničeno koncesionirana, putem trgovinskih ugovora i mreže saobraćajnih taksa, evropski kapitalizam je uvukao Balkan I ze mlje i narode na jugoistoku Evrope u opseg svoje bezdušne eks ploatacije, iscrpljujući njihove privredne snage, sprečavajući nji hov razvitak I njihovo napredovanje i ugrožavajući Im I sam op stanak. S druge strane: promenama koje je pobedonosnl hod kapita lizma izazvao u uslovima privrednog života u ovim zemljama postaje nesnosna teritorijalna i nacionalna razdrobljenost koja danas postoji. Sve napredne sile naroda moraju težiti da se oslobode partikularizma i zatvorenosti koji odgovaraju jedino patrijarhalnosti I ograničenosti života na župu i selo, čestih gra nica koje razjedinjuju bilo narode istog jezika, iste narodnosti I kulture, bilo oblasti koje su jedna na drugu privredno i politički upućene i posrednih i neposrednih tuđih režima koji otržu na rodu iz ruku njegovu sudbinu. Ali, dokle radnička klasa, svojom klasnom borbom, faktički po maže ostvarenja ovih težnja, dotle kapitalistička buržoazija pri postojećim ekonomskim, političkim i nacionalnim uslovima na jugoistoku Evrope, pomognuta monarhizmom, stvara nov nacio nalni antagonizam, koji sprečava rešenje balkanskog pitanja pu tem ujedinjenja naroda.
II Priznajući nužnost i opravdanost ovih težnji naroda na jugo istoku Evrope, Prva socijaldemokratska balkanska konferencija stoji na gledištu da se njihovo ostvarenje može postići jedino zbiranjem privrednih snaga, uklanjanjem veštački postavljenih granica, omogućavanjem pune uzajamnosti i zajednice u životu i odbrani od zajedničke opasnosti. Zbog toga konferencija stavlja u dužnost socijalnoj demokratiji da najenergičnije suzbija svaki antagonizam među narodima na jugoistoku Evrope i radi na nji hovom zbliženju, a da svesrdno potpomaže sve težnje za punom demokratskom samoupravom i nezavisnošću naroda, koje su prvi uslov da se pitanje života ovih naroda otme iz ruku njihovih stranih i domaćih reakcionarnih gospodara i uravna put za grupisanje koje moderni privredni razvitak iziskuje kao jedinu garantiju privredne i političke samostalnosti. U prvom redu, to mora želeti socijalna demokratija, ne samo zbog toga što bi takvo rešenje pitanja najbolje odgovaralo interesima opšteg dru štvenog napretka, već i zbog toga što je njen rad stalno uslovijen razvitkom naroda u kome delà i što se sile klasne borbe najpunije razvijaju u nezavisnim zemljama i narodima. III Prva socijaldemokratska balkanska konferencija naročito ističe da se ta neodložna promena ne može izvesti u sm islu narodnih 317
interesa n! militarističkom politikom balkanskih monarhija I re akcionarnih buržoaskih režima, koja, naprotiv, seje međusobni antagonizam, mržnju i nepoverenje i satire privredne i političke moći naroda, ni oslanjanjem i apelovanjem na kapitalističke evrop ske države čije se vladajuće klase, bile one apsolutističke ili re publikanske, nacionalne ili nacionalitetne, ne mogu i neće svoje voljno odreći svoga povlašćenog položaja i osvajačke politike. Kao politički pretstavnik radničke klase koju ne deli nacionalni antagonizam vladajućih klasa, socijalna demokratija ima tu važnu zadaću da bude najsvesniji, najodlučniji i najdosledniji nosilac ideje solidarnosti naroda na jugoistoku Evrope I da klasnom bor bom proletarijata snaži otpornu moć naroda prema zavojevačkoj politici evropskog kapitalizma. U prvom redu to treba da važi prema imperijalističkim težnjama Austro-Ugarske i uticaju rus kog carizma koji se predaje svojoj lihvarskoj i krvavoj politici na Balkanu utoliko nestrpljivije ukoliko je jače potisnut sa Dalekog Istoka i u većem neprijateljstvu sa narodom u zemlji. (...) IA, VI, str. 281—283.
Rezolucija socijalno-demokratske konferencije Hrvata i Slovenaca. [Zagreb, 6. oktobra 1918.]
1. Jugoslovenska socijalistička konferencija, obdržavana dne 6. listopada 1918. u Zagrebu izjavljuje, da stoji neograničeno u suglasju sa svojim dosadanjim programatičkim izjavama o nacio nalnom pitanju, na stanovištu potpunog samoodređenja naroda, pa zato zahtijeva ujedinjenje Srba, Hrvata i Slovenaca u samo stalnu demokratsku jugoslovensku državu, jer smatra nacionalnu državu kao preduvjet za uspješnu klasnu borbu. Glede pograničnih nacionalno izmješanih krajeva smatra konferenca potrebnim, da se njihova pripadnost uredi dogovorno s odnosnim narodima, pa otklanja svako nasilje, kako prema svo jem, tako i prema svakom drugom narodu. (...) 2. Konfrencija smatra, da je s obzirom na historički čas, u ko jem se nalazimo, u interesu kako jugoslovenskog proletarijata, tako i u interesu nužnog rješenja jugoslovenskog pitanja, da stranka zajedno s ostalim strankama sudjeluje u »Narodnom Svetu*, odnosno u »Narodnom Vijeću Slovenaca, Hrvata i Srba* u svim onim točkama, koje se ne protive našim socijalističkim načelima. Uslijed toga konferencija izjavljuje, da jugoslavenske socijalno-demokratske stranke stupe u pojedine •Narodne Svete*, odnosno u središnje »Narodno Vijeće*, pa da tamo prbave uvaženja svojim socijalističkim načelima, u koliko se radi o rješa vanju nacionalnih, političkih, gospodarskih i kulturnih pitanja, pa da prema potrebi odlučno istupe proti svemu onome, što bi se protivilo našim načelima. S l i l ć Ferdo, Dokumenti o postanku Kraljevine Srba, Hrvata I Slovenaca 1914— 1919., str. 169.
318
Rezolucija Socijaldem okratske stranke Bosne i Hercegovine na socijalističkoj konferenciji u Zagrebu 6. listopada 1918. godine. Socijalna demokratlja prema aktuelnim pitanjima I.
»Proletarijat je najniža i najmnogobrojnija klasa koja se iz so cijalnog i političkog ropstva može osloboditi samo oslobođenjem cjelokupnog čovječanstva. Zato njegova partija, Socijalna Demokratija, ustaje protiv svakog tlačenja i eksploatlsanja, bilo to klasnog ili nacionalnog. Boreći se za oslobođenje proletarijata, i, u Isto vrijeme, za oslobođenje čovječanstva, za svoj krajnji cilj Socijalna Demokratija postavlja socijalizovanje proizvodnje, jer to Je, pod danim ekonomskim i tehničkim uslovima, jedini način da se proletarijat oslobodi. U toj borbi, proletarijat sviju zemalja nalazi se u najoštrijoj opoziciji prema buržoaskoj državi i prema svim imućnim klasama. Iz ove jedinstvene opozicije proletarijata u svim zemljama prema buržoaskom društvu niče proleterski in ternacionalizam, koji proletere sviju zemalja ujedinjuje u jedin stvenoj borbi za Socijalizam . Polazeći sa ovog gledišta, jugoslavenske socijaldemokratske partije zastupaju principe revolucionarnog m arksističkog Socija lizma. Vodeći borbu protiv klasnog i nacionalnog tlačenja, one se služe svojim klasnim metodom, u radnicima svih nacija, a ne u buržoaziji svoje nacije, vide jedine svoje saveznike u borbi. Trenutak u kome one zauzimaju stanovište prema aktuelnim pi tanjima — a taj trenutak je u znaku bankrotstva buržoaskog dru štva i početka odlučne borbe proletarijata za Socijalizam — na ročito ih upućuje da snažno istaknu svoje klasno internacionalno stanovište. Nesposobnost pretstavnika kapitalističkog društva da čovječanstvu stvore trajni mir i posljedice svjetskog rata postav ljaju svjetski proletarijat pred grandiozni zadatak: da se bori za mir i Socijalizam i da sudbinu čovječanstva uzme u svoje ruke. Shvatajući značaj istorijskog trenutka i potrebe velike i moćne proleterske Internacionale u njemu, jugoslavenske socijaldem o kratske partije izjavljuju se za principe i metode Cim ervaldske Internacionale, u kojoj su danas ujedinjeni svjesni radnici či tavoga svijeta. II. Socijalna Demokratija, kao revolucionarna partija, nije pretstavnik samo Interesa proletarijata, već I nosilac napretka. Idući svojim putem do svoga cilja, ona uklanja sve smetnje društvenom razvitku: ostatke feudalizma, nacionalna i kolonijalna tlačenja. Živeći u Im perijalističkoj eri kapitalizma, Socijalna Demokratija, ni za trenutak ne gubeći iz vida svoj krajnji cilj i za vrijem e borbe za njega, vodi najenergičniju borbu protiv imperijalizma, koji je smetnja razvitku proizvođačkih snaga. Bez obzira na to kada će oživotvoriti svoj krajnji cilj, ona vodi borbu za demokratiju 1 319
za samoopredcljcnje nacija, ne obazirući se na to koliko su ti ciljevi oživotvorlvi u kapitalističkom društvu. Usvajajući ovo socijalističko, revolucionarno I demokratsko sta novište, jugoslavenske socijalističke partije traže samoopredeljenje nacija svin pet kontinenata, što uključuje i oslobođenje ko lonija. Dosljedno ovome, one traže potpuno samoopredeljenje na cija na lugolstoku Evrope, koje su dosad, pod vodstvom svojih nacionalističkih buržoazija i dinastija, bile Igračke velikih impe rijalističkih sila. Ujedinjenje i samoopredeljenje nacija Socijalna Demokratlja smatra demokratskim zahtjevom, čije ožlvotvorenje stvara preduslove nesmetanog privrednog, kulturnog i političkog razvitka. Stanovište Socijalne Demokratije prema tome kakve državne ob like treba da dobije samoopredeljenje nacija u pojedinim sluča jevima, zavisi od toga koji su državni oblici najpovoljniji za sveopšti razvitak nacija o kojima se radi. Polazeći sa ovoga gledišta i zauzimajući stanovište prema na cionalnim problemima Evropskog Jugoistoka (Balkana I Sloven skog Juga), Jugoslavenske Socijaldemokratske................................ Samo ovakvo rješenje nacionalnih problema evropskog Jugoi stoka i ovakav državni oblik samoopredeljenja nacija na Balkanu I Slovenskom Jugu stvoriće preduslov privrednog i kulturnog raz vitka ovih nacija, ukloniće partikularizam koji sputava proizvođač ke snage, onemogućiće međusobne sporove balkanskih nacija i združiti ih za otpor protiv imperijalizma jedne i druge imperija lističke koalicije. III. Usvajajući ova stanovišta o Internaclonali i o nacionalnim pro blemima Balkana i Slovenskog Juga, Jugoslavenske Socijaldemo kratske partije produžuju rad socijalističke Internacionale i I. Balkanske Socijalističke Konferencije. Oživotvorenje svog aktuelnog programa o nacionalnom pitanju — kao i svakog svog ci lja — one vide u jačanju revolucionarnih snaga u zemljama u kojima rade i u čitavom svijetu, i podižu najodlučniji protest pro tiv tutorstva srednjeevropskih I antantinih sila nad jugoslovenskim I balkanskim narodima. Jugoslavenske socijalističke partije, potpuno svjesne zadata ka socijalističkih partija u malim I potlačenim narodima, obve zuju se da će u narodu suzbijati opasne iluzije o Jednoj ili drugoj Imperijalističkoj koaliciji, da će voditi najenergičniju borbu protiv šovinističkog sijanja mržnje među nacijama sa strane jugoslovenske buržoazije, da će se zbijati njene namjere koje bi išle na štetu prava drugih nacija ili za partikularizmom i međusobnim trvenjem na Balkanu i Slovenskom Jugu. Vodeći ovako klasnu borbu u svom narodu, jugoslovenske so cijaldemokratske partije bore se za interese proletarijata, umno žavaju revolucionarne snage i podižu jedan stup proleterske In ternacionale od čije snage one očekuju oslobođenje nacija. Bor ba proleterske Internacionale, koju ona suprotstavlja i koju će 320
odlučno suprotstaviti im perijalističkim tlačiteljima nacija, biće pr vi čin velike drame oslobođenja proletarijata I čovječanstva od poretka tlačenja i ratova. Zato jugoslovenske socijaldemokratske partije, pristupajući izvršavanju ovih zaključaka, pozivaju jugoslovenski proletarijat da se okupi u socijalističkim partijama I da u njima vodi borbu za socijalno i nacionalno oslobođenje.« IA , V I, s fr . 101— 102.
