26 0 491KB
UNIVERSITATEA DE VEST FACULTATEA DE DREPT
ASPECTE CRIMINOLOGICE PRIVIND COMITEREA INFRACŢIUNII DE VIOL
Prof. coordonator: Asist. dr. Magdalena Roibu
Masterand: Bâte Nicolae Bogdan
CUPRINS
TIMIŞOARA 2014
Introducere………………………………………………………………………………..............4
CAP. 1 INFRACŢIUNEA DE VIOL 1.1.1. Violul - Scurt istoric………………………………………………………………………5 1.1.2. Evoluţii ale atitudinilor şi sancţiunilor cu privire la viol……………………….………….6 1.1.3. Definiţii juridice şi sociale ale violului………………………………………………….....7 1.2.1. Delimitare conceptuală viol - abuz sexual al minorului şi incest……………………….8 1.2.2. Conţinutul legal şi consideraţii preliminare ale comiterii infracţiunii de viol, vechiul cod penal şi Noul Cod Penal…………………………………………………………..……………..9 1.2.3. Tipuri de violatori…………………………………………………………………....……12 1.3.1.Teorii privind factorii biologici şi comportamentul criminal precum şi factorii favorizanţi……………………………………………………………………………………….15 1.3.2. Caracteristicile anatomo-morfologice…………………………………………………..…16 1.3.3. Ereditatea, sistemul nervos anatomic şi neurotransmiţătorii……………………………...17 1.4.1. Teorii privind factorii psihici ale personalităţii violatorului………………………….18 1.5.1. Teorii privind factorii sociali (factorii economici, culturali şi politici)……………….19 CAP 2. ASPECTE CRIMINOLOGICE PRIVIND COMITEREA INFRACŢIUNII DE VIOL 2.1.1. Etiologia conduitelor şi actelor criminale........................................................................21 2.1.2. Violatorul şi trecerea la actul infracţional……………………………………………...22 2.2.1. Gradele de severitate ale violului……………………………………………………..…..24 2.2.2. Clasificarea ,,crimelor de natură sexuală”………………………………………………...25 2.3.1. Psihopatul sexual pe terenul criminalităţii...........................................................................27 2.3.2. Sexualitatea şi devianţa sexuală...........................................................................................29 2.3.3. Sexualitatea delictuală.........................................................................................................30 CAP 3. VIOLATORUL ŞI VICTIMA 3.1.1. Caracteristici personale ale agresorilor trimişi în judecată pentru infracţiunea de viol.................................................................................................................................................32 3.1.2. Clasificarea violatorilor în funcţie de motivaţia pentru agresiunea sexuală..……………33 3.2.1. Cuplul penal victimă – agresor.........................................................................................37 3.2.2. Victimele infracţiunii de viol...............................................................................................39 3.2.3. Impactul psihologic al violului asupra victimelor...........................................................41 3.3.1. Victima ca sursă de identificare a agresorului.....................................................................43
STUDIU DE CAZ………………………………………………………………………………45 CONCLUZII……………………………………………………………………………………76 2
Introducere
Motto: ,,Libertatea adevărată este cel mai bine caracterizată de abuzurile libertăţii”. Georg Cristoph Lichtenberg (1742-1799) Violul este unul din actele de violenţă cu cea mai mare gravitate socială. Toate definiţiile postulează ca o trăsătură comună constrângerea sexuală exercitată asupra victimei şi lipsa de voinţă a acesteia. Mulţi specialişti consideră că violul nu este atât un act cu o motivaţie sexuală, cât, mai ales, o acţiune de agresiune îndreptată împotriva altor persoane (indiferent de sex, femei sau bărbaţi). O asemenea agresiune poate avea efecte pe termen lung asupra victimei, motiv pentru care, în orice legislaţie din lume, violul este considerat ca fiind una dintre cele mai grave infracţiuni comise împotriva persoanei. Libertatea individuală a persoanei în general, include şi libertatea sexuală, adică dreptul acesteia de a dispune în mod liber de corpul ei în domeniul vieţii sexuale, respectând bineînţeles normele de drept, precum şi cele morale. Orice constrângere exercitată asupra persoanei pentru a o determina la un act sexual, de orice natură, fără ca aceasta să-şi dea consimţământul, constituie o încălcare a relaţiilor sociale referitoare la libertatea şi inviolabilitatea ei sexuală, pe care legea penală o pedepseşte. Infracţiunile în legătură cu viaţa sexuală sunt dintre cele mai periculoase şi cu urmări individuale şi sociale la fel de grave. Violul, actul sexual cu un minor, incestul, corupţia sexuală ori hărţuirea sexuală produc indignare şi proteste. Astfel de fapte sunt comise de persoane lipsite de simţ moral, de către persoane brutale şi lipsite de puterea de stăpânire a impulsului sexual. Violul îşi are rădăcini adânci în condiţiile sociale şi economice ale societăţii, ceea ce înseamnă că o primă condiţie a prevenirii fenomenului este refacerea economiei, ceea ce ar duce la reducerea numărului de persoane din grupurile vulnerabile. Personalitatea şi mediul formează o totalitate funcţională, iar atunci când unul dintre aceste elemente se schimbă, se modifică şi această totalitate funcţională.
3
CAP. 1. INFRACŢIUNEA DE VIOL
1.1.1. Violul - Scurt istoric Din cele mai vechi timpuri vin mărturii care atestă existenţa comportamentului aberant sexual, unele din ele incluzând şi prescripţiile moral-juridice iar altele, modalităţile de realizare a acestor manifestări abnorme.1 Istoria proceselor şi a procedurilor arată şi mai profund în ce măsură istoria violului nu sar putea limita la cea a violenţei. Reaminteşte întrepătrunderea complexă dintre corp, privire, morală. Mergând mai în adâncime, judecarea violului duce la întrebări privind posibilul consimţământ al victimei, la analizarea deciziilor, a voinţei şi autonomiei sale. O istorie a violului ilustrează imperceptibilul punct de plecare al unei reprezentări a subiectului şi a intimităţii sale. Istoria violului ar fi cea a obstacolelor întâmpinate de renunţarea la ideea unei legături nemijlocite între persoană şi actele sale, care presupune a se ţine seama de: existenţa unei conştiinţe neparticipante la ,,act”. 2 În secolele X-XII, răpirea a fost tot mai des identificată cu violul, iar acesta cu violenţa şi molestarea. Pentru a descuraja aceste cazuri, în situaţiile de consimţământ al victimei, aceasta era aspru sancţionată – era excomunicată şi i se interzicea dreptul să se mai căsătorească, pentru a descuraja seducătorul sau violatorul. Pedepse similare erau prevăzute şi pentru complicii săi, pentru clerici sancţiunile constau în excluderea statutului lor ecleziastic. Circumstanţe agravante primeau cazurile în care victima era logodită, căsătorită ori legată de biserică.3 Un caz confuz şi prelungit în timp de care s-a ocupat Parlamentul de la Paris în anul 1780 sugerează o reacţie mai vie şi mai severă faţă de violarea copiilor, la sfârşitul secolului; una din primele schimbări caracteristice în sensibilizarea la violenţele direct sexuale. Violarea unei copile de 11 ani rămâne nepedepsită, dar se insistă asupra gravităţii faptelor şi se asimilează ,,violul comis asupra unei copile impubere, unei morţi sociale a victimei, un soi de asasinat”, toate violurile din acea vreme au fost caracterizate drept crime ce ofensează cel mai mult natura.4 1.1.2. Evoluţii ale atitudinilor şi sancţiunilor cu privire la viol 1