Programska deklaracija Saveza pelagičevaca usvojena na osnivačkoj konferenciji na Stražilovu 2. ožujka 1919. godine. ( . ..) Spasti iz te očevidne propasti, izlečiti od svih tih zala mo že samo socijalizam ; drugog izlaza nema. Samo svetska proleter ska revolucija može uneti red u taj haos, dati svima rada i hleba, učiniti kraj uzajamnom istrebljivanju naroda, samo svetska proleterska revolucija može doneti napaćenom čovečanstvu mir, slobodu i istinsku kulturu. Dole najamni rad! — to je lozinka da našnjeg vremena. Najamni rad i klasna vladavina moraju ustupiti mesto radu na komunističkoj osnovi. Sredstva za proizvodnju ne smeju biti monopol jedne klase, ona moraju postati opšta svojina. Ne može biti više ni izrabljivača ni izrabljenih. I proiz vodnja i podela produkata mora biti u interesu celine. Uništenje današnjeg načina proizvodnje, koji nije ništa drugo nego izrab ljivanje i grabež, uništenje i trgovina, koja se javlja samo kao ob mana — to je zadatak dana. Umesto današnjih gospodara i njihovih najamnih radnika — radnik-komunlsta! Rad neće biti teret ni za koga, jer će postaviti obaveze za sve. I svaki će živeti I uživati ko ispunjava svoje oba veze prema društvu. Neka glad bude od sada ne zla sudbina radnog naroda, nego kazna za trutove! Samo u takvom društvu mogu biti iskorenjeni uzajamna mržnja i ropstvo. Samo kad takvo društvo postane stvarnost, zemlja će se osloboditi greha čovekoubistva. Tek će se tada moći kazati: Ovo je bio poslednji rat. ( . . . ) II. Stvaranje socijalističkog društva — to je najveličanstvenije od zadataka koji je ikada u istoriji čovečanstva pao u deo ma kojoj klasi, ma kojoj revoluciji. Taj zadatak zahteva koreniti preo bražaj države, uništenje svih ekonomskih i socijalnih oslonaca današnjeg društva. To uništenje i taj preobražaj ne mogu se izvršiti dekretima ne ke vlasti, komisije ili parlamenta, oni se mogu ostvariti samo na diranjem samih narodnih masa. U svima dosadašnjim revolucijama uvek je jedna neznatna ma njina naroda Igrala pretežnu ulogu u revolucionarnoj borbi, uprav ljala njome i opredeljivala joj ciljeve, koristeći se masom samo kao oruđem za postizanje pobede u ime sopstvenlh interesa, in teresa manjine. Socijalistička revolucija — to je prava revolucija 321
koja se izvodi u interesu ogromne većine i koja može da pobedi samo ako u njoj uzme učešća većina radnika. Proleterske mase su potrebne ne samo zato da sa punim saz nanjem revoluciji dadu jedan određen pravac; one moraju svo jom sopstvenom aktivnošću korak po korak sprovoditi u život so cijalizam. Suština socijalističkog društva sastoji se baš u tome što rad ne mase prestaju biti mase kojima se upravlja; one, naprotiv, uzimaju učešća u svem političkom i ekonomskom životu i organizuju ga po svome svesnom i slobodnom nahođenju. Zato proleterske mase moraju uništiti sve zaostale organe kla sne vladavine buržoazije, kao što su parlamenti i opštinski od bori, i njih od vrha pa do dna zameniti svojim sopstvenim kla snim organima: radničkim, vojničkim i seljačkim većima; mora ju se zauzeti svi položaji, podvrći kontroli sve državne funkcije i sve državne potrebe razmatrati sa gledišta sopstvenih klasnih interesa i interesa socijalizma. Samo putem postojane, žive veze između narodnih masa i nji hovih organa: radničkih, vojničkih i seljačkih veća, može njihov rad ispuniti državu socijalističkim duhom. Ekonomski prevrat može se izvršiti samo kao proces čiji su nosioci proleterske mase. Goli dekreti i najviših reakcionarnih komiteta o socijalizmu — samo su prazne reči, jer samo proletarijat svojom sopstvenom akcijom može pretvoriti reči u delo. U upornoj borbi sa kapita lom, grudi u grudi sa svakim preduzećem, putem direktnog pri tiska radnih masa. putem direktne akcije, koja se najbolje izra žava u generalnom štrajku, samo tako mogu radnici izvojevati najpre pravo kontrole nad proizvodnjom, a zatim i faktičnu upra vu nad njom. Proleterske mase moraju se pretvoriti od mrtvih mašina, kako ih danas kapitalist upotrebljava u procesu proizvodnje, u slobod ne, samostalne rukovaoce toga procesa. Oni se moraju osetiti kao aktivni članovi jedine celine, koja je jedini gospodar svega društvenog bogatstva. Oni moraju pokazati vrednoću bez preduzimačkog bića, intenzivnost rada bez kapitalističkih podstreka, disciplinu bez jarma i poredak bez gospodstva. Najviši idealizam kad je u pitanju opšti interes, najveća samodisciplina, osećanje istinskog bratstva u masi — tu su moralne osnove socijalistič kog društva, dok su gluhi egoizam i pokvarenost moralni osnovi kapitalističkog društva. Sve te socijalističke vrline, zajedno sa znanjem i sposobnošću za rukovanje socijalističkim preduzećima, radnici mogu dobiti sa mo sopstvenim radom i naporom i sopstvenim opitom. Socijalizacija društva može se ostvariti u svojoj širini samo putem uporne i neumorne borbe proletarijata na svim tačkama gde dolazi u dodir rad i kapital, narod i klasna vladavina buržoa zije. 322
Oslobođenje radnika mora biti delo samih radnika. III. U buržoaskim revolucijama krvoproliće, teror i političko ubistvo javlja se kao neophodna sredstva u rukama ustanika. Me đutim, za ostvarenje ciljeva proleterske revolucije ta sredstva nisu neophodna, jer proleterska revolucija ne vodi borbu sa lič nostima nego sa ustanovama: ona oseća mržnju i odvratnost pre ma čovekoub:stvu. Ona ne stupa na arenu sa naivnim iluzijama, da bi, pošto se u njih razočara, pribegavala krvnoj osveti. Prole terska revolucija — to nije očajnički pokušaj manjine da silom saobrazi svet svome idealu; to je pohod svesnih miliona narod nih masa pozvanih da ispune jednu istorisku misiju i da preo braze neophodnost u realnost. Ali je proleterska revolucija zajedno sa tim — pogrebno zvono svakog ropstva i ugnje+avanja. Zato protiv proleterske revolucije ustaju kao jedan čovek, ne na život, nego na smrt svi kapitali sti, sitna buržoazija i sv; paraziti izrabljivanja i klasne vladavine. ( .. . ) ( . . . ) Svaki otpor buržoazije mora se rušiti korak po korak gvoz denom rukom i bespoštednom energijom. Nasilju buržoaske kon trarevolucije treba suprostaviti revolucionarnu silu proletarijata, jasnost njegovih ciljeva, budućnost i u svako doba gotovost za akciju. Za obezbeđenje od opasnosti kontrarevolucije naoružanje naroda i razoružanje vladajuće klase. Ali će samo živi duhovni kontakt jugoslovenske revolucije sa III komunističkom internacionalom i proširenje jugoslovenske revolucije do razmera opšte proleterske revolucije biti u stanju da stvore solidan temelj na kome se može podići zgrada socijalističkog društva. Borba za socijalizam — to je najveći građanski rat koji je istorija ikada videla i za taj rat proletarijat mora nabaviti neophodno oružje. On mora naučiti da vlada njime u cilju borbe i pobede. Diktatura proletarijata, vladavina radničke klase, javlja se kao neizbežna faza na putu preobražaja kapitalističkog društva u so cijalističko. Ne tamo gde najamni rob sedi naporedo sa kapitalistom, i seoski proleter sa buržoazijom, ne u parlamentu čiji se rad sa stoji samo u deklamacijama (što najbolje dokazuje »narodno« predstavništvo u Beogradu), nego tamo gde su milioni proleter ske mase stegli svu državnu vlast u svoju moćnu pesnicu, da bi njome kao maljem premlatili vladajuću klasu: samo tamo postoji istinska demokratija, koja nije obmana naroda. ( .. . ) II.
U političkoj i socijalističkoj oblasti
1. Uništenje odeljnih država. Jedna jugoslovenska so cijalistič
ka sovjetska republika; 2. Uništenje svih parlamenata i gradskih, kao i opštinskih od bora. Njihove funkcije prelaze na radnička, seljačka i vojnička veća: učestvuju svi odrasli proleteri oba spola u varoši i na selu, izbori se vrše po preduzećima, a u slučaju vojničkih veća po če tama. Radnici, vojnici i seljaci imaju pravo da u svako doba opo zovu svoje predstavnike; 323
3. Izbori deiegata radničkih, seljačkih i vojničkih veća za cen tralni savet radničkih, seljačkih i vojničkih delegata, koji treba da izaberu izvršni odbor u svojstvu svoga najvišeg organa zako nodavne i izvršne vlasti; 4. Saziv centralnog saveta mora se vršiti bar svaka tri meseca — a u tome se razmaku mogu uvek novi izbori vršiti — radi stalne kontrole nad radom izvršnog odbora i radi održavanja ži vog kontakta između radničkih, seljačkih i vojničkih veća s jed ne strane i njihovog vrhovnog organa uprave s druge strane; 5. Pravo je radničkog, seljačkog i vojničkog veća da u svako doba opozove i zameni svoje delegate za centralni savet u slu čaju ako oni ne bi radili u interesu svojih birača. Pravo je izvrš nog odbora da postavlja i smenjuje narodne poverenike, kao i službenike pri centralnim ustanovama; 6. Ukidani« svih staleških razlika, ordena i titula. Punoprav na i socijalna ravnopravnost polova; 7. Radikalno socijalno zakonodavstvo. Skraćenje radnog vre mena u cilju onemogućavanja besposlice i imajući u vidu fizičku iznurenost proletarijata u poslednjem svetskom ratu, maksimalni radni dan od 6 sati; 8. Korenita reorganizacija ishrane, stanova, sanitetske i vaspitne službe u duhu proleterske revolucije. III. Prvi ekonomski zahtevl 1. Konfiskovanje svega imanja i prihoda dinastija u korist dru štva; 2. Anuliranje svih državnih dugova, svih vojnih zajmova; 3. Eksproprijacija zemlje u svim krupnim i srednjim zemljo radničkim preduzećima. Obrazovanje širom ćele zemlje zemljo radničkih komuna pod jednom centralnom upravom. Sitna sopstvena imanja ostavljaju se sopstvenicima, dok se oni dobrovolj no ne sjedine sa socijalističkim komunama; 4. Eksproprijacija svih banaka, rudnika, kao i svih krupnih in dustrijskih i trgovačkih preduzeća; 5. Konfiskovanje svega imanja iznad određene mere, koju će utvrditi centralni savet; 6. Prelaz svih saobraćajnih sredstava u ruke sovjetske repu blike; 7. Izbori po svim preduzećima naročitih odbora u čiju će nad ležnost doći uređenje, u sporazumu sa radničkim većima, unu trašnjih odnosa preduzeća, regulisanje uslova rada, kontrola nad proizvodnjom i najzad — uprava preduzeća. IV. Međunarodni zadaci Valja odmah ispostaviti veze sa svima inostranim bratskim ko munističkim partijama u cilju da se socijalna revolucija postavi na internacionalnu osnovu, jer se trajni mir može zaključiti i 324
obezbediti samo putem međunarodnog bratstva revolucionarnih pokreta svetskog proletarijata. ( . ..) Pelagićevci, kao i svaka druga komunistička partija, ne teže za vlašću nad proletarijatom ili pomoću proletarijata. Pelagićevci se javljaju kao najsvesniji deo proletarijata da na svakom koraku ukazuju najširim masama na njihove istorijske zadatke. U svakoj fazi revolucije oni su predstavnici krajnjeg cilja so cijalizma i predstavljaju u svima nacionalnim pitanjima interese proleterske svetske revolucije. Pelagićevci se gnušaju svake saradnje sa buržoazijom, jer ona znači izdaju principa socijalizm a, snaženje kontrarevolucije i parallzovanje revolucije Pelagićevci se gnušaju jugoslovenskih socijalpatrlota (Koraća. Bukšega, Kristana i komp.) jer da nisu oni pritekli u pomoć jugoslovenskoj buržoaziji, koja je bila, posle austro-ugarskog ra spada, u ropcu, nemoćna da organizuje ma kakav otpor protiv re volucije, danas bi, kao i u Rusiji, I u Jugoslaviji Imali diktaturu proletarijata u vidu sovjetske vlade. ( . . . ) Korak po korak idući trnovitim putem sopstvenoga gorkoga opita, i uzdižući se stepen po stepen kroz poraze k pobedi, pro leterska revolucija biće u stanju da dostigne punu Javnost I zre lost. Pobeda pelagićevaca neće biti na počotku, nego na kraju revo lucije: ona je istovetna sa pobedom ogromnih miliona masa so cijalističkog proletarijata. Listajte proleteri! U boj! Radi se o tome da u borbi protiv celoga sveta osvojimo svet. Na ovu fazu klasne borbe, poslednje u svetskoj IstorlJI, borbe za najviše ciljeve čovečanstva, odnose se rečl: »Rukom za gušu, kolenom na grudi!* K om u n istička p artija I revolucionarni ra d n ički pokret u V o jvodini 1919— 1941.,
Platforma Komunističke intemacionale [O sn iva čk i kon gres Kom lntem e, M oskva, 2—6 . ožu jka 1919. g o d ine .]
Rodila se nova epoha — ej>oha raspadanja kapitalizma, njego vog unutrašnjeg rasula, epoha kom unističke revolucije proletari jata. Im perijalistički sistem doživljava slom. Vrenje u kolonijama, vrenje među malim narodima koji ranije nisu bili samostalni, ustanci proletarijata, pobedonosne proleterske revolucije u neko liko zemalja, rasulo im perijalističkih armija, potpuna nesposob nost vladajućih klasa da dalje rukovode sudbinom naroda — ta kva je slika sadašnjeg stanja u ćelom svetu, čovečanstvu, čija se kultura ruši, preti opasnost da bude j>ot325
puno uništeno. Postoji samo jedna sila koja ga može spasiti, a ta sila je proletarijat. Starog kapitalističkog »poretka« nema, on više ne može da opstane. Konačni rezultat kapitalističkog nači na proizvodnje jeste haos. Taj haos može savladati samo najveća proizvodna klasa — radnička klasa. Ona treba da uspostavi stvar ni poredak — komunistički poredak. Ona treba da sruši vlada vinu kapitala, da onemogući ratove, da zbriše granice između dr žava, da pretvori ceo svet u zajednicu koja bi radila za sebe, da ostvari slobodu i bratstvo naroda. Međutim, svetski kapital priprema se za poslednji boj. Pod plaštom »Društva naroda« i pacifističkih brbljarija čini poslednje napore da ponovo sastavi delove kapitalističkog sistema koji se stihijski raspada, i dć< upravi svoje snage protiv rastuće prole terske revolucije. Na ovu novu grandioznu zaveru kapitalističkih klasa proletari jat mora odgovoriti osvajanjem političke vlasti, mora usmeriti tu vlast protiv svojih klasnih neprijatelja i iskoristiti je kao polugu za ekonomsko preuređenje društva. Konačna pobeda svetskog proletarijata značiće početak prave istorije oslobođenja čovečanstva. Osvajanje političke vlasti Osvajanje političke vlasti od strane proletarijata znači unište nje političke vlasti buržoazije. Najmoćnije oruđe vlasti u rukama buržoazije jeste buržoaski državni aparat sa njegovom kapitali stičkom armijom pod komandom oficira — buržuja ili plemića, njegovom policijom i žandarmerijom, njegovim tamničarima i sudijama, njegovim popovima, činovnicima itd. Osvajanje državne vlasti ne može se svesti samo na promenu ljudi u ministarstvi ma, već mora da znači uništenje neprijateljskog državnog apa rata. koncentrisanje stvarne snage u rukama proletarijata, razoružavanje buržoazije, kontrarevolucionarnih oficira i bele garde i naoružavanje proletarijata, revolucionarnih vojnika i Crvene rad ničke garde; smenjivanje svih buržoaskih sudija i organizovanje proleterskog suda; ukidanje vladavine reakcionarnog državnog činovništva i stvaranje novih proleterskih organa uprave. Pobeda proletarijata obezbeđuje se dezorganizovanjem neprijateljske vla sti i organizovanjem proleterske vlasti; ona treba da znači ru šenje buržoaskog i izgrađivanje proleterskog državnog aparata. Tek kada proletarijat pobedi, konačno slomivši otpor buržoazije, on će svoje pređašnje protivnike moći da upotrebi na korist no vog poretka, uključujući ih postepeno pod svojom kontrolom u rad na komunističkoj izgradnji. Demokratija i diktatura Kao i svaka država, proleterska država predstavlja aparat pri nude, ali taj aparat je upravljen protiv neprijatelja radničke kla se. Njegova svrha je da slomi i onemogući otpor eksploatatora koji u beznadežnoj borbi upotrebljavaju sva sredstva da bi ugu šili revoluciju u potocima krvi. Sa druge strane, diktatura prole tarijata, koja zvanično stavlja tu klasu u položaj vladajuće klase u društvu, predstavlja prelazno stanje. Uporedo sa likvidacijom 326
otpora buržoazije, i s njenim eksproprisanjem i postepenim pre tvaranjem u radni sloj društva, u toj razmeri će iščeznuti i dik tatura roletarijata, odumreće država, a s njom i podela društva na klase. Buržoaska demokratija i parlamentarizam, zahvaljujući razdvo jenosti zakonodavne i izvršne vlasti i nepostojanju prava opoziva poslanika, zaoštravaju odvojenost masa od države. Obratno, s i stem sovjeta, svojim pravom opoziva, spajanjem zakonodavne i izvršne vlasti, i svojstvom sovjeta kao radnog kolegijuma, po vezuje mase s organima upravljanja. Ta veza se olakšava time što se u sistemu sovjeta izbori ne vrše po veštački stvorenim teritorijalnim okruzima, nego se obavljaju u proizvodnim jedini cama. Tako sistem sovjeta obcrbeđuje stvarnu proletersku demokratiju za proletarijat i unutar proletarijata, demokratiju koja je upravljena protiv buržoazije. U tom sistemu industrijskom prole tarijatu obezbeđuje se preimućstvo u svojstvu rukovodeće, naj bolje organizovane i politički najzrelije klase, pod čijom hege monijom mogu postepeno da se uzdignu poluproleterski elemen ti i sitni seljaci. Ta privremena preimućstva industrijskog prole tarijata moraju se iskoristiti da bi se siromašne sitnoburžoaske mase sela otrgle od uticaja seoskih kulaka i buržoazije, i da bi se organizovale i vaspitavale kao saradnici na delu komunističke izgradnje. Eksproprijacija buržoazije i socijalizacija proizvodnje Raspadanje kapitalističkog sistem a i kapitalističke radne di scipline u postojećim klasnim odnosima onemogućava obnovu proizvodnje na ranijoj osnovi. Borba radnika za povišenje nadni ca, čak i kad ima uspeha, ne dovodi do očekivanog povišenja ži votnog standarda zato što skokoviti porast cena svih potrošnih dobara neizostavno svodi na nulu svaki uspeh. Životni uslovi rad nika poboljšaće se samo onda kada sam proletarijat, a ne bur žoazija, bude upravljao proizvodnjom. Energična borba radnika za povećanje nadnica u zemljama čiji je položaj očito beznadežan, usled stihijskog zaoštravanja i tendencije da postane sveopšta, čini dalju proizvodnju na kapitalistički način nemogućom. Da bi podigla proizvodne snage privrede, da bi što pre slomila otpor buržoazije koja produžava agoniju staroga društva i samim tim stavlja u izgled potpuno razaranje privrednog života, prole terska diktatura treba da ostvari eksproprijaciju krupne buržoazi je i veleposednika i da sredstva proizvodnje i saobraćaja pre nese u društvenu svojinu proleterske države. Komunizam se sada rađa na razvalinama kapitalističkog po retka, istorija ne pruža čovečanstvu drugi izlaz. Oportunisti, koji ističu utopistički zahtev da se obnovi kapitalistička privreda i da se odgodi socijalizacija, samo odugovlače rešenje krize i ne posredno stvaraju opasnost potpune propasti. Komunistička re volucija je jedino sredstvo pomoću koga se najvažnija prolzvod327
na snaga društva — proletarijat, a s njim i samo društvo mogu održati. Što se tiče sitnijih preduzeća, proletarijat je dužan, uzimajući u obzir njihovu veličinu, da ih postepeno ujedinjava. Pri tome valja posebno naglasiti da se sitni posed neće eksproprisati i posednici koji ne eksploatišu tuđi rad neće biti izloženi nikakvim merama prinude. Taj će sloj postepeno biti uključen u sferu socijalističke organizacije, primerom i praksom koja će pokazati preimućstva novog poretka koji oslobađa sitno selja štvo i sitnu buržoaziju u gradovima od ekonomskog pritiska zelenaškog kapitala i veleposednika, od bremena poreza (naročito poništenjem državnih dugova) itd. Zadatak proleterske diktature u ekonomskoj oblasti može biti ispunjen samo u onoj ir.eri u kojoj proletarijat bude u stanju da stvori centralizovane organe upravljanja proizvodnjom i da ostva ri radničko upravljanje U tome će morati da se osloni na one svoje masovne organizacije koje su najtešnje povezane s pro cesom proizvodnje. Put ka pobedi Revolucionarna epoha zahteva od proletarijata da primeni ta kva sredstva borbe koja koncentrišu svu njegovu energiju, naime, metode masovne borbe, uključujući i njen logični završetak — direktni sudar u otvorenoj borbi sa buržoaskom državnom ma šinom. Tom cilju treba da budu potčinjena sva druga sredstva, kao što je, na primer, revolucionarno korišćenje buržoaskog par lamentarizma. Neophodan preduslov takve pobedonosne borbe jeste raskid ne samo sa direktnim lakejima kapitala i krvnicima komunističke re volucije, čiji su nosioci desni socijaldemokrati, nego i raskid sa »centrom« (kauckijanci), koji u kritičnom momentu redovno na pušta proletarijat i upušta se u igru s njegovim otvorenim ne prijateljima. Sa druge strane, potrebno Je ostvariti blok sa elementima re volucionarnog radničkog pokreta koji su, bez obzira na to što ra nije nisu bili u socijalističkoj partiji, sada stali u celosti na sta novište proleterske diktature u obliku vlasti sovjeta, kao što su, na primer, odgovarajući elementi među sindikalistima. Proletarijat se mora braniti, braniti se po svaku cenu! Komuni stička internacionala poziva svetski proletarijat u poslednju bor bu. Oružje protiv oružja! Sila protiv sile! Dole imperijalistička zavera kapitala! Živela međunarodna republika proleterskih veća! Kom unistička Internacionala, knjiga 1, str. 138—142. knjiga 1, str. 138— 142.