Dr. Mihai Şelaru, Comportamentul sexual aberant, Editura Moldova-Iaşi 1993, p. 19. Georges Vigarello, Istoria violului, secolele XVI-XX, Editura Amarcord, Timişoara 1998, p. 6. 3 Sorin M. Rădulescu, Sociologia şi istoria comportamentului sexual ,,deviant”, Editura Nemira, Bucureşti 1996, p. 133. 4 Ibidem 2, pp. 99-100. 2
4
În fiecare zi, paginile ziarelor din România abundă în descrierea unor agresiuni sexuale, care se comit în mediul urban sau rural, asupra femeilor tinere sau vârstnice, fără deosebire. Faptul că tineri de 14-15 ani au ajuns să violeze femei de peste 70 de ani sau că numeroşi indivizi din mediul rural îşi agresează sexual vecinele sau rudele ne indică că ceva nu este în regulă şi că amploarea victimizării femeii a depăşit orice măsură în România de astăzi. Se semnalează anual circa 1.200-1.500 de cazuri de agresiuni sexual raportate, însă cifra neagră a acestui fenomen rămâne neraportată. În România la fiecare 6 ore este violată o femeie, existând probabilitatea ca uneia din 7 să i se întâmple acest lucru. În SUA, există riscul ca o femeie să fie violată la fiecare 6 minute. În toate societăţile, cu mici excepţii, violul a constituit o ofensă gravă, un delict extrem de serios, aspru pedepsit de către comunitate. Femeia a trebuit să suporte de-a lungul timpului, atitudini de umilinţă, desconsiderare şi numeroase acte de abuz. Formele de victimizare la care a fost supusă femeia au variat de la o societate la alta şi de la o cultură la alta, de la o perioadă istorică la alta.5 În Franţa, în secolul al-XVII-lea, în timpul reformei catolice, ameninţarea cu pedeapsa capitală îi obliga pe seducători să se căsătoarească cu victimele, iar atunci când nu se puteau căsători din diferite motive (erau deja căsătoriţi, de exemplu), erau obligaţi să-i achite victimei cheltuielile determinate de naşterea şi întreţinerea copilului rezultat din relaţia sexuală ilicită. Din anul 1825 statisticile judiciare franceze consemnează o naştere continuă de acuzaţii pentru infracţiuni şi delicte sexual pentru a evidenţia o descreştere puternică spre sfârşitul secolului al-XIX-lea şi începutul secolului al-XX-lea. Aceste acuzaţii sunt înregistrate anual sub rubrica violuri şi atentate la pudoare, categorii juridice ambigue, care lasă o mare marjă de apreciere judecătorului. În Franţa, începând din anul 1860, victimele unui viol din rândul copiilor erau de patru ori mai numeroase decât cele din rândul adulţilor. Din anul 1880 statisticile judiciare franceze semnalează o scădere cu aproximativ 50% a numărului de violuri şi atentate la pudoare, favorizată de diminuarea valului migrator de la sat la oraş şi de restabilirea dezechilibrului între sexe, care a caracterizat faza de debut a industrializării şi urbanizării. Această mişcare de lentoare sexuală se prelungeşte până în preajma celui de al doilea război mondial. În deceniul al şaptelea în Franţa, anual numărul de reclamaţii pentru viol a fost estimat la circa 1500, în timp ce numărul de violuri judecate a fost evaluat la aproximativ 300 de cazuri
5
Dan Banciu – Sorin M. Rădulescu – Vasile Teodorescu, Tendinţe actuale ale crimei şi criminalităţii în România, Editura Lumina Lex Bucureşti 2002, p. 361. 5
anual. În mod real violurile judecate nu cuprind decât cazurile care aduc prejudicii ireparabile victimei (deces, invaliditate temporară, traumatisme, pierderea virginităţii, etc.).6 În Anglia protestantă, represiunea sexualităţii ilegitime a devenit un adevărat program pentru autorităţile laice şi religioase. La începutul secolului al-XIX-lea ,,teologia reformată transmitea burgheziei victoriene un mesaj milenar de rigorism moral şi de misoginie creştină”. Ambiguitatea şi rigiditatea favorizau, în mare măsură apărarea violatorului, pentru tribunale fiind extrem de dificil de a stabili şi dovedi circumstanţele cazurilor de ,,cunoaştere trupească”. Legislaţia britanică cu privire la viol a secolului al XVIII-lea – constată Antonz Simpson – era atât de confuză şi de rigidă, încât problema fundamentală cu care se confrunta victima în iniţierea unui proces era faptul că ea avea foarte puţine idei în legătură cu alegerea definiţiei cea mai potrivită a cunoaşterii trupeşti care să fie aplicabilă în cazul său.7 Amploarea reală a numărului de violuri comise anual în România este, practic, o mare necunoscută. Nu există date statistice suficiente şi relevante şi nici studii sau cercetări în acest domeniu. Cea mai mare parte din cercetătorii români care au abordat în lucrările lor problematica violului, citează în lucrările lor, concluziile unor studii şi investigaţii întreprinse în Occident, mai ales în Statele Unite şi Franţa. În anul 1994, după cum arată statisticile din România, au avut loc 1322 cazuri de viol raportate şi judecate, înregistrându-se o creştere uşoară cu 4-5% faţă de anul 1993, când s-au înregistrat 1260 violuri. În anul 1995 s-au comis circa 1200 de violuri, dintre care în 17 cazuri s-a produs şi moartea victimei. Specialiştii români nu par să fi acordat violului o importanţă deosebită, în pofida faptului că reprezintă una dintre cele mai semnificative manifestări de violenţă din societatea românească postcomunistă. Nu există anchetele cu privire la victimizare şi studiile de identificare a factorilor de risc, sursele de informare lipsesc, precum şi o mare reticenţă a unor victime de a aduce la cunoştiinţa autorităţilor agresiunile la care au fost supuse.8 Contrastul între antichitate şi era creştină este izbitor. Perversiunile sexuale se caracterizează printr-o lipsă de ponderaţie şi printr-un echilibru defectuos în tendinţele individului.9
1.1.3. Definiţii juridice şi sociale ale infracţiunii de viol 6
Sorin M. Rădulescu, Sociologia şi istoria comportamentului sexual ,,deviant”, Editura Nemira, Bucureşti 1996, p. 137. 7 Idem 6, p. 139. 8 Ibidem, pp 154-155. 9 L. Strominger, Tulburări ale instinctului sexual, Perversiuni sexuale, Editura: Antet xx press, Prahova, 2000, p. 18. 6