328
Teze o buržoaskoj demokratiji i diktaturi proletarijata [.O snivački kon gres Kom lnterna]
3. Istorija nas ući da nijedna ugnjetena klasa nikada nije po stala vladajuća i nije mogla postati vladajuća a da nije prošla kroz period diktature, to je st osvajanja političke vlasti i nasilnog gušenja najžešćeg, najbesomučnijeg otpora što ne preza ni pred kakvim zločinima, koji su uvek pružali eksploatatori. Buržoazija, čiju vladavinu sada brane socijalisti koji govore protiv »diktature uopšte« i vatreno se zauzimaju za »demokratiju uopšte«, izvojevala je vlast u razvijenim zemljama po cenu niza ustanaka, gra đanskih ratova, nasilne likvidacije kraljeva, feudalaca i robovlasnika i njihovih pokušaja restauracije. Socijalisti svih zemalja su u svojim knjigama, brošurama, rezolucijama donetim na svojim kongresima, kao i u svojim agitacionim govorima po hiljade i milione puta objašnjavali narcou klasni karakter ovih buržoaskih revolucija, ove buržoaske diktature. Zbog toga sadašnja odbrana buržoaske demokratije pod plastom govora o »demokratiji uop šte« i sadašnja kuknjaava i dreka protiv diktature proletarijata pod plastom dreke o »diktaturi uopšte« predstavljaju direktnu izdaju socijalizm a, faktički prelazak na stranu buržoazije, negira nje prava proletarijata na njegovu, proletersku revoluciju, odbranu buržoaskog reformizma upravo u takvom istorijskom trenutku ka da je burzoaski reformizam u čitavom svetu doživeo slom i ka da je rat stvorio revolucionarnu situaciju. 10. Im perijalistički rat 1914— 1918. godine konačno je čak i pred zaostalim radnicima obelodanio ovaj stvarni karakter buržoaske demokratije, čak i u najslobodnijim republikama, kao karakter dik tature buržoazije. U cilju bogaćenja nemačke ili engleske grupe milionera ili milijardera bile su pobijene desetine miliona, a u najslobodnijim republikama uspostavljena je vojna diktatura bur žoazije. Ova vojna diktatura nastavlja se u zemljama Antante i posle sloma Nemačke. Upravo je rat najbolje otvorio oči radnim ljudima, skinuo lažne boje sa buržoaske demokratije, pokazao narodu svu dubinu špekulisanja i bogaćenja za vreme rata i u vezi s njim. U ime »slobode i jednakosti« buržoazija je vodila ovaj rat, u ime »slobode i jednakosti« nečuveno su se bogatili ratni liferanti. Nikakvi napori »žute« Bernske internacionale ne će sakriti od masa eksploatatorski karakter buržoaske slobode, buržoaske jednakosti i buržoaske demokratije, koji je sada pot puno raskrinkan. Ono glavno što ne shvataju socijalisti i što čini njihovu teo rijsku kratkovidost, njihovo robovanje buržoaskim predrasudama i njihovu političku izdaju proletarijata, jeste činjenica da u kapi talističkom društvu pri iole ozbiljnijem zaoštravanju klasne borbe koja Izvire iz njegove osnove, ne postoji ništa srednje, već ili diktatura buržoazije, ili diktatura proletarijata. Bilo kakvi snovi o nečem trećem jesu reakcionarno buncanje sitnog buržuja. 0 tome 329
svedoči iskustvo stotinu i više godina dugog razvitka buržoaske demokratije I radničkog pokreta u svim razvijenim zemljama a naročito iskustvo poslednjih pet godina. O tome govori, takođe, celokupna nauka političke ekonomije, celokupna sadržina mark sizma koji objašnjava da je u uslovima svake robne privrede dik tatura buržoazije ekonomski neizbežna i da ne može da je srneni niko izuzev klase koju razvija, umnožava, ujedinjuje I učvrš ćuje sam razvitak kapitalizma, tj. klase proletera. 13. Druga teorijska i politička greška socijalista jeste u neshvatanju činjenice da su se oblici demokratije neminovno srnenjivall tokom hiljada godina, još od njenog početka u starom veku, prema tome kako je jedna vladajuća klasa smenjivala drugu. U drevnim republikama Grčke, u srednjovekovnim gradovima, u razvijenim kapitalističkim zemljama demokratija ima različite ob like i različiti stepen primene. Sila bi najveća besmislica da se najdublja revolucija u istoriji čovečanstva, prvi u svetu prelazak vlasti iz ruku manjine eksploatatora u ruke većine eksploatisanih, može izvršiti u starim okvirima stare, buržoaske, parlamen tarne demokratije, da se može proći bez potpunog preloma, bez stvaranja novih oblika demokratije, novih ustanova, koje otelovIjuju nove uslove njene primene itd. 14. Diktatura proletarijata je slična diktaturi drugih klasa po tome što je izazvana potrebom, kao i svaka diktatura, za nasilnim gušenjem otpora klase koja gubi političku vladavinu. Bitna razli ka diktature proletarijata od diktature drugih klasa — od dikta ture spahija u srednjem veku, od diktature buržoazije u svim civilizovanim kapitalističkim zemljama — sastoji se u tome što je diktatura spahija i buržoazije značila nasilno gušenje otpora og romne većine stanovništva, upravo radnih masa. Suprotno tome, diktatura proletarijata jeste nasilno gušenje otpora eksploata tora, tj. ništavne manjine stanovništva, spahija i kapitalista. Iz ovog proizlazi da diktatura proletarijata neminovno mora da donese ne samo izmenu oblika i ustanova demokratije uopšte rečeno, već upravo takvu njihovu izmenu, koja omogućuje dosad u svetu neviđeno proširenje stvarnog korišćenja demokratizma od strane onih koje kapitalizam ugnjetava, od strane trudbeničkih klasa. Suština sovjetske vlasti je u tome što stalnu i jedinu osnovu celokupne državne vlasti, čitavog državnog aparata, čini masovna organizacija upravo onih klasa koje je kapitalizam ugnjetavao, tj. radnika i poluproletera (seljaka koji ne eksploatišu tuđi rad i koji stalno pribegavaju prodaji, bar delimično, svoje radne sna ge). Upravo ove mase, koje su čak i u najdemokratskijim buržoaskim republikama, iako ravnopravne po zakonu, u stvari na hiljade načina i smicalica odstranjivane od učešća u političkom životu i od korišćenja demokratskih prava i sloboda, sada se pri vlače stalnom i neizostavnom, a pri tom odlučujućem učešću u demokratskom upravljanju državom. 15. Tu ravnopravnost građana, bez obzira na pol, religiju, rasu i nacionalnost, koju je buržoaska demokratija uvek i svuda obe330
čavala ali nigde nije sprovela i nije mogla sprovesti zbog vlada vine kapitalizma, sovjetska vlast, ili diktatura proletarijata, ostva ruje odmah I potpuno, jer je to u stanju da učini samo vlast rad nika koji nisu zainteresovani za privatnu svojinu nad sredstvima za proizvodnju niti za njihovu podelu i preraspodelu. 18. Sovjetska organizacija države prilagođena je rukovodećoj ulozi proletarijata kao klase koju je kapitalizam u najvećoj meri koncentrisao i prosvetio. Iskustvo svih revolucija i svih pokreta ugnjetenih klasa, iskustvo svetskog socijalističkog pokreta uči nas da je samo proletarijat u stanju da ujedini i povede za so bom razjedinjene i zaostale slojeve radnog i eksploatlsanog sta novništva. 19. Samo sovjetska organizacija države u stanju je da stvarno odmah razbije i konačno srusi stari, tj. buržoaski činovnički i sudski aparat, koji je zadržan i neizbežno se morao zadržati u kapitalizmu čak i u najdemokratskijim republikama, a koji je stvar no predstavljao najveću prepreku sprovođenju u život demokratije za radnike i radne mase. Pariška komuna je učinila prvi svetskolstorijski korak na tom putu, a sovjetska vlast drugi. 20. Uništenje državne vlasti jeste cilj koji su sebi postavili svi socijalisti, među koje spada i na čijem čelu stoji Marks. Bez ostvarenja ovog cilja ne može se ostvariti stvarna demokratija, tj. jednakost i sloboda. A tom cilju vodi, praktično, samo sovjet ska ili proleterska demokratija, jer, angažujući masovne organi zacije radnih ljudi da stalno i neizostavno učestvuju u upravlja nju državom, ona počinje odmah da priprema potpuno odumira nje svake države. K o m u n ističk a In tem a clo n ala , str. 83—84, 86—89.
Teze o međunarodnoj situaciji i politici Antante [O s n iv a čk i kon gres K o m in tem e]
Pobeda Antante i grupisanje država Pobeda sila Antante razdelila je takozvane civilizovane zemlje sveta na nekoliko grupa. Prvu od njih čine gospodari kapitalistič kog sveta, trijumfalne im perijalističke velike sile (Engleska, Ame rika, Francuska, Japan, Italija). Nasuprot njima stoje zemlje pobeđenog imperijalizma, slom ljene u ratu i nagrižene počecima proleterske revolucije (Nemačka i Austro-Ugarska sa svojim biv šim vazalima). Vazalne države sila Antante čine treću grupu. U nju ulaze male kapitalističke zemlje koje su ušle u rat na strani Antante (Belgija, Srbija, Portugalija i druge), a isto tako i novo stvorene nacionalne republike i tamponske države (če ho sh vačka Republika, Poljska, ruske belogardejske republike i druge). Neutralne države približavaju se položaju vazalnih, osećaju sna žan ekonomski i politički pritisak, što ih često približava polo 331
žaju pobeđenlh. Ruska Socijalistička Ropubllka je država radnika i seljaka koja stoji Izvan kapitalističkog sveta I za pobedničkl allzam predstavila ogromnu socijalnu opasnost, opasnost pritiskom svetske revolucije Izgubi sve plodove pobede.
M
Otvoreno se gazi princip samoopredeljenja naroda koji je pro glasila Antanta I otvoreno se zamenjuje deobom spornih oblasti među državama-gospodarima I njihovim vazalima. Alzas i Loren pripojeni su Francuskoj, a da se stanovništvo o tome nije pitalo. Irska, Indija i Egipat lišeni su prava na samoopredjeljenje, jugoslovenska država I čehoslovačka Republika stvorene su primenom oružane sile, o deobi evropske i azijske Turske vodi se najbestidnija trgovina, započela je stvarna deoba nemačkih koloni ja ltd. itd. Vazalne države Antante U vazalnim državama i državama koje je osnovala Antanta (Če ška, jugoslovenska država, pa i Poljska, Finska i druge), politika savezničkog imperijalizma usmerena je, s osloncem na vladajuće klase i socijalnacionaliste, na stvaranje centara naclonalnokontrarevolucionarnog pokreta. Ti pokreti treba da budu upravljeni protiv pobeđenih, treba uzajamnom borbom da uravnoteže snage novoosnovanih država I da ih drže u počinjenosti prema Antanti, treba da služe kao kočnica revolucionarnog pokreta koji se raz vija u krilu novih »nacionalnih« republika i, najzad, treba da stvori belogardejske kadrove za borbu protiv međunarodne revolucije, posebno protiv ruske revolucije. Kom unistička Intem aclonala, str. 149, 150, 153.
Manifest Komunističke intemadonale proleterima celog sveta [O sn ivački kongres Kom lntem e]
Epoha krize koju preživljavamo može se skratiti samo merama proleterske diktature, koja se ne osvrće na prošlost, ne oba zire se na nasleđene privilegije niti na pravo svojine, već polazi od nužnosti spašavanja izgladnelih masa, mobiliše u tu svrhu sva sredstva I snage, uvodi sveopštu radnu obavezu, ustanovlja va radnu disciplinu — da bi se tako za nekoliko godina ne samo zalečile otvorene rane nanete ratom nego I čovečanstvo podi glo na novu, Još nedostignutu visinu. Nacionalna država, koja je dala snažan podstrek kapitalističkom razvitku, postala je suviše tesna za razvoj proizvodnih snaga. Po ložaj malih država uklještenih među velike države Evrope i dru gih delova sveta postao je još teži. Te male države, nastale u razna vremena kao privescl velikih država, kao moneta za potku 332
surivanje pri obračunavanju raznih usluga, kao strategijski od bojnici, imaju svo;e dinastije, svoje vladajuće klike, svoje Impe rijalističke težnje, svoje diplomatske prevare. Njihova prividna nezavisnost imala je pre rata istu osnovu kao i evropska ravno teža: neprekidne suprotnosti između dva im perijalistička tabora. Rat je narušio tu ravnotežu. Iz početka, Nemačka Je u ratu ste kla ogromnu prednost, što je p risililo male države da traže spas u velikodušnosti nemačkog militarizma. Kada je Nemačka bila slomljena, buržoazija malih država, zajedno sa svojim patriotskim »socijalistima«, okrenula se pobedonosnom imperijalizmu savez nika i u licemernim tačkama Vilsonovog programa počela tražiti garantije za opstanak svoje sam ostalnosti. Ujedno se broj malih država povećao: iz Austro-Ugarske Monarhije, iz Nemačkog Car stva, izdvojile su se nove države koje, tek što su došle na svet, hvataju jedna drugu za gušu zbog državnih granica. U međuvre menu imperijalisti Antante već prave razne kombinacije s malim državama, i starim i novim, da bi ih vezale solidarnim jemstvom uzajamne mržnje i opšte nemoći. Vršeći nasilje nad malim i slabim narodima, gušeći ih, osuđu jući ih na gladovanje i ponižavanje, im perijalisti Antante sada, kao im perijalisti centralnih sila nedavno, ne prestaju da govore 0 pravu nacija na samoopredeljenje koje je, u stvari, zgaženo u Evropi i u ostalim delovima sveta. Opstanak u slobodi može malim narodima da obezbedi samo proleterska revolucija, koja će proizvodne snage svih zemalja osloboditi stege nacionalnih država, ujediniti narode u najtešnju ekonomsku saradnju na osnovu opšteg privrednog plana I dati mogućnost i najslabijem i najmalobrojnijem narodu da slobodno 1 nezavisno upravlja svojom nacionalnom kulturom bez štete za ujedinjenu i centralizovanu evropsku i svetsku privredu. Zahtevati od proletarijata da se u poslednjoj borbi na život i smrt protiv kapitalizma pobožno pridržava zahteva političke demokratije isto je što i tražiti od čoveka koji brani svoj život od razbojnika da čuva veštačka i konvencionalna pravila francuskog viteštva, koja je ustanovio njegov neprijatelj a sam ih se ne pri država. U carstvu ruševina, gde ne samo sredstva proizvodnje i tran sporta nego i ustanove političke demokratije predstavljaju okr vavljene razvaline, proletarijat mora da stvori svoj sopstveni apa rat koji će služiti, pre svega, za unutrašnje objedinjenje radničke klase i omogućiti joj da revolucionarno interveniše u daljem raz vitku čovečanstva. Taj aparat, to su radnička veća. Stare partije, stare organizacije sindikata pokazale su se, u licu svojih ruko vodećih vrhova, nesposobne i da shvate a kamoli da reše zadatke koje postavlja nova epoha. Proletarijat je stvorio aparat koji, ne zavisno od profesije i političkog nivoa, obuhvata celokupno rad ništvo, aparat elastičan, sposoban da se neprestano obnavlja, širi, da uvlači u svoju sferu nove i nove slojeve, da otvara vrata proletarijatu bliskim slojevima trudbenika grada I sela. Ova ne333
zamenljiva organizacija samoupravljanja radničke klase, njene borbe, a u budućnosti i osvajanje državne vlasti, proverena je u praksi mnogih zemalja i predstavlja najveću tekovinu proletarija ta u naše vreme, njegovo najmoćnije oruđe. U svim zemljama gde su radne mase postale svesne stvaraju se i stvaraće se veća radničkih, vojničkih i seljačkih predstav nika. Uvršćivati veća, podizati njihov autoritet, suprotstavljati ih državnom aparatu buržoazije — to je sada najvažniji zadatak svesnih i poštenih radnika svih zemalja. Posredstvom radničkih veća radnička klasa se može spasiti od rasula koje u njenu sredinu unose paklene muke rata, glad, nasilje imućnih i izdaja bivših vođa. Posredstvom radničkih veća radnička klasa može sigurnije i lakše osvojiti vlast u svim zemljama gde veća okupljaju oko sebe većinu radništva. Posredstvom veća radnička klasa će, osvojivši vlast, upravijati svim oblastima ekonomskog i kultur nog života zemlje, kao što je već sada slučaj u Rusiji. Propast imperijalističke države, od carističke pa do »najdemo kratskije«, ide ukorak sa propadanjem imperijalističkog vojnog sistema. Milionske armije koje je mobilisao imperijalizam mogle su se održati samo dok je proletarijat bio pod jarmom buržoazi je. Raspadanje nacionalnog jedinstva neizbežno znači raspadanje armije. To se dogodilo najpre u Rusiji, zatim u Nemačkoj i Au striji, a očekuje se da će se dogoditi i u drugim imperijalistič kim zemljama. Ustanak seljaka protiv monarhističke ili »demokrat ske« birokratije, neizbežno povlači za sobom ustanak vojnika pro tiv starešina, što, zatim, dovodi do oštrog rascepa između pro leterskih i buržoaskih elemenata armije. Imperijalistički rat koji je suprotstavio naciju naciji pretvorio se ili se pretvara u gra đanski rat koji suprotstavlja klasu klasi. Kom unistička internaclonala, str. 159, 161— 162.
Pismo Srpske socijaldemokratske radničke partije Birou Treće, komunističke internacionale [Beograd, početkom veljače 1919. godine]
Dragi drugovi! Srpska socijaldemokratska radnička partija s velikom radoš ću primila vest da se u februaru održava u Moskvi Prvi kongres Komunističke internacionale. Ona veoma žali što ne može da uputi svoje delegate na Kongres pošto je kasno saznala o p o rne. Ali naša Partija je srećna što može da vam pošalje srdačan i iskren pozdrav i poželi vam uspeh u organizovanju Komunisti čke internacionale. Dragi drugovi! Vama je već poznato kako se držala naša Par tija za vreme balkanskog i svetskog rata. Ona je ostala do kraja verna učenju naših velikih učitelja Marksa i Engelsa. Mi smo pre ma izdajnicima socijalizma uvek osećali odvratnost i prezrenje. Ni u najkritičnijim trenucima naša Partija nije zaboravljala svoje svete internacionalne obaveze. I u danima kada je naša buržoa 334
zija slavila pobedu nad Turskom i Bugarskom, i u danima velikog poraza kada je naše stanovništvo, zajedno sa vojskom, odstupilo preko visokih planina Albanije, i u danima kada je naš narod stra dao pod jarmom varvarske okupacije, mi smo znali samo za jed nu obavezu piema našoj buržoaziji — voditi nepomirljivu klasnu borbu. »Građanski mir« kod nas nikada nije dobio pravo građan stva. Mi smo znali samo za jedan rat, rat između rada i kapitala. Naša Partija je odbila poslednji poziv socijalpatriota da se po šalju delegati u Bern, je r ne želi da ima ičega zajedničkog sa izdajnicima socijalizm a. Gotovo šestogodišnji rat prouzrokovao je u našim redovima ogromne gubitke. Naši najbolji drugovi stradali su u rovovima, na prinudnim radovima, kao internirci, mnogo ih je pomrlo u za robljeničkim logorima, mnogi su pomrli kao žrtve epidemije. Iz gubili smo gotovo polovinu naših partijskih radnika. A li, bez ob zira na ove ogromne žrtve, moral u našim redovima nije opao. Svesni da je Evropa zakoračila u epohu socijalne revolucije, mi smo posle trgodišnjeg prekida s velikim poletom počeli da obnav ljamo naš partijski život. Oko naše Partije grupišu se široki slojevi narodnih masa, jer su se mase posle dugih i mučnih eksperimenata uverile da je samo naša Partija u stanju da štiti interese radničkih masa i seo ske sirotinje. Samo time se može objasniti ogroman uspeh koji je naša Partija postigla za poslednja tri meseca. Neverovatna skupoća, nedostatak goriva i odeće, bezočna špe kulacija i prekid železničkog saobraćaja izazivaju sve veće neza dovoljstvo u širokim narodnim masama. Našim nacionalnim uje dinjenjem prilike se nisu poboljšale. »Naša« jugoslovenska bur žoazija pokazala se nesposobnom da dovrši nacionalnu revolu ciju. Dana 25. i 26. januara održana je Konferencija Socijaldemokrat ske partije Hrvatske i Slavonije [u Zagrebu) na kojoj je, između ostalih, prihvaćena sledeća rezolucija: »Konferencija pozdravlja Sovjetsku Rusiju, socijalnu revoluciju u Nemačkoj, A ustriji i Ma đarskoj i revolucionarni pokret u drugim zemljama«. Na toj kon ferenciji pokazalo se koliko je jaka komunistička struja u jugoslovenskom proletarijatu. Kroz osam nedelja održaće se jugoslovenski socijaldemokrat ski kongres s ciljem da se osnuje jedinstvena jugoslovenska radnička partija; nema nikakve sumnje da će pobediti komuni stička struja. Srpska socijaldemokratska partija i Socijaldemokrat ska partija u Bosni i Hercegovini stoje na kom unističkoj platfor mi. Radnici Hrvatske i Slavonije, zajedno s nama, uvereni su da put u socijalizam vodi preko diktature proletarijata, a oblik te diktature je sovjetska vlast. Dragi drugovi, uvereni smo da će Prvi kongres Komunističke internacionale stvoriti borbeni instrument koji će odgovarati opštim interesima svetske revolucije. 335
Zato vam još jednom šaljemo naš bratski, srdačni I Iskreni po zdrav. Da živi nova, Komunistička Intemacionalal Za Srpsku socijaldemokratsku radničku partiju D. Lapčevlć F. Fillpovlć K o n u m litlčka Intom aclonala, str. 232—233.
336
IL poglavlje
Podloga ujedinjenja [O sn iva čk i kon gres S R P J(k ), B eograd, 20— 23. travnja 1919. godine]
S obzirom na osobita međunarodnu situaciju Kongres izjavljuje: Usled razvića kapitalizma sa svim njegovim suprotnostima, usled razrivenosti evropske kulture svetskim ratom kao neminov nom posledicom kapitalizma, ušao je međunarodni kapitalizam u završnu fazu. Klasne borbe proletarijata i buržoazije razvijaju se u velike socijalne revolucije. Time su stvoreni uslovi za ostva renje komunističke privrede prenošenjem sviju sredstava za pro izvodnju u ruke društvene celine. Druga socijalistička Internacionala nije dorasla ovoj situaciji, ni po formi svoje organizacije ni po duhu koji je u njoj zavladao, unesen od strane velikih socijalističkih partija. Stoga se SRPJ — komunisti — izjašnjava protiv Druge Internacionale, proglašujući jednovremeno i najodlučnije potrebu međunarodne borbe pro letarijata. SR P J(k) ne može zajednički raditi s onim socijalističkim partijama koje su u toku rata glasale za ratne kredite, pomagale vlade svoje zemlje i žele da to i danas čine. SRPJ(k) stupa u Treću. Komunističku Internacionalu sa onim radničkim partijama koje stoje na temelju nepomirljive i nekompromisne klasne bor be proletarijata s ciljem : da se uništi kapitalizam i ostvari komu nističko društvo. Iskustvo velikih socijalnih revolucija uči nas da je sredstvo za ostvarenje ovoga preobražaja: osvajanje političke vlasti od strane proletarijata, razoravanje starih organa vlasti i vaspostavljanje isključivo vlasti radničke klase (diktatura proletarijata) u cilju da se staro društvo socijalnih nejednakosti uništi i organizuje društvo opštega rada, opšte jednakosti i višeg blagostanja. (Kao organi diktature proletarijata u sprovođenju socijalne revolucije pokazala su svoju vrednost radnička, seljačka i vojnička veća.) Zadatak je SR P J(k) da radničku klasu Jugoslavije organizuje u klasne borbene organizacije, da vodi borbu za zaštitu proleta rijata u današnjici, da ga zapaja svešću o nužnosti konačnog uni štenja kapitalizma i da upravlja njegovu borbu u tom smeru. Unutrašnja politika Jugoslavije stoji u znaku razvića sve punije i sve bezobzirnije klasne vladavine buržoazije. Ujedinjenje 337
Jugoslavena u jednu nacionalnu državu izvršeno je ne revolucio narnom borbom siromašnih masa, već je stvoreno kao rezultat velikih ratova u Evropi i na Balkanu. Otuda jugoslovenska bur žoazija, u cilju da obezbedi sebe, sklapa savez sa reakcionarnim militarizmom i birokratijom. Politička reakcija će se pojačati stra hom od daljeg širenja svetske socijalne revolucije i faktom da su se, po pristanku naše buržoazije, već danas velike imperijalističke sile počele preko naših zemalja opasivati kordonom i napadati zemlje socijalne revolucije, pretvarajući naše oblasti u bazu za borbu protiv revolucije. Radnička klasa Jugoslavije prinuđena je da se čvršće grupiše u jedan ekonomsko-politički pokret, jer se samo tako može odbraniti od punog klasnog porobljavanja, s jedne strane, a s druge strane osposobiti da pođe :• susret velikim svetskim događajima. A radi odbrane i radi razvića klasne svesti i izazivanja klasne energije, radnička klasa mora voditi odlučnu i nepomirljivu bor bu protiv vlade i buržoazije svoje zemlje. IA, II, str. 12—13.
Praktični akcioni program [O sn ivački kongres S B P J(k)]
Samo je narod suveren. Sve vlasti imaju nići iz poverenja i iz bora narodnog. Republikanski oblik vladavine, izborno sudstvo, iz borno činovništvo. Materijalna i krivična odgovornost činovnika za svaku povredu i nevršenje zakona ili ograničavanje prava gra đana. Zaštita nacionalnih manjina i potpuna pravna i politička jedna kost nedržavljana sa državljanima. Jedna nacionalna država sa najširom samoupravom oblasti, okruga i opštine.
Rezolucija o agrarnom pitanju [O snivački kongres S R P J(k)]
1. Postojanje feudalnih ostataka i zadržavanje njihovo u dru štvu zasnovanom na kapitalističkoj proizvodnji je elemenat koji zamršava socijalne odnose i sputava pun ekonomski razvitak. Proletarijat se kao klasa bezmerno teže oseća kad pored kapi talističke proizvodnje postoje još i feudalni ostaci; tada on pati ne samo od sadašnjice već i od prošlosti, nosi na svojim ple ćima ne samo živoga eksploatatora već i mrtvoga parazita. Feu dalni ostaci usporavaju ekonomski razvitak, a proletarijat ima živoga interesa da se tome razvitku sve smetnje uklone s puta, kako bi se produktivne snage što brže razvile do krajnjih gra338
nlca mogućnosti, te se u slobodnoj Igri pobunile protiv okvira sadanje proizvodnje I pripremile objektivne uslove za pobedu no ve, socijalističke forme proizvodnje. Zato proletarijat zahteva korenito uklanjanje svih još postojećih feudanih ostataka. 3. Seljaci (kmetovi I kolonisti), raskidanjem feudalnih odnosa I dobijanjem bez ikakve naknade zemlje koju su dosada kao tuđi posed obrađivali, neće biti u stanju zasnovati produkciju ni u njoj postići mogući maksimum rezultata, nego će pasti iz jednog, feudalnog, u drugo, zelenaško ropstvo, ako im se ne izađe u su sret da dobiju potrebne uslove za organizaciju i razvitak proiz vodnje. Radi toga proletarijat traži da se ovim seljacim a besplat no, na račun krupnih kapitalista, kapitalističkih udruženja I ba naka, stavi na raspolaganje poljoprivredni inventar i sredstva za podizanje kuća I poljoprivrednih staja. 4. I velikoposedi, koji su feudalnog porekla a nisu postali u procesu kapitalizacije zemljoradnje i grupisanjem sitnih parcela proletarizovanih seljaka, moraju biti podvrgnuti podeli među se ljacima onako isto kao i ostala feudalna svojina (čifluci i kolonati), tako Isto bez ikakve naknade. Večiti nasledni zakup, na koji se u Izvesnim krugovima pomišlja kada je u pitanju podela veleposeda, proletarijat odbija kao demagošku i utopijsku parolu I kao meru socijalne i političke reakcije. I predloži za socijaliza ciju pojedinih veleposeda su čista utopija; proletarijat je oslobo đen zablude da se socijalizam može delimično ostvariti još u okviru kapitalističkog poretka. Samo eksproprijacijom političke I ekonomske moći buržoazije i potpunom likvidacijom kapitali stičkog poretka moguće je socijalizam iz ideje pretvoriti u delo. 5. Ceo posao oko podele i organizacije rada na veleposedima poverava se seljačkim većima koja obrazuju svi oni koji na tim Imanjima faktički rade.