În Noul Cod Penal Violul - Art. 218 (1) Raportul sexual, actul sexual oral sau anal cu o persoană, săvârşit prin constrângere, punere în imposibilitate de a se apăra ori de a-şi exprima voinţa sau profitând de această stare, se pedepseşte cu închisoarea de la 3 la 10 ani şi interzicerea exercitării unor drepturi. Violul este unul din actele de violenţă cu cea mai mare gravitate socială. Toate definiţiile postulează ca o trăsătură comună constrângerea sexuală exercitată asupra victimei şi lipsa de voinţă a acesteia. În general ,,definiţia juridică a violului implică relaţia sexuală (vaginală, anală ori orală) prin folosirea asupra persoanei a forţei, fără consimţământul celeilalte persoane. Această definiţie tinde să se axeze asupra penetrării unui anumit orificiu de către penis sau alt obiect. Penetrarea nu este totuşi elementul central în cadrul violului”. Violul arăta A. Giddens – este un efect direct al legăturii făcute între sexualitate şi sentimentele de putere ori superioritate asupra altora, fiind un act de agresiune în care victimei i se neagă dreptul la autodeterminare. Conform clasificării făcute de F.B.I, de exemplu violul, fiind definit ,,cunoaşterea trupească a unei femeii prin forţă şi împotriva voinţei ei”, reprezintă una din cele şapte infracţiuni principale comise de americani.10 Viol - crimă sexuală comisă de un bărbat care abuzează prin forţă de o femeie sau de o fată. Adesea este fapta unui dezechilibrat, egoist, brutal şi imatur din punct de vedere afectiv, uneori pervers şi care aproape întotdeauna se simte frustrat. Alegerea victimei nu ţine numai de hazard, victimele fiind de obicei subiecţi cu o inteligenţă deficitară, slabi şi naivi.11 Viol – infracţiune care constă în fapta unei persoane de a avea raport sexual cu o altă persoană prin constrângerea acesteia sau profitând de imposibilitatea ei de a se apăra şi de a-şi exprima voinţa.12
1.2.1. Delimitare conceptuală viol - abuz sexual al minorului şi incest
10
Sorin M. Rădulescu, Sociologia şi istoria comportamentului sexual ,,deviant”, Editura Nemira, Bucureşti 1996, p. 126. 11 Norbert Sillamy, Dicţionar de psihologie, Larousse, Editura Universul enciclopedic, Bucureşti 1996, p. 338. 12 Dex on-line, 2009, definiţie viol. 7
Pe de altă parte, abuzul sexual al copilului constă în activităţi care expun copiii la stimulare sexuală inacceptabilă pentru vârsta, dezvoltarea psihologică şi rolul lor în familie. Când astfel de activităţi se defăşoară între membrii familiei, se foloseşte termenul de incest sau abuz sexual intrafamilial al copilului. Alexander G. Zaphiris defineşte în sens larg incestul ca o activitate sexuală iniţiată de un adult, ,,înrudit fie printr-o legătură de sânge sau prin alianţă, fie pe cale socială (de exemplu adultul incestuous poate fi un vecin sau un îngrijitor în locuinţa copiilor). În cel de al doilea caz relaţia socială are o oarecare durată, astfel că adultul a căpătat un anumit grad de autoritate.”13 Incestul este forma maximă de sexopatie şi aberanţă sexual, de regulă neraportat în 90% din cazuri nu se cunoaşte, cunoscându-se doar în caz de consecinţe nefaste cum ar fi sarcina, publicizarea, conflicte conjugale sau flagrantul.14 Este numită incest o relaţie sexuală fără constrângere sau viol între cosanguini sau adulţi legaţi prin alianţă (care au atins vârsta majoratului legal) şi interzis de legile fiecărei societăţi: în general, mamă şi fiu, tată şi fiică, frate şi soră. Prin extensie, interzicerea se poate întinde la relaţiile sexuale între unchi şi nepoată, mătuşă şi nepot, tată vitreg şi fiică, mamă vitregă şi fiu, mamă şi ginere, tată şi noră.15 Abuzul sexual comis de cineva din afara familiei – babysitter, prieten de familie sau un făptaş necunoscut se numeşte abuz sexual extrafamilial al copilului. În literatura de specialitate, termenul de incest este definit în mai multe feluri. Folosit în sens restrâns, termenul se referă la activităţi sexuale între rude de sânge. Folosit în sens extins, el include activităţi sexuale iniţiate de un adult care joacă rolul de membru al familiei în viaţa copilului.16 Să notăm că mişcarea psihanalitică, preocupată de bunele moravuri, a avut întotdeauna tendinţa să mascheze tragediile istoriei ei, în special transgresiunile sexuale, nebunia şi sinuciderile membrilor comunităţii sale. Totuşi, începând din 1925, discipolii lui Freud au transpus în International Psychoanalytical Association (IPA) regula interdicţiei incestului interzicând, cu pedeapsa excluderii, practicile endogamice: interzicerea de a analiza membri ai propriei familii sau dintr-o aceeaşi familie (copii, părinţi, soţi, nepoţi, nepoate); interzicerea oricărei forme de relaţii sexuale, chiar afective, cu un pacient; interzicerea de a amesteca terapia şi viaţa privată, de pildă analizând un iubit sau o iubită. Bineînţeles, aceste reguli au fost adesea 13
Maxine Hancock, Karen Burton Mains, Abuzul sexual al copilului, Speranţă de vindecare, 2009, p. 6. Gheorghe Popa, Adrian Lupaşcu, Criminologie, Editura Universităţii George Bacovia, 2010, p. 79. 15 Sursa: Dicționar de Psihanaliză, Editura Trei, 2002, p.51. 16 Ibidem, p. 7. 14
8
încălcate chiar de aceia care se prezentau profesori ai virtuţii, dar niciodată existenţa lor nu a fost pusă în discuţie de vreo instituţie freudiană, indiferent de tendinţe.17 1.2.2. Conţinutul legal şi consideraţii preliminare ale comiterii infracţiunii de viol, vechiul cod penal şi Noul Cod Penal În articolul 197 din vechiul Cod penal, infracţiunea de viol, era definită ca fiind: ,,actul sexual de orice natură, cu o altă persoană, prin constrângerea acesteia, sau profitând de imposibilitatea ei de a se apăra ori de a-şi exprima voinţa”, infracţiune care se pedepseşte cu închisoare de la 3 la 10 ani. Într-o formulare mai veche acest articol se referea la viol ca fiind un act comis numai împotriva unei persoane de sex feminin, dar legiuitorul a ţinut seama că agresiunile sexuale se pot exercita şi asupra unor persoane de sex masculin. Pe de altă parte sancţiunea mai severă care era aplicată, era închisoarea de la 5 la 15 ani, în condiţiile în care: a) fapta a fost comisă de două sau mai multe persoane împreună; b) victima se află în îngrijirea, ocrotirea, educarea, paza sau tratamentul făptuitorului, find membru al familiei; c) s-a cauzat victimei o vătămare a integrităţii personale sau a sănătăţii. Pedeapsa cu închisoarea creştea şi mai mult în condiţiile unor circumstanţe agravante: dacă victima nu a împlinit vârsta de 14 ani sau dacă a avut drept consecinţă moartea sau sinuciderea victimei. Legislaţia românească este severă în ceea ce priveşte sancţionarea agresorilor, violul a fost definit ca un act de violenţă, care implică două elemente principale: constrângerea (forţa) exercitată de agresor şi absenţa consimţământului victimei;18 În Noul Cod Penal Violul - Art. 218. (1) Raportul sexual, actul sexual oral sau anal cu o persoană, săvârşit prin constrângere, punere în imposibilitate de a se apăra ori de a-şi exprima voinţa sau profitând de această stare, se pedepseşte cu închisoarea de la 3 la 10 ani şi interzicerea exercitării unor drepturi. (2) Cu aceeaşi pedeapsă se sancţionează orice alte acte de penetrare vaginală sau anală comise în condiţiile alin. (1). (3) Pedeapsa este închisoarea de la 5 la 12 ani şi interzicerea exercitării unor drepturi atunci când: a) victima se află în îngrijirea, ocrotirea, educarea, paza sau tratamentul făptuitorului; 17
Sursa: Dicționar de Psihanaliză, Editura Trei, 2002, p. 55. Dan Banciu – Sorin M. Rădulescu – Vasile Teodorescu, Tendinţe actuale ale crimei şi criminalităţii în România, Editura Lumina Lex Bucureşti 2002, pp. 363-364. 18
9
b) victima este rudă în linie directă, frate sau soră; c) victima nu a împlinit vârsta de 16 ani; d) fapta a fost comisă în scopul producerii de materiale pornografice; e) fapta a avut ca urmare vătămarea corporală; f) fapta a fost săvârşită de două sau mai multe persoane împreună. (4) Dacă fapta a avut ca urmare moartea victimei, pedeapsa este închisoarea de la 7 la 18 ani şi interzicerea exercitării unor drepturi. (5) Acţiunea penală pentru fapta prevăzută în alin. (1) şi alin. (2) se pune în mişcare la plângerea prealabilă a persoanei vătămate. (6) Tentativa la infracţiunile prevăzute în alin. (1)-(3) se pedepseşte. Norma care incriminează infracţiunea de viol a fost una dintre cele mai des modificate norme din Partea specială a Codului Penal, autorii noului Cod Penal au reluat dificila misiune de redefinire a acestei infracţiuni. Potrivit recunoaşterii autorilor Proiectului de Cod Penal făcută în Expunerea de motive, reglementarea infracţiunii de viol a fost realizată având în vedere: Codul penal spaniol (art. 179), portughez (art. 164), german (art. 177), austriac (art. 201), francez (art. 222-223), precum şi aspectele evidenţiate de doctrina şi jurisprudenţa din aceste state în aplicarea textelor de citate. Violul a fost reglementat, potrivit autorilor Noului Cod Penal, pornind de la ideea de act de penetrare, astfel încât în conţinutul acestei infracţiuni se va include raportul sexual – în sensul cunoscut în mod tradiţional în dreptul nostru, acela de conjuncţie a organului sexual masculin cu cel feminin – actul sexual oral şi respectiv anal, indiferent dacă în aceste din urmă cazuri este vorba de un act heterosexual sau homosexual.19 Rămâne de văzut dacă acest ,,mixtum compozitum” este o soluţie mai bună sau este de natură să creeze dificultăţi în aplicarea sa practică şi în acest sens este conceput demersul nostrum, relevând şi aspectele pozitive ale noii incriminări, dar şi unele inconsecvenţe ale legiuitorului. Nicio altă modificare a legislaţiei nu ilustrează mai bine evoluţia moravurilor în demersul unui veac şi jumătate de la apariţia primului Cod penal român decât redefinirea violului, chiar dacă prin această redefinire se revine la modelul de incriminare existent atât în Codul Penal din 1864, cât şi în cel din 1936 care înglobau în aceeaşi incriminare atât actele heterosexuale, cât şi cele homosexuale, realizate prin violenţă sau ameninţare. Dacă în Codul 19
Petre Dungan, Viorel Paşca, Tiberiu Medeanu, Drept penal - Partea specială, Prezentare comparativă a Noului Cod Penal şi a Codului penal din 1968, Editura Universul Juridic, Bucureşti 2012, p. 198. 10
penal din 1864, cât şi în cel din 1936 violul era privit ca o infracţiune contra pudorii şi bunelor moravuri, ţinând mai degrabă de ordinea publică decât de drepturile funamentale ale omului, iar modificările aduse Codului penal din 1968 deschideau perspectivele definirii unui nou punct de vedere asupra conceptului de libertate sexuală, noul Cod penal determină valoarea socială ocrotită prin norma de incriminare ca fiind libertatea şi integritatea sexuală, ca o componentă a dreptului fundamental la libertate şi integritate corporală a omului, indiferent de sexul acestuia.20 Ca formă asimilată violului este incriminat orice act de penetrare vaginală sau anală (prin introducere de obiecte, degete, etc). S-a renunţat la agravanta comiterii infracţiunii când victima este membru de familie, care s-a reformulat şi anume: ,,comiterii asupra unei rude în linie directă, frate sau soră”. Au fost introduse două noi agravante, respectiv când victima nu a împlinit vârsta de 16 ani şi când fapta a fost comisă în scopul producerii de materiale pornografice. Nu mai este incriminată tentativa violului care a avut ca urmare moartea victimei, unitatea infracţiunii complexe fiind abandonată în acest caz. Regimul sancţionator al formelor agravate ale infracţiunii a fost atenuat.21 Obiectul juridic special este complex. Obiectul juridic principal îl constituie relaţiile sociale privind libertatea şi integritatea sexuală a persoanei. Obiectul juridic secundar îl constituie relaţiile sociale privind demnitatea, integritatea corporală, sănătatea sau viaţa persoanei, în cazul formelor agravate ale infracţiunii. Obiectul material al infracţiunii este corpul victimei, indiferent de sexul acesteia, singura condiţie fiind ca victima să fie în viaţă. Subiectul activ nemijlocit – poate fi numai persoana fizică, indiferent de sexul ei, singura condiţie fiind aceea să fie apt să realizeze un act sexual. Participaţia penală este posibilă în toate formele ei: autorat, coautorat, instigare sau complicitate. Subiect pasiv al infracţiunii poate fi orice persoană indiferent de sex, vârstă, de stare civilă, etc. 22 Elementul material al laturii obiective a infracţiunii de viol se realizează numai prin acţiuni. Infracţiunea de viol este o infracţiunie comisivă pură, fiind exclusă săvârşirea ei prin acte omisive. Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie a statuat, în soluţionarea unui recurs în interesul legii, că prin act sexual de orice natură se înţelege ,,orice modalitate de obţinere a unei satisfacţii sexual prin folosirea sexului sau acţionând asupra sexului, între persoane de sex diferit sau între 20
Revista Dreptul, Nr. 10/2010, p. 23-24. Ibidem, p. 199. 22 Idem, pp. 200-201. 21
11
persoane de acelaşi sex”. Raportul sexual, actul sexual, oral sau anal, precum şi orice alt act de penetrare vaginală sau anală, trebuie să fie urmarea constrângerii victimei sau să fie realizate profitând de imposibilitatea ei de a se apăra ori de a-şi exprima voinţa. Când constrângerea fizică se realizează prin acţiuni de loviri sau alte violenţe, ori prin imobilizarea victimei, infracţiunea de viol, atât în forma tip cât şi în forma asimilată, absoarbe în conţinutul său infracţiunile de lovire sau alte violenţe sau lipsire de libertate. Dacă lovirile sau actele de violenţă continuă după consumarea raportului sexual, în scop de răzbunare sau din alte motive, există concurs de infracţiuni.23 Urmarea socialmente periculoasă constă în întreţinerea raportului sexual, a actelor sexuale orale sau anale ori a altor acte de penetrare vaginală sau anală, contrar voinţei victimei, încălcându-i astfel libertatea şi inviolabilitatea sexuală. Raportul de cauzalitate rezultă din materialitatea faptelor (ex re). Infracţiunea de viol se poate comite doar cu intenţie directă, fiind exclusă posibilitatea intenţiei indirecte, câtă vreme făptuitorul exercită constrângerea în scopul de a întreţine raportul sexual sau profită în acest scop de imposibilitatea victimei de a se apăra sau de a-şi exprima liber voinţa.24 1.2.3. Tipuri de violatori Sociologul J. Henslin diferenţiază următoarele unsprezece ,,tipuri” fără a indica însă şi proporţia acestora în cadrul numărului total de agresori: a) Misoginul – individ care într-o perioadă timpurie a vieţii lui, a fost umilit profund de o femeie care a avut un rol important în existenţa sa. Agresarea brutală a victimei reprezintă pentru el exercitarea unui sentiment de ură, răzbunare şi revanşă. b) Sadicul – care maltratează victima, dar spre deosebire de misogin, nu are sentimente faţă de ea. El caută plăcerea prin provocarea suferinţei altora, victima fiind cea mai potrivită persoană pentru tendinţele sale sadice. Teama victimei nu face altceva decât să îi sporească apetitul sexual.
23
Petre Dungan, Viorel Paşca, Tiberiu Medeanu, Drept penal - Partea specială, Prezentare comparativă a Noului Cod Penal şi a Codului penal din 1968, Editura Universul Juridic, Bucureşti 2012, pp. 202-203. 24 Ibidem 20, p. 205. 12
c) Violentul – pentru care agresiunea sexuală, urmată, în unele cazuri de omorârea victimei, reprezintă numai una din căile de a-şi satisface tendinţele agresive. Pentru acest tip, plăcerea nu constă în violenţa ca atare, ca în cazul misoginului, ci în raporturile sexuale întreţinute cu victima. Dacă victima opune rezistenţă, manifestările agresive ale atacatorului se intensifică. d) Răzbunătorul – este acel tip de violator care foloseşte agresarea sexuală ca un mijloc de răzbunare, deşi de cele mai multe ori, victima nu este decât un substituit al persoanei pe care vrea să se răzbune. e) Violatorul ,,politic” – la fel ca răzbunătorul îşi alege victima ca un substituit pentru duşmanul pe care vrea să se răzbune şi care este de obicei, un alt bărbat. Soldaţii care violează femeile într-un teritoriu inamic sau etnicii care agresează sexual reprezentantele altui grup etnic se includ în acest tip. Pentru acest violator contează mai puţin plăcerea sexuală, cât ura contra duşmanului întruchipat de victimă. f) Complexatul – este acel tip de violator care consideră agresiunea sexuală ca o formă de exaltare nerealistă a bărbăţiei sale. Violul este pentru el un mijloc de a ,,arunca o punte de legătură” între modul în care îl percep alţii şi modul în care se percepe el însuşi. Rezistenţa şi protestele victimei nu sunt pentru el decât ,,confirmări” imaginare că a fost şi este un partener de sex ,,excelent”. În multe cazuri el îi telefonează sau i se adresează victimei pentru a o întreba cum s-a simţit şi pentru a-i solicita o nouă întâlnire. g) Oportunistul – spre deosebire de celelalte tipuri de violatori menţionate, un individ care nu urmăreşte prin agresiune un anumit scop distinct. El profită de fapt de o anumită împrejurare neaşteptată pentru a încerca să abuzeze de victimă. Deseori, ocazia apare în timpul unui furt sau jaf (în cazul infractorilor) sau în alte situaţii. h) Ludicul – care consideră violul ca un simplu prilej de distracţie şi de amuzament. Acest agresor iniţiază şi participă, cel mai frecvent la violuri comise colectiv. i) Investitorul – este de obicei, un individ care ca şi ludicul, cunoaşte victima, cel puţin din vedere. Agresiunea se produce atunci când el investeşte timp şi bani pentru a seduce victima pe căi ,,normale”, iar aceasta refuză să întreţină raporturi sexuale cu el. Consideră 13
că este ,,dreptul” lui să pretindă acest lucru, acest tip de violator doreşte să obţină o ,,amortizare” a investiţiilor pe care le-a făcut, preferând totuşi să evite violenţa. j) Prietenul victimei – care ori la prima întâlnire, ori după mai multă vreme, îşi revendică ,,dreptul” la gratificaţie sexuală, trecând direct la agresare. Acest violator pare să existe cel mai frecvent în rândul studenţilor. k) Soţul victimei – care este, de obicei, un individ violent şi care îşi maltratează soţia. Acest tip de violator contrazice ideea, profund înrădăcinată în rândul publicului, conform căruia ,,nu poate exista viol marital”. 25 Ernest Kretschmer (1888-1964), psihiatru german, a observat existenţa unei relaţii precise între unele tipuri morfologice şi anumite tulburări psihice. Kretschmer consideră că în funcţie de constituţia corporală, se pot distinge patru tipuri de indivizi, fiecare categorie având o anumită structură psihică şi o înclinaţie mai puternică spre comiterea unor infracţiuni specifice: a) Tipul picnicomorf (sau picnic) – indivizi corpolenţi, scunzi, cu extremităţi scurte, faţă rotundă, calviţie, de regulă inteligenţi şi expansivi, sociabili, ei se caracterizează printr-o criminalitate tardivă şi vicleană (înşelăciune, fraudă). b) Tipul leptomorf (sau astenic) – se caracterizează printr-o criminalitate precoce şi o tendinţă spre recidivă, comit de regulă infracţiuni patrimoniale (furt, abuz de încredere). c) Tipul atletomorf (sau atletic) – system osteo-muscular puternic, oscilează între sentimentalism şi agresivitate, criminalitate brutală (omoruri, tâlhării). d) Tipul displastic: indivizi înapoiaţi în plan psihic şi morfologic, cu deficienţe ale caracterelor sexuale ori cu malformaţii corporale, debilitate mintală şi schizofrenie, comit de regulă delicte sexuale, operează în mod neaşteptat, uneori stupid, alteori sălbatic, îşi încep cariera criminală de regulă după 18 ani şi sunt expuşi recidivei.26
25
Sorin M. Rădulescu, Sociologia şi istoria comportamentului sexual ,,deviant”, Editura Nemira, Bucureşti 1996, pp. 145-146. 26 Valerian Cioclei, Manual de criminologie, Ediţia 5, Editura C.H. Beck, Bucureşti 2011, p. 131. 14
A. Groth a efectuat la rândul lui, o tipologie relativ similară, ajungând la concluzia că violul este mai degrabă un act pseudosexual în cadrul căruia plăcerea şi dorinţa sunt substituite de furie şi de putere. Tipologia lui îi clasifică în felul următor pe violatori: a) Furiosul – reprezintă 40% din rândul violatorilor, este acel individ care îşi exprimă, prin intermediul agresiunii, senzaţiile şi pasiunea în legătură cu femeia şi care îşi brutalizează victima mai mult decât este necesar. Acest tip de violator nu simte plăcere, ci dezgust sexual, scopul lui principal constând în umilirea femeii. b) Dominatorul – (55% dintre violatori) care nu doreşte să rănească fizic victima, ci doar să o posede sexual, scopul său principal constă în subordonarea victimei şi exercitarea unui control strict asupra ei, pentru a o ,,cuceri sexual”. Excitarea, anxietatea, teama şi senzaţia plăcerii anticipate sunt principalele sentimente ale acestui tip de violator. c) Sadicul - (numai 5% din totalul violatorilor), a cărui intenţie principală constă în torturarea fizică a victimei, pentru a obţine plăcerea sexuală. Tipologiile violatorilor sunt interesante, dar ele nu se pot generaliza, deoarece nu iau în considerare decât acele trăsături sugerate de studiile făcute asupra violurilor raportate. În plus majoritatea studiilor s-au realizat asupra violatorilor încarceraţi.27 1.3.1. Teorii privind factorii biologici şi comportamentul criminal precum şi factorii favorizanţi Teoriile biologice timpurii apreciau că structura determină funcţia, ceea ce ar însemna că indivizii se comportă altfel unii faţă de alţii, fiindcă fundamental ei sunt diferiţi din punct de vedere al structurii. De asemenea, aceste teorii se justificau îndeosebi pe factorii moşteniţi, ignorându-i pe cei biologici. În contrast, teoriile biologice moderne prezintă argument, conform cărora factorii biologici se dezvoltă asemeni unui individ care va avea un comportament criminal pe care nu îl poate explica nici individul respectiv, dar care ar putea fi urmarea interacţiunii dintre biologia acelei persoane şi mediul în care se dezvoltă. Poate şi de aceea aceste teorii se pot explica mai repede ca teorii biosociale.28 27