II 1. Ujedinjenje proletarijata i seljaka u jednu klasu je nemo guće. Ali privredni razvitak sve više deli seljaštvo na dva tabora. U jednom od njih se sve više i više grupišu seljački proleterski elementi koji prilaze varoškom proletarijatu, u drugom taboru na stupa ujedinjavanje seoske buržoazije s varoškom. Zadatak je proleterskih organizacija, sindikalnih i političkih, da na one prve, proleterske seljačke elemente, rasprostru svoj uticaj, da Ih oko sebe grupišu i uvedu u borbu protiv kapitalizma i za ostvarenje so cija lizm a . . .
Rezolucija balkanske komunističke federacije [sl|ečan ] 1920. go d ine ]
Balkanski narodi pomoću opšteg rata ne samo da nisu mogli da postignu svoje nacionalno ujedinjenje i oslobođenje, ne samo 339
da nisu mogli da riješe svoje nacionalne probleme i da uklone uzroke za svoja uzajamna neprijateljstva već iz tog rata izađoše ekonomski iznureni i uništeni, financijski bankrotirani, politički zavisni od velikih Imperijalističkih država antante i s novim uz rocima za neprijateljstva i ratove. Za sve balkanske narode po stalo je očigledno da pomoću ratova mjesto da postignu svoje nacionalno ujedinjenje, kao što su ih obmanjivale njihove buržoa zije, koje su nad njima vladale, da bi ih mogli voditi u ratove za osvajanje i pokoravanje tuđih naroda, oni su postigli gubitak svoje samostalnosti i nezavisnosti, političko porobljavanje pod jaromom antantinog imperijalizma, glad i bijedu za radničke mase. Ekonomski uništene, prenatrpane velikim državnim dugovima i financijskim teškoćama, zavisne financijski i politički od antan tinog imperijalizma, pretvorene u njegove kolonije, balkanske dr žave su nesposobne da u svojim teritorijalnim granicama same obnove svoj ekonomski život, pa prema tome, ne će moći ni da olakšaju težak položaj radničkih I sitnosopstveničkih masa. Og romni ratni dugovi, koji će kao vodenični kamen pritiskivati bal kanske narode, isisavat će im životne sokove u korist evropskih bankara i smetat će njihovom ekonomskom razvitku. A u koliko oni budu tražili pomoć i sredstva od velikih imperijalističkih dr žava, dobit će od njih samo okove i obaveze za svoj ekonomski razvitak, jer će biti prinuđeni da izvoze u iste svoje sirovine a da iz njih uvoze gotove fabrikate. Samo proleterska revolucija može da garantuje malim narodi ma njihov slobodan razvitak i opstanak, jer će ona osloboditi sve proizvođačke snage sviju zemalja njihovih državnih granica i dat će im slobodan polet u širokom prostoru ujedinjenih u ekonom skom savezu naroda. Spas balkanskih naroda od političkog, financijskog i ekonom skog gospodstva antantinog imperijalizma, njihovo nacionalno os lobođenje i ujedinjenje kao i stvaranje uslova za razvitak njihovih produktivnih snaga mogu da se postignu samo pomoću proleter ske revolucije i pomoću njihovog ujedinjenja u Balkansku Fede rativnu Sovjetsku Republiku. Zato konferencija Balkanske komunističke Federacije nalazi, da će samo proleterska revolucija i Diktatura Proletarijata po moću svojih organizacija, radničkih, seljačkih i vojničkih vijeća, osloboditi balkanske narode svakog gospodstva, dat će im mo gućnosti da se slobodno samoopredjeljuju i ujedinit će ih u Bal kansku Sovjetsku Socijalističku Republiku. Zato konferencija poziva Proletarijat i sitnosopstveničke mase iz varoši i sela na Balkanu da se okupe pod crvenu zastavu Ko munizma, da se udruže u velike revolucionarne organizacije, da se spremaju i naoružaju snagama, revolucionarnom sviješću i disciplinom za veliku historijsku ulogu, koju im opredjeljuje ob jektivni razvitak njihovog života i od koje tako često opustošeni i tako mnogo porobljavani i krvlju poprskani balkanski narodi oče kuju konačno spasenje, mir i blagostanje. 340
Konferencija slavlja u dužnost komunističkim i socijalističkim balkanskim partijama Hf str 67_ 73 .
Rezolucija o makedonskom I trakijskom pitanju [T re ć a ko n fere n cija K P J]
1. Posedovanje Makedonije obezbeđuje, usled njenog geograf skog položaja, gospodstvo nad celim Balkanskim Poluostrvom. Iz ovog razloga ta je zemlja stalno bila predmet osvajačkih težnja, kako zainteresovanih im perijalističkih zemalja, tako i susednih balkanskih država. Povod za tuđinsko mešanje u makedonske prilike pružao je uvek šareni etnografski sastav makedonskog stanovništva. Sve narodnosti koje vladaju susednim zemljama zastupljene su u Makedoniji, ali u takvoj srazmeri da nijedna od njih nema apso lutnu većinu. Prema tome, vladavina ma koje balkanske države nad Makedonijom znači nacionalno porobljavanje većine make donskog stanovništva i izaziva nacionalnu borbu, koju zainteresovane države podržavaju i za svoje osvajačke ciljeve iskorišćuju. 2. Makedonsko stanovništvo vodilo je kroz duge godine upornu borbu za svoje nacionalno oslobođenje. Mržnja i razdor između pojedinih makedonskih narodnosti, koje su buržoazije susednih država pothranjivale i koji su se često penjali do istrebljujućih ratova, jesu doduše oslabili borbu protiv zajedničkog neprijate lja, turskog sultana i begova, ali nisu kod makedonskih Slovena mogli uništiti svest da samo jedna jedinstvena i autonomna Ma kedonija može svima svojim narodnostima obezbediti pravo i slobodu. Međutim su radnici i seljaci balkanskih zemalja zainteresovani neposredno za uspeh borbe makedonskih i trakljskih naroda, Jer će se samo stvaranjem autonomne Makedonije I Trakije I 447
njihovim ujedinjenjem sa ostalim balkanskim zemljama u jednu federativnu balkansku republiku vaspostaviti zauvek mir među balkanskim narodima, stvoriti povoljni uslovi za njihov privredni razvitak i biti obezbeđena njihova egzistencija i njihova politička nezavisnost. Izdajući narodu radničko-seljačke vlade, proleterske partije Balkana izjavljuju Istovremeno da će federativna balkanska re publika obezbeditl svima balkanskim zemljama mir, nezavisnost i slobodni razvitak, i da će ona biti dobrovoljan savez nezavisnih balkanskih republika, među kojima će biti i makedonska i trak 'i s k a -
IA, II, str. 74—75, 77.
O političkoj situaciji [S jed n ica Ze m aljskog v ijeća N RPJ, Beograd, 13— 14. travnja 1924. godina]
Zemaljsko veće NRPJ ponovo naglašava: 1. da će NRPJ nastaviti borbu protiv političke i socijalne reak cije današnjeg režima, zasnovanog na Vidovdanskom ustavu i Zakonu o zaštiti države; 2. da ugnjeteni naroda u Jugoslaviji, a u prvom redu seljaci i siromašne varoške mase Hrvatske, Slavonije, Dalmacije, Make donije i Bosne, mogu doći do svoje slobode jedino otvorenom borbom pod parolom radničko-seljačkog saveza, za stvaranje radničko-seljačkih vlada svih ugnjetenih nacija, a koju borbu u Jugoslaviji jedino vodi NRPJ; 3. da će i dalje pomagati borbu hrvatskih, slovenačkih, dalma tinskih, makedonskih i bosanskih radnih siromašnih masa sela i varoši za njihovo nacionalno, ekonomsko i socijalno oslobođenje; 4. da će nastaviti politiku jedinstvenog fronta proletarijata i rad na organizacionom jedinstvu sindikalnog pokreta; 5. da će nastaviti borbu za priznavanje Sovjetske Rusije. Ovu svoju borbu NRPJ moći će samo tako uspešno da vodi ako bude neumorno radila na svestranom jačanju svojih organi zacija i osposobljavala ih za akcije; ako bude pomagala snaženje sindikalnih radničkih organizacija i povećavala njihovu borbe nost; ako bude propagandom i agitacijom, putem štampe i zbo rova, pridobijala za svoja shvatanja i borbu radne mase varoši ■ s e la -
IA, II, str. 294-295.
448
Upute C K KP Italije upućene Kvarnerskom savezu o političkoj liniji i novoj metodi rada [24. sv ib n ja , 1924]
Međutim, vi ne sm ijete zaboraviti da je položaj Rijeke, što se tiče problema nacionalnosti, karakterističan. 0 tom njenom položaju uvijek morate voditi računa, te se prilikom rasprave o problemima narodnosti pridržavati teza i stavova o nacionalnom i kolonijalnom pitanju koje su utvrđene na Drugom kongresu Komunističke internacionale. Iz tih teza proizlazi kakve se linije moramo pridržavati posebno što se tiče zahtjeva pripadnika inorodnih nacionalnih manjina, koje žive bilo na talijanskom ili jugo slavenskom teritoriju. Mi smo vašoj Federaciji dodijelili i dio zaleđa grada Rijeke, točnije jedno područje u kojem živi stanov ništvo koje nije talijansko. Na tom području slavenske nacionalne partije vrše veoma jaku propagandu. Istu propagandu vrše tali janske nacionalističke grupacije u gradu Rijeci. Nema sumnje da slavenske (i hrvatske) nacionalne partije, prilikom širenja pro pagande u istarskim provincijama, veoma vješto koriste osnovne motive za isticanje ekonomskih i kulturnih uvjeta pod kojima žive stanovnici drugih narodnosti koji se nalaze unutar granica Ita lije i da, stoga, stiču simpatiju i podršku velikog dijela stanov ništva, uključujući onog koji je radničkog porijekla. Moramo se suprotstaviti tim partijama ne nekom apstraktnom polemikom protiv nacionalizma, već borbom za ostvarenje svih opravdanih zahtjeva inorodnih stanovnika. Koristeći sve momente međusob nih sukoba raznih nacionalističkih grupa, mi moramo našom pro pagandom dokazati da se prava nacionalnih manjina ne mogu valjano zaštititi bez svrgnuća postojećeg kapitalističkog i nacio nalističkog državnog uređenja. Što se tiče propagande među radnicima u gradu Rijeci, izvje sno je da je radništvo u Rijeci ona kategorija koja jedina može odmah i neposredno osjetiti kako je nacionalistička politika ne sposobna da riješi stvarne probleme najvećeg dijela stanovni štva. »Nacionalističko« rješenje problema grada Rijeke i njego vog zaleđa sastoji se u onemogućavanju privrednog života i raz voja koji bi inače grad prirodno mogao imati. Sve to rezultira bijedom, nezaposlenošću, stalnim nevoljama radnika, poskuplje njem najosnovnijih artikala. Sve su to simptomi jedne neprirodne i nelogične situacije, koja će vremenom Rijeku primorati da živi od milostinje talijanske države. Svaki problem posebnog karak tera koji ćete u vašoj agitaciji zahvatiti može našoj Partiji pružiti priliku da izvuče neke zaključke općeg karaktera, pa u tim za ključcima vi morate naći onu tačku u kojoj će se propaganda i akcija što ju vršite među radnicima u gradu objediniti s propa gandom koja će se vršiti među radnicima na selu, pa i među onima koji su drugačije narodnosti od talijanske. Vi morate izići pred radničke mase s općom parolom koja sa drži u sebi rješavanje svih njenih problema od posebnog inte 449
resa, s parolom o vladi radnika i seljaka, dokazujući radnicima da jedino takva vlada može riješiti pitanje njihovog opstanka i učiniti kraj sukobima nacionalista različitih boja. S takvom pa rolom vi ćete se isto tako uspješno suprotstaviti talijanskim par tijama koje nisu nacionalističke (Zanella), te slavenskim i hrvat skim nacionalističkim partijama. lako svoju najveću pažnju morate usmjeriti na to da vršite presudan utjecaj na radničku klasu i na seljake, ne smijete za boraviti agitirati za probleme grada Hijeke i kod srednjeg sta leža stanovništva. Morate uvjeriti srednje i malograđanske sta leže da postojeće »marksističko« rješenje riječkog pitanja (za dire) I u njihove interese jer onemogućava da se grad Rijeka i njena luka, koje predstavljaju osnovu privrednog života, slobodno razvija. Tim srednjim staležima stanovništva treba dokazati da rješenje »nacionalnih« problema koje nude radnici jedino može štititi interese onih što žive od vlastitog rada. II Partlto com unlsta dl Flum e 1921— 1924, Kom unistička partije Rijeke, Documentl — Grada, atr. 231, 233, 235.