Sorin M. Rădulescu, Sociologia şi istoria comportamentului sexual ,,deviant”, Editura Nemira, Bucureşti 1996, pp. 146-147. 28 Conf. Univ. Dr. Tudor Amza, Criminologie teoretică, Teorii reprezentative şi politică criminologică, Editura Lumina Lex 2000, p. 156. 15
1.3.2. Caracteristicile anatomo-morfologice Primele încercări de a explica comportamentul deviant criminal s-au concentrat asupra caracteristicilor anatomice ale individului, Lombroso formulând ipoteza atavismului evoluţonist – potrivit căreia caracterele omului primitiv pot apare la anumite persoane sub forma unor stigmate anatomice (malformaţii ale scheletului şi cutiei craniene, asimetrie bilaterală, maxilare pronunţate, anomalii ale urechilor, nasului, mâinilor şi picioarelor, etc.). Malformaţiile corporale prin ele însele nu pot determina comportamentul deviant, nu există un anumit tip de criminal – tipul criminalului născut, dar totuşi anumite defecte anatomo morfologice (mic de statură, şchiop, ciung, etc.) pot influenţa psihicul individului – constituind un handicap (nu numai fizic) care îngrădeşte participarea la viaţa socială creând complexe de inferioritate care ,,împing” individul spre retragere şi comportament deviant.29 Charles Goring face o analiză a fenomenului criminal şi ajunge la concluzia că, crima este moştenită în acelaşi mod în care erau moştenite şi trăsăturile fizice de personalitate. Goring a considerat că frecvenţa şi lungimea unei perioade de detenţie ar putea să ofere explicarea uor factori fizici, mentali şi morali, care să demonstreze gravitatea infracţiunii. 30 Mai mulţi cercetători au fost de acord că sindromul Klinefelter poate fi asociat cu degenerarea testicolelor şi sterilitate, mărimea sânilor şi înapoiere mintală moderată. La aceste cercetări mai recente se mai adaugă şi alcoolismul şi homosexualitatea. Din cauza cromozomului y care determină masculinitatea, s-a avansat ideea că un bărbat cu un cromozom y mai mult (xyy) ar putea fi mult mai agresiv şi înclinat spre agresivitate. Patricia Jacobs face un studiu pe 196 de bărbaţi la un spital de anormali din Scoţia şi constată următoarele: 12 prezentau anormalităţi cromozomiale, din care 7 aveau anormalitatea xyy găsiţi în secţia de boli mintale a spitalului. Rata de anormalitate xyy la populaţia generală nu este mai mare de 1.5%. Niciun cercetător nu a susţinut cu fermitate că persoanele cu anormalitate cromozomială vor deveni criminali, ci doar că ei prezintă un risc mai crescut în dezvoltarea tendinţelor care să-i împingă să devină infractori.31 1.3.3. Ereditatea, sistemul nervos anatomic şi neurotransmiţătorii 29
Prof univ. Dr. Florin Sandu, lector univ. Drd. Gheorghe-Iulian Ioniţă, Criminologie teoretică şi aplicată, Editura Universul Juridic, 2005, p. 145. 30 Ibidem, 25 p. 157. 31 Conf. Univ. Dr. Tudor Amza, Criminologie teoretică, Teorii reprezentative şi politică criminologică, Editura Lumina Lex 2000, pp. 163-164. 16
Conform legii eredităţii, care redă incert transmiterea caracterelor proprii asecendenţilor, suntem tentaţi să credem că individul se poate naşte cu anumite caractere biologice sau psihologice care pot să fie mai puţin favorabile unei bune socializări, iar în prima sa tinereţe se pot acumula unele caractere defavorabile care să-l împiedice la realizarea unei socializări rapide. Pe plan biologic este vorba de toate inadaptările fizice sau exercitarea unei meserii şi care le dezvoltă unele sentimente de inferioritate sau frustrare, iar pe plan psihiatric este vorba de acele psihoze sau psihopaţii care au o provenienţă, fără îndoială ereditară şi care îl fac pe individ un dement sau un individ cu anomalii mintale în curs de desfăşurare. Există aşadar un complex de factori care împiedică socializarea normală a individului şi ca urmare, pot avea o influenţă criminogenă.32 Sistemul nervos-anatomic controlează multe dintre funcţiile involuntare ale organismului ca presiunea sângelui, activitatea inimii, plămânilor, nivelul hormonilor care la rândul lor controlează motivaţia, dispoziţia, foamea, setea, agresivitatea, amintirea, sexualitatea etc, - par să joace un anumit rol în cadrul comportamentului social. Eynseck a susţinut că psihopaţii sunt extrem de introvertiţi şi eşuează să dezvolte o conştinţă adecvată din cauza felului în care sistemul lor anatomic funcţionează. De asemenea, multe studii au relevat faptul că nivelurile a trei neurotransmiţători – serotomina, dopamina şi neropinephina – pot fi asociate cu un comportament antisocial, Scerbo şi Raine au afirmat că în 28 de studii în medie, s-a descoperit că indivizii care manifestă un comportament antisocial au niveluri semnificativ reduse de serotomină.33 H. H. Goddard a efectuat un test pe un caz descoperit lângă New Jersey, când un bărbat a avut o soţie înapoiată mintal. Din această uniune au rezultat 480 descendenţi, din care 143 ar fi fost înapoiaţi mintal, 36 infractori, 33 imorali sexual, 24 alcoolici confirmaţi, 3 epileptici, 3 autorii unor omoruri şi 8 patroni de case de prostituţie. Bărbatul s-a însurat mai târziu cu o altă femeie, iar din căsătoria lor au rezultat 496 de urmaşi normali care s-au căsătorit şi au închegat familii serioase.34 1.4.1. Teorii privind factorii psihici ale personalităţii violatorului 32
Ibidem 28, pp. 209-210. Prof univ. Dr. Florin Sandu, lector univ. Drd. Gheorghe-Iulian Ioniţă, Criminologie teoretică şi aplicată, Editura Universul Juridic, 2005, p. 147. 34 Conf. Univ. Dr. Tudor Amza, Criminologie teoretică, Teorii reprezentative şi politică criminologică, Editura Lumina Lex 2000, p. 178. 33
17
Sigmund Freud a argumentat că fiecare copil trece printr-o serie de faze în care instinctele de bază, prima dată, sunt orientate către instinctele orale, apoi către cele anale şi în final genitale. În timpul stadiului genital (la vârsta de 3-4 ani), copilul este sexual atras de părintele de sex opus şi vede în părintele de acelaşi sex un posibil concurent. Acesta este faimosul complex al lui Oedip la băieţi şi este comparabil cu Electra la fete. În aceste situaţii dacă Eul nu manipulează adecvat imboldurile, personalitatea va fi marcată şi ea ar putea afecta comportamentul ulterior. Freud a folosit transferarea pentru tratarea acestor probleme, adică relaţia trecută semnificativă va fi reactualizată ca relaţie semnificativă curentă. De exemplu, dacă pacientul are probleme datorate unei relaţii mai vechi cu tatăl său, pacientul va fi tentat să creeze o situaţie similară şi faţă de analist. Tratamentul constă în îndreptarea fără ezitare a relaţiei dintre pacient şi analist, care are efectul unei îndreptări similare a relaţiei pe care, cândva pacientul a avut-o cu tatăl său.35 Freud abordează chestiunea incestului prin intermediul tragediei lui Oedip, într-o scrisoare din octombrie 1897 către Wilhelm Fliess: „Fiecare magistrat a fost într-o zi în germene, în imaginaţie un Oedip.