Saopćenje Togliattija sekretarijatu Kominterne o načinu fuzije KP Rijeke i KP Italije [24. svib n ja 1924]
Bivša Komunistička partija Rijeke postala je sada Federacija Kvarnera, a povezana je s centrom KP Italije po istom sistemu kao i ostale federacije naše Partije. Područje ove Federacije obuhvaća i naka mjesta koja su ranije pripadala Federaciji Julijske krajine. Izdvojili smo ta mjesta iz Julijske krajine da bi drugovima iz Rijeke povjerili i dio zaleđa jer je upravo u tom zaleđu prisutna borba među nacionalnim manjinama i djeluju sla venske nacionalne partije. Potrebno je da se naši drugovi u Ri jeci suoče ne samo s problemima grada, nego općenito s pro blemima nacionalnih manjina na tom području. To će njihovoj akciji dati daleko veći manevarski prostor nego da se kreću samo u okviru grada i da se sukobljavaju s partijama koje u njemu djeluju. II Partlto com unlsta dl Flumo 1921— 1924, Kom unistička partija Rijeka, Documentl — Grada, str. 227, 229.
450
Košta Novaković Makedonija Makedoncima! Zemlja zemljoradnicima! [lip a n j 1924. g odine]
Srpska, bugarska i grčka buržoazija bore se međusobno — a preko leđa narodnih — o tome čija je Makedonija. One tim svo jim trvenjima upropašćuju Makedonce, razoravaju njihovu pri vredu i njihove domove. Mi tražimo da makedonsko stanovništvo kaže slobodno, kako hoće da živi i s kim hoće da živi, onako kako su više desetina naroda u Rusiji rekli. U Sovjetskoj Rusiji su svi narodi dobili puno pravo samoopredjeljenja da se odvoje, ako hoće, i žive sami za sebe. Pa ipak, svi su oni ostali da žive zajedno, jer su skinuli sa vrata bogatašku i posedničku klasu koja ih je zavađala. I naša partija se bori za takvo puno pravo samoopredeljenja do otcepljenja — i za Makedonce, kao i za sve ostale narode u Jugoslaviji. ( . ..) U Istom položaju u kome su se nalazili seljaci mnogih potčinjenih nacija u Rusiji, nalaze se danas seljaci svih nacija u Makedoniji. Kao što oslobođenje ruskih seljaka nije došlo sa dolaskom na vlast buržoaske demokratije i socijalista reformi sta, sa Kerenskim na čelu, tako ni oslobođenje makedonskih se ljaka nije došlo sa osvajanjem Makedonije od strane demokrat ske buržoazije srpske — sa tim mnogohvaljenim nacionalnim srpskim »oslobođenjem«. Krvavog iskustva imaju i radnička kla sa Jugoslavije i siromašni seljaci svih pokrajina: da nema oslo bođenja seljaka bez udružene borbe radnika i seljaka protiv ugnje tača, da seljak Makedonije ne može dobiti svoju zemlju dok ne pobedi udružene kapitaliste i feudalce i najzad da se ne može osloboditi feudalnih gospodara, aga i begova, dok se nacionalno ne oslobodi. ( ...) Poslednjih deset godina, a naročito posle balkanskih ratova 1913. g. i evropskog rata 1918. g., srpska buržoaska javnost, srp ski državnici i političari stupaju svakog dana sa tvrđenjem da je Makedonija srpska zemlja. Kako čudno zvuče ova tvrđenja kada se pogleda što radi da našnji srpski režim, ti srpski državnici sa srpskom Makedonijom. Ako je to srpska zemlja, zašto srpski državnici pune tamnice tim stanovništvom, zašto priređuju mučenja i prebijanja pred tim srpskim stanovništvom! Zašto se puši krv srpskoga stanov ništva Makedonije! Mi nećemo ovde da govorimo je li Makedonija srpska ili bu garska ili grčka. Mi pominjemo samo zvaničku statistiku od 1921. godine, koja veli da u Makedoniji pod Jugoslavijom ima: 100.000 Srba: 141.453 Turaka: 165.704 muslimana (slovenskog porekla): 461.118 Arnauta i 630.000 Makedonaca. A što su Makedonci — to će oni sami reći kada budu mogli slobodno govoriti i opredeljivati se. Zato se naša partija bori za puno i neograničeno pravo samoopredeljenja Makedonaca. Za što im to pravo ne dadu i srpski državnici i srpski vladajući krugovi, kada kažu da žele dobro Makedoniji? Da odgovorimo mi 451
zašto. Zato što bi Makedonci odgovorili: da pod režimom žile I kundaka, pod režimom krvavog terora kakav je zaveden u Ma kedoniji neće da žive, da hoće da Makedonija pripada Make doncima. Srpska vladajuća buržoazija se ponaša prema Makedoncima kao prema nacionalno potčinjenom, zarobljenom narodu. A svaki potčinjeni narod ima za svoju svetu dužnost da se bori za svoje nacionalno oslobođenje. Makedonsko stanovništvo treba da zna na koga može raču nati u borbi za svoju slobodu. Hrvatski narod takođe je obes pravljen i takođe vodi borbu protiv srpskih hegemonista, a za pravo samoopredeljenja. To je dakle najprirodniji saveznik Ma kedonaca. Ali se poodavno zapaža, da se hrvatski kapitalisti i veleposednici stvarno malo interesuju za Makedoniju, i da su gotovi da se mire sa srpskim kapitalistima na račun Makedonije — ostavljajući Makedoniju srpskim kapitalistima da rade u njoj šta hoće. Hrvatski 'kapitalisti ulaze već i u sporazume sa srp skim za razgrabljivanje prirodnih bogatstava Makedonije. Ali hrvatski radnici i seljaci ostaju verni zajedničkoj borbi sa Makedoncima protiv reakcionarnog režima. Makedonski narod može naći svoga iskrenog saveznika samo u radništvu i seljaštvu Hrvatske, kao i u radništvu i seljaštvu ostalih krajeva Jugoslavije. Nacionalno pitanje, Zbornik dokumenata, str. 219—220.
Izveštaj druga Manuiljskog o nacionalnom i kolonijalnom pitanju [Peti kongres Kom lntem e, Moskva, 17. lipnja — 8. srpnja 1924. godine]
Nacionalno pitanje ne nalazi se prvi put na dnevnom redu naših međunarodnih kongresa. Na Drugom svetskom kongresu utvrdili smo osnovne načelne smernice za nacionalno pitanje. Zašto smo sada primorani da ga ponovo stavimo na dnevni red? Svaki učesnik ovog Kongresa će nehotice jx>staviti pitanje da li nas događaji koji su nastupili posle Drugog kongresa primoravaju da revidiramo svoju liniju. Ne, drugovi, sasvim obratno, ispravi ost smernica usvojenih na Drugom međunarodnom kongresu potvrđena je celokupnim razvojem u Evropi i kolonijama. Sa druge strane, vidimo u Evropi, u državama s jakim nacio nalnim manjinama, zaoštravanje nacionalnih konflikata. Versajski mir i »mirovni« ugovori koji su usledili balkanizovali su srednju Evropu. Umesto velikih državnih struktura s jedinstvenim pri vrednim područjem, oni su doneli nacionalnu zbrku stvaranjem novih tzv. nacionalnih država. Zemlje koje ranije nisu poznavale nacionalni pritisak, moraju ga sada upoznati, kao na primer Nemačka u vezi s okupacijom Rurske oblasti, 1 primorane su da se bave nacionalnim pitanjem. Ova okolnost Je Jedna od karak 452
terističnih crta raspadanja kapitalizma. U ovom sistemu parcelisanja i rasparčavanja Evrope mora se tražiti izvor stalnih pri vrednih kriza koje svetska privreda sada doživljava. Imperijali stičke sile stvorile su na ruševinama Austrije i Nemačke nove državne tvorevine, koje predstavljaju tipične države s više na rodnosti, razjedinjene unutrašnjim nacionalnim konfliktima. Posmatrajmo jednu takvu »nacionalnu« državu kao što je Jugoslavija. Pre rata bilo je u Srbiji oko 3 miliona Srba. Sada stanovništvo Jugoslavije broji 11 850 000, od toga Srba oko 5 miliona, tj. 42,2 odsto. U Jugoslaviji živi 2 800 000 Hrvata, tj. 23,7 odsto ukupnog stanovništva, 950 hiljada Slovenaca, tj. 8 odsto, zatim oko 600 hiljada muslimanskih Srbo-Hrvata (6,3 odsto), 650 hiljada Make donaca (5 odsto), 500 hiljada Mađara (4 odsto) i 650 hiljada pri padnika raznih narodnosti (5,6 odsto). To je tipičan primer »na cionalne« države. Zašto je nacionalno pitanje stavljeno na dnevni red Petog kongresa? Mi smo stavili nacionalno pitanje na dnevni red Pe tog kongresa iz tri razloga. Prvi je razlog da smo na Drugom kongresu prvi put proklamovali ideju revolucionarnog jedinstve nog fronta proletarijata, potlačenih naroda i kolonija, zasnovanu na bogatom iskustvu lenjinsko-staljinske škole u pogledu na cionalnog pitanja. Mi, međutim, nismo kon'kretizovali metode za ostvarivanje ovog jedinstvenog revolucionarnog fronta a u nedo statku iskustva u međunarodnim razmerama, nismo ni mogli to da učinimo. A li sada, tokom četiri godine naše borbe, sakupilo se dovoljno činjeničnog materijala o primeni jedinstvenog re volucionarnog fronta proletarijata i potlačenih narodnosti u po jedinim zemljama, tako da sada možemo pristupiti donošenju zaključaka na osnovu ovog iskustva. Drugo, naše mlade komu nističke sekcije u nizu zemalja počinile su ne mali broj gre šaka u primenjivanju jedinstvenog revolucionarnog fronta s pot lačenim narodima ili — tačnije rečeno — u njegovom ignorisanju, pa ću drugi deo svoga izveštaja posvetiti analizi ovih gre šaka. Najzad — i treći razlog: u periodu koji nas odvaja od Drugog kongresa odigrao se događaj od najvećeg političkog zna čaja. Mislim ovde na činjenicu da je u Sovjetskoj Rusiji stvoren Savez Socijalističkih Sovjetskih Republika, kao eksperiment rešenja nacionalnog pitanja, uz diktaturu proletarijata, u uslovima seljačke zemlje s mnogobrojnim narodnostima. Na Drugom kongresu Kom unističke internacionale razmotrili smo dva pitanja: prvo pitanje — do koje mere može međunarodni proletarijat iskoristiti nacionalne pokrete naroda i kolonija u ko jima se budi svest o istorijskom postojanju, za ostvarivanje svoje istorijske m isije oslobođenja celokupnog potlačenog čovečanstva od jarma imperijalizma; drugo pitanje — do koje mere će pod jarmljeni kolonijalni narodi, oslanjajući se na aktivnu podršku međunarodnog proletarijata, biti u stanju da izbegnu kapitalis tičke faze razvoja, koristeći se najvišim oblicima socijalističke privrede koje je proletarijat osvojio u vodećim kapitalističkim zemljama. Na Drugom kongresu nismo, međutim, mogli da uka453