“ Cincisprezece ani mai târziu, în ,,Totem şi tabu”, contrazice toate lucrările antropologice din epocă arătând că interdicţia are ca origine nu oroarea pe care o inspiră incestul, ci dorinţa pe care o suscită. Prin această răsturnare esenţială, care înscrie interdicţia în inima culturii si a relaţiei subiectului cu legea, Freud declanşează dezbaterea asupra universalităţii complexului Oedip. Perspectiva sa este evoluţionistă şi se sprijină pe fabula darwiniană a hoardei sălbatice.36 După susţinătorii lui Freud, hotărâtoare pentru viaţa omului este prima jumătate a primului an de viaţă, după părerea altora, a doua jumătate. Însă Abrahamsen prelungeşte această perioadă: după afirmaţia sa, până la vârsta de doi ani copiii nu se supun părinţilor, dar către patru ani această conduită dispare la majoritatea copiilor, iar la unii rămâne pentru toată viaţa şi din aceşti copii se formează rândurile viitorilor delincvenţi.37 1.5.1. Teorii privind factorii sociali În primele luni de existenţă, copilul nu are o personalitate proprie, ci el se identifică cu mama ori cu persoana care îi ţine locul. Este absolut necesar ca între mamă şi copil să existe afecţiune, fiindcă în caz contrar, copilul poate să sufere de deficienţe fizice şi psihice grave care 35
Ibidem 31, p. 190. Sursa: Dicţionar de Psihanaliză, Editura Trei, 2002, p. 60. 37 Conf. Univ. Dr. Tudor Amza, Criminologie teoretică, Teorii reprezentative şi politică criminologică, Editura Lumina Lex 2000, p. 191. 36
18
îl pot duce la schizofrenie. O relaţie bazată pe afecţiune şi fermitate poate să conteze într-o primă etapă de dezvoltare socială a copilului care, izbindu-se de unele interdicţii, este gata să le satisfacă pentru a restabili această relaţie indestructibilă cu mama sa, fără care el nu poate să trăiască. Aşadar, o asemenea perioadă este importantă pentru copil însă, din fericire nu decisivă. Mama, care este frecvent instabilă în sentimentele din relaţia cu copilul, uneori prea severă, alteori prea indulgentă, începe să dezvolte la copil un sentiment de nedreptate la care se adaugă frustrări care în aparenţă nu au o cauză. Trebuie acordată o mare atenţie acestei perioade, dacă mama copilului merge la muncă în afara căminului sau nu-i acordă o afecţiune totală, fiind un copil nedorit şi de care mama se va ocupa puţin. După mamă, tatăl este cel de al doilea personaj care va face o adevărată experienţă de socializare pentru copil, iar de la trei ani, copilul are nevoie să asimileze această nouă autoritate exterioară. Această absenţă îndelungată sau necompetenţa acestei autorităţi va fi perturbatorie pentru copil, ori în condiţiile de azi, cauzele pot fi frecvent întâlnite. Întâlnim cazuri în care tatăl lipseşte complet, fie că mama este necăsătorită, văduvă sau divorţată, fie că tatăl execută o pedeapsă privativă de libertate, dificultăţile grave care pot apărea sunt atenuate, doar dacă mama are calităţi suficiente pentru a îndeplini ambele roluri. De asemenea cazuri frecvente au demonstrat că înlocuirea tatălui este de cele mai multe ori perturbatorie decât absenţa lui. Alteori tatăl nu se ocupă de educaţia copiilor săi din aşa zisa - lipsă de timp sau între copil şi părinte se instalează o relaţie de camaraderie care distruge întreaga autoritate. Ambele cazuri produc dereglări în activitatea de instruire socială a copilului. 38 Cu toate că se sugerează că există o relaţie strânsă între criminalitate şi abandonul copilului, rolul de socializare al familiei se reduce tot mai mult, nu atât din vina părinţilor ci datorită creşterii independenţei copiilor faţă de familie, şcolarizări excesive, anturajului, mijloacelor de informare în masă, mass-media, etc.39 E. Ferri a fost unul dintre primii criminologi care a evidenţiat faptul că mediul poate influenţa într-o foarte mare măsură criminalitatea. Unele teorii criminologice susţin că acţiunile delincvenţiale provocate sau favorizate de către mediu se produc sub formă de socializare. Dintre mediile care pot influenţa criminalitatea, pot fi enumerate: mediile familiale şi şcolare, mediile 38
Ibidem, pp. 211-212. Prof univ. Dr. Florin Sandu, lector univ. Drd. Gheorghe-Iulian Ioniţă, Criminologie teoretică şi aplicată, Editura Universul Juridic, 2005, p. 153. 39
19
de lucru, de locuit, de viaţă curentă, nivele social-industriale şi economice, bandele de adolescenţi, etc. Trebuie evidenţiat că este necesar să avem în vedere o excepţie extrem de largă, în care să fie înglobaţi toţi acei factori care îl pot influenţa pe individ. Criminologia încearcă să identifice formele şi procedeele prin care mediul acţionează asupra formării personalităţii individului. Mediul poate acţiona asupra individului printr-o formă mai directă, prin provocarea imediată pe care o oferă individului şi prin aceasta, declanşarea delincvenţei.40
CAP 2. ASPECTE CRIMINOLOGICE PRIVIND COMITEREA INFRACŢIUNII DE VIOL 2.1.1. Etiologia conduitelor şi actelor criminale Actul infracţional, ca atare, reprezintă expresia concretă a unui şir de acţiuni şi conduite, care contrastează puternic cu normele de viaţă existente în cadrul societăţii “convenţionale”. Ca produs nemijlocit al acestor acţiuni şi conduite, infracţiunea implică o mare varietate de cauze şi condiţii a căror complexitate împiedică a opera ierarhizarea şi evaluarea precisă a importanţei
40
Ibidem 38, pp. 214-215. 20
fiecăreia în comiterea faptei penale. Cauzele şi condiţiile favorizante favorizante infracţiunii se află într-o strânsă interdependenţă şi corelaţie reciprocă.41 Explicarea comportamentului criminal reprezintă problema centrală a criminologiei, ea presupunând stabilirea cauzei, reconstituirea sistemului factorilor determinanţi în jurul ei, precum şi elucidarea procesului de geneză al comportamentului criminal. Cea mai mare dificultate în reconstituirea sistemului factorilor determinanţi ai comportamentului criminal rezidă în scoaterea în evidenţă a cauzei. Anume cauza constituie nucleul sistemului factorilor determinanţi aiconduitei criminale, a cărui cunoaştere este condiţionată de ordonarea factorilor în jurul cauzei. Problema este că există o pluralitate de condiţii absolut necesare, adică fără de care nu se produce efectul. Este dificil deoarece aceste condiţii sunt întotdeauna prezente atunci când acţionează cauza, astfel încât cercetătorul trebuie să discearnă între un set de factori mereu prezenţi la producerea efectului – comportamentul criminal. Iată de ce cercetările empirice sunt neputincioase în faţa acestei probleme, fiind indispensabilă o completare a lor cu cercetări teoretice, capabile a pătrunde cu raţiunea acolo unde primele nu pot pătrunde deocamdată cu ochiul.
2.1.2. Violatorul şi trecerea la actul infracţional Modelul de trecere la act, conceput de J. Pinatel şi, respectiv, H. Becker, este considerat a fi obiectiv, în sensul că el descrie actul criminal, aşa cum acesta este perceput din exterior de către un observator care analizează "dinamica personalităţii agentului". Prin aceasta el se deosebeşte de modelul lui de Greef, care este considerat "subiectiv", în sensul că descrie trecerea la act, aşa cum aceasta este trăită de subiectul însuşi. Pentru J. Pinatel trecerea la act se explică prin acţiunea conjugată a celor patru trăsături psihice esenţiale ce alcătuiesc "nucleul personalităţii criminale". Pentru ca un subiect să treacă la act trebuie să nu fie reţinut de 41
Tendinţe actuale ale crimei şi criminalităţii în România, Dan Banciu, Sorin M. Rădulesu, Vasile Teodorescu, Editura, Lumina Lex. Bucureţti 2002, pp. 109-110. 21
oprobriul social care este asociat răufăcătorului; acest proces de "autolegitimare subiectivă" este asigurat de egocentrism. Faptul că subiectul nu va fi reţinut de ameninţarea pedepsei este explicat prin labilitate. Obstacolele materiale susceptibile să împiedice executarea crimei sunt învinse prin agresivitate. În ultimă instanţă, când subiectul ajunge în situaţia de a comite crima, este necesar ca el să nu fie reţinut de sentimentul că produce un rău aproapelui său, atentând la persoana ori bunurile acesteia. Indiferenţa afectivă asigură această ultimă etapă a trecerii la act. Ordonarea factorilor determinanţi, integrarea lor într-un sistem şi descoperirea cauzei comportamentului criminal reprezintă o etapă de neocolit în cunoaşterea criminologică, care îi va permite criminologiei să urce pe o treaptă superioară de dezvoltare, cea a maturităţii ştiinţifice, aşa cum onumeşte Kuhn.42 Ca şi în explicaţiile privind structura personalităţii criminale în modelul de trecere la act conceput de J. Pinatel, factorul afectiv joacă un rol esenţial.43 Semnificaţia situaţiei dificile şi conflictul se ordonează într-o condiţionare reciprocă în relaţiile unei persoane, devenind sursa sociogenă a comportamentului disfuncţional ca expresie a unei „personalităţii defecte”. Periculozitatea unui comportament începe odată cu conceperea psihologică a actului, continuă cu perioada trecerii la act şi cuprinde şi stadiul ulterior comiterii acestuia (poziţia subiectivă, critică faţă de comportamentul avut). Pregătirea actului este, deseori, inconştientă, constând în acumularea unor tensiuni crescânde cu cauze extrem de clare care stresează îndividul în permanenţă (la psihopatul sexual, acumulările instinctual sexuale). Disfuncţionalitatea dizarmonică a psihopatului nu permite găsirea unei soluţii defulatorii normale (pulsiunile instinctual-sexuale nu găsesc în structura funcţional-adaptativ-inteligentă (defectă) nici elementele deghizate, sublimate ale catharsis-ului, nici mecanismele frenatorii inhibitive sau de amânare, autocontrol asupra tensiunilor raptus-ului afectiv, de orientare violent agresivă cu motivaţie sexual-erotică, prin raportare la normele comportamentale de referinţă, specifice grupului social. În această situaţie E-ul se apără disfuncţional, în sensul defecţinii responsabile, în direcţionarea şi expresia sexualităţii constituindu-se conduita aberantă, obiectivată în crima de omor şi catharsis-ul sexual obţinut prin violarea victimei. 42 43
Thomas S. Kuhn, Structura revoluţiilor ştiinţifice, Editura „Humanitas”, Bucureşti, 1999, p. 67. Prof.univ.dr. Georgeta Ungureanu, Criminologie generală, NOTE DE CURS, carte on-line, p. 73. 22
Trecerea la act nu poate fi cenzurată deasupra Eu nici amânată, întrucât defectul intim al matricei face ca la psihopatul sexual să nu fie posibilă cenzura etică interioară, pentru el noţiunea de viaţă unică, irepetabilă, este un concept exterior, străin, impus de consecinţele socialeducaţionale.44 Preocupat de definirea unei explicaţii criminologice satisfăcătoare, Sutherland enunţa: „Dacă criminologia are menirea de a fi ştiinţifică, atunci colecţia eterogenă de „factori multipli, cunoscuţi ca fiind în relaţie cu crima şi criminalitatea, ar trebui să fie organizată şi integrată cu ajutorul unei teorii explicative ce are aceleaşi caracteristici ca teoria ştiinţifică din alte domenii de cercetare. Astfel, condiţiile despre care s-a spus că cauzează crima ar trebui să fie întotdeauna prezente atunci când este prezentă crima şi ele ar trebui să fie întotdeauna absente atunci cînd crima este absentă. O asemenea teorie sau construcţie teoretică va stimula, simplifica şi conferi directive cercetării criminologice, precum şi furnizarea unui cadru de înţelegere a semnificaţiei multor cunoştinţe despre crimă şi criminalitate obţinute în trecut. Mai mult decît atît, ea va fi utilă controlului asupra crimelor; pusă la dispoziţie, ea ar putea fi „aplicată”în mare măsură în acelaşi mod în care un inginer „aplică”teoriile ştiinţifice ale fizicianului”45. În mod cert, există întrebări preliminare pe care un anchetator trebuie să le pună când examinează locul faptei: Ce s-a întâmplat?, De ce s-a întâmplat? şi Cine ar fi putut să o facă? Examinarea locului faptei cu scopul de a identifica şi interpreta anumite detalii ce pot servi ca indicii asupra tipului de personalitate implicată este o tehnică excelentă în determinarea profilului mental al tipului de persoană care ar fi putut comite fapta. 2.2.1. Gradele de severitate ale violului Violul mai poate fi definit din punct de vedere juridic, clinic, moral şi politic. Din punct de vedere juridic violul este actul sexual lipsit de consimţământ. Violul este considerat a prezenta trei grade de severitate: Violul de gradul trei - este acela în care violatorul are un act sexual cu o altă persoană care este incapabilă să consimtă datorită unui alt factor decât faptul că are mai puţin de 17 ani. Violul de gradul doi - este situaţia în care persoana violată nu îşi poate exprima consimţământul datorită faptului că este debilă mental sau incapacitală mental. 44
Criminali în serie. Psihologia crimei, Editura Phobos, 2003, p. 53-54. Edwin H. Sutherland şi Donald R. Cressey, Criminology, 9th edition, J.B. Lippincott Company, Philadelphia/New York/Toronto, 1974, p. 72. 45
23
Violul de gradul unu