žemo na konkretna sredstva za ostvarivanje jedinstvenog fronta proletarijata i kolonija. Sada Je došao trenutak kada možemo, na osnovu konkretnih iskustava, postaviti niz novih problema. Ovi novi problemi mogu se podeliti u četiri grupe: a) Prva grupa. U poslednje vreme vidimo u nizu zemalja ten denciju stvaranja radničkih i seljačkih partija među širokim rad nim masama, s relativno radikalnim programom borbe protiv im perijalizma. U ovu vrstu pojava spada, na primer, obrazovanje radničke i seljačke stranke u Holandskoj Indiji, naime na ostrvu Javi, i obrazovanje stranke Kuomintang u Kini. U ovu vrstu po java može se konačno ubrojiti i obrazovanje čisto seljačkih stra naka, tipa Republikansko-hrvatske stranke Radića na Balkanu, čiji je značaj prerastao granice Hrvatske. Kakav stav moraju komunističke sekcije odgovarajućih zemalja zauzeti prema takvim strankama? Za naše sekcije stvara se time dvostruka opasnost: opasnost nihilističkog ignorisanja novih pojava kojima se Istok revolucioniše ili opasnost vulgarne saradnje s malograđanštinom i gubitak sopstvenog samostalnog klasnog profila. Zatim se za nas javlja ne samo pitanje revolucionarne saradnje sa takvim, već posto jećim, strankama već i pitanje da li ne bi morali komunisti u zemljama s niskom privrednom strukturom preuzeti inicijativu za obrazovanje takvih stranaka. U razmatranju ovog pitanja mo žemo zapaziti krajnje strahovanje, koje dovodi do toga da ispu štamo iz ruku vodstvo pokreta za nacionalno oslobođenje i da ga prepuštamo nacionalističkim elementima. U ovu grupu pita nja treba da uključimo i pitanja stava komunista prema raznim vrstama komiteta nacionalnog oslobođenja i ustanka. Imperi jalistički pritisak koji je dostigao svoj vrhunac u posleratnom periodu, ubrzava, bez sumnje, porast takvih organizacija i ubrzaće ga ubuduće u još većem stepenu. Kao konkretan primer možemo navesti Makedonski komitet sa Todorom Aleksandrovim na čelu. U ovu grupu spada i pitanje da li je u imperijalističkoj epohi moguće »otcepljenje« u okviru buržoaske države. Drug Lenjin je svojevremeno, kada Je vodio polemiku ruskih protivnika prava na otcepljenje, ukazao na primer Norveške. Ako pažljivo razmot rimo stav naših drugova na Balkanu moraćemo utvrditi da drugovi sa Balkana odrečno odgovaraju na ovo pitanje. Van svake je sumnje da buržoazija, u okviru kapitalističke države ne može da reši nacionalno pitanje. Međutim, nikako se ne nameće zaključak da moramo odložiti ostvarenje prava potlačenih naroda na otcep ljenje do pobede socijalne revolucije u ćelom svetu. Dovoljno je da pročitamo odluke naših drugova sa Balkana, da bismo se uverili da pravo na otcepljenje kod njih ima upravo takvo obeležje. Oni uslovljavaju pravo na otcepljenje obrazovanjem Bal kanske federacije radničko-seljačkih'sovjetskih republika. Šta znači, međutim, takav uslov? Balkan je čvor celokupne im 4.54
perijalističke politike evropskih velikih sila. Pobeda radničke i seljačke vlasti na Balkanu znači pobedu međunarodnog proletari jata. Takvo shvatanje znači izbegavanje aktuelnih problema sa dašnjeg trenutka. d) Četvrta grupa pitanja je povezana s pitanjem iredenta i ima dvostruki vid: reč je o iredenti između radničko-seljačke države i buržoaske države i o pitanju iredente između dve buržoaske države. Ova grupa pitanja je utoliko aktuelnija što je nova impe rijalistička podela sveta posle evropskog rata rasparčala narode. Greške komunističkih partija u vezi s nacionalnim pitanjem Koliko god da su greške koje su počinile pojedine sekcije Ko munističke internacionale u konkretnim uslovima raznolike, one se ipak svode na nekoliko osnovnih vrsta, karakterističnih za one ostatke socijaldemokratije kojih se veliki broj naših drugova još dosad nije oslobodio. Ove greške se dele u četiri osnovne vrste, koje odražavaju uticaj onih stavova o nacionalnom pitanju koji su ranije imali politički autoritet u Drugoj internacionali. U prvu vrstu takvih grešaka može se svrstati stav nekolicine jugoslovenskih drugova, posebno druga Sime Markovića i druga Milojkovića, koji se sada nalaze u zatvoru. Ja sam naveo neko liko podataka o nacionalnom sastavu jugoslovenske države, iz kojih ste mogli zaključiti od kakvog je značaja nacionalno pitanje za jugoslovensku Partiju. Međutim, po mišljenju drugova Marko vića i Milojkovića, nacionalno pitanje u Srbiji je jednostavno izm islila buržoazija. Pitanje da li Srbi, Hrvati i Slovenci pred stavljaju tri nacije ili samo jednu — prema mišljenju druga Mar kovića — samo je teorijski interesantno i ne bi smelo ni naj manje da utiče na praktičnu politiku Partije. Drug Milojković ide još dalje. On tvrdi da u Jugoslaviji uopšte nema raznih nacija već postoje samo jezičke razlike. U svojoj brošuri Nacionalno pitanje u svetlosti marksizma i u nizu članaka objavljenih u organu Komunističke partije Jugoslavije — u listu »Radnik« — drug Marković, kao praktičnu parolu za Komunističku partiju, predlaže parolu borbe za reviziju Ustava, tj. ograničava pitanje prava naroda na samoopredeljenje isključivo na ustavni teren. Karakterističan je stav druga Markovića i u vezi s Make donijom. Vi znate da Makedonija posle podele između Srba, Grka i Bugara, igra prema balkanskim državama istu ulogu koju Bal kan ima u odnosu na Evropu. Zbog Makedonije, naime zbog izlaza na Jegejsko more i luku Solun, vodi se ogorčena borba između malih balkanskih razbojnika. U Makedoniji istovremeno postoji i jak nacionalni pokret za ponovno uspostavljanje nezavisne dr žave. Kako se, pak, drug Marković odnosi prema nacionalnom pitanju? U svojim člancima izražava shvatanje da makedonsko pitanje, svakako, nije problem Balkana, već opšti evropski Droblem, koji neće definitivno biti rešen sve dok ne dođe do pobede evropskog proletarijata nad buržoazijom. Kakve su praktične posledice takvog prilaza ovom pitanju? Posledica može da bude 455
samo pasivnost Komunističke partije prema jednom od gorućih problema, koji sada interesuje balkanske narode. Ako temeljno proučimo ovaj stav, moraćemo da utvrdimo da takvi pogledi po tiču iz Druge internacionale. Osnovni preduslov za takvo postu panje s nacionalnim pitanjem, kao što to čini drug Marković, jeste misao da proletarijat mora da primi buržoasku državu u onim granicama koje su stvorene nizom ratova i nasilja. Na tra gove ove teorije nailazimo u prilazu nacionalnom pitanju ozlogla šene austrijske škole (Oto Bauer i Rener). Austrijska škola je u rešavanju nacionalnog pitanja pošla od stanovišta karakteristič nog za austrijske nacionaliste, tj. da se granice nekadašnje Aus trijske Monarhije moraju bezuslovno zadržati. Prema tome, za ovu školu celokupno nacionalno pitanje u državi sa toliko narod nosti, kao u nekadašnjoj Austro-Ugarskoj svedeno je, u stvari, na pitanje borbe za reviziju Ustava. Shvatanju revolucionarnog prava naroda na samoopredeljenje socijaldemokrati su suprot stavili borbu za nacionalnu reformu. Rešenje nacionalnog pitanja u celosti u Austriji trebalo bi po njihovom mišljenju — da se sastoji iz izmene dva paragrafa austrijskog Ustava. Znamo, drugovi, da je naša ruska škola objavila ovoj austrij skoj školi, u pogledu nacionalnog pitanja, rat na život I smrt. Sada, međutim, posle sve te polemike koju smo vodili protiv Ota Bauera, posle petogodišnjeg postojanja Komunističke inter nacionale, vidimo ponovno oživljavanje stavova austrijske škole kod naših jugoslavenskih drugova. Pod ovu vrstu grešaka može se svesti i stav naših grčkih drugova u makedonskom pitanju. Pre nekoliko meseci Prezidijum Balkanske komunističke fede racije usvojio je, s obzirom na neposrednu opasnost oružanog sukoba na Balkanu, tekst proglas, kojim se proletarijat balkanskih zemalja poziva da se založi za nezavisnost Makedonije. Komu nistička partija Grčke ne samo da nije objavila ovaj proglas već je uputila Prezidijumu Balkanske federacije protest protiv usva janja dokumenta, dajući i svoje obrazloženje. Gde treba tražiti poreklo takvog stava? Bez svake sumnje — u ostacima onih shvatanja za koja je nekad austrijska škola sprovodila toliku propa gandu. Savez Socijalističkih Sovjetskih Republika, kao najznačajniji pokušaj za rešenje nacionalnog pitanja u diktaturi proletarijata Prelazim sada na poslednji deo svoga izveštaja, na pitanje Sa veza Socijalističkih Sovjetskih Republika, čije je stvaranje izvr šeno u periodu između Četvrtog i Petog kongresa. Vi znate, drugovi, da se Rusija u pogledu nacionalnog sastava svoga sta novništva nalazila u daleko težem položaju nego bivša Austro u g arska Monarhija. Dok je u Austriji bilo pre rata 11 narodno sti, u Rusiji imamo preko 100 velikih naroda i malih grupa na rodnosti, raštrkanih po celoj ogromnoj teritoriji bivšeg carstva. Rešavanje nacionalnog pitanja u državi koja se sastoji od toliko nacija predstavlja i jeste, naravno, neobično težak zadatak, te put i način njegovog razrešenja mora da služi kao pouka za sve naše strane drugove. Druga teškoća sastoji se u tome da 456
je proletarijat u Rusiji po narodnosti bio ruski, dok znatan deo seljačke mase pripada drugim narodnostima. U Sovjetskom Sa vezu imamo oko 60 miliona ruskog življa i 75 miliona stanovnika drugih narodnosti. Naš prvi zadatak u revoluciji bio je da os tvarimo jedinstvo između 3 miliona velikoruskih proletera i se ljačkih masa drugih narodnosti koje broje mnogo miliona. Treća teškoća bila je u tome da se ova cela, mnogonacionalna masa stvarno nalazila na raznim stupnjevima privrednog razvoja. Po red radnika visokorazvijenih industrijskih grana, imali smo oko deset miliona stanovnika, koji su još vodili nomadski život. Pro glašenje formalne ravnopravnosti naroda bilo je nedovoljno. Ta kva formalna ravnopravnost imala bi isto tako malo praktičnih rezultata kao i proglašavanje ravnopravnosti u vreme velike francuske revolucije. Proletarijat naše zemlje morao je sebi sta viti u zadatak da ostvari stvarnu privrednu jednakost, jedinu ga ranciju za normalan razvoj naroda — pripadnika naše radničke i seljačke republike. Ovaj zadatak moramo sada da rešimo u zemlji sa znatno ograničenim izvorima privredne pomoći, u srazmeri s našom snagom. Lenjin je jednom rekao da Sovjetska Rusija, usled svog geo grafskog položaja, predstavlja prirodni most između Azije i Evro pe. To je, svakako, tačno. Naša revolucija je imala dvostruki lik. Ona je uticala na evropski proletarijat u sm islu što mu je dala veru u njegovu sopstvenu snagu — veru u mogućnost osvajanja vlasti. U tome leži ogromni značaj ruske revolucije za zapadno evropski proletarijat. Ali istovremeno ona je uticala i na istočne narode. Već je Kaućki prorekao posle revolucije 1905/1906. da će ruska revolucija probuditi svest naroda Bliskog istoka i Azije i ukazati im na činjenicu njihovog istorijskog postojanja. Ovo proročanstvo se pokazalo, bez sumnje, kao tačno. Sovjetska država je posle revolucije 1917. postala centralna tačka koja je privlačila istočne narode. S obzirom na ovo stanje, Komunistička partija Rusije i ruski proletarijat treba da smatraju da im je dužnost da opravdaju nade koje su istočni narodi gajili. Mi pot puno shvatamo da nikad ne bismo mogli opkoljeni kapitalističkim obručem, sačuvati nezavisnost Sovjetskih Republfka da nismo stvorili jedinstveni front potlačenih naroda i proletarijata od Bal tičkog mora do najudaljenijih ravnica Azije. Dakle, uspeli smo stvoriti ovaj Savez pomoću dva metoda: prvo, bezuslovnim priznavanjem prava samoopredeljenja naroda, uključujući otcepljenje i u slučaju vlade sovjeta. Na taj način uspeli smo da sprečimo razvoj šovinističkih raspoloženja među narodima koji su nekada bili pod jarmom carizma. Istovremeno smo time oslabili uticaj malograđanskih nacionalističkih stranaka, koje su iskorišćavale nacionalni pritisak carizma da bi sejali ne prijateljstvo i uzajamno nepoverenje među narodima. Želeo bih da skrenem pažnju stranih drugova na Jednu Inte resantnu tačku našeg Ustava. U ovoj tačkl priznali smo pravo svakom narodu I svakoj narodnosti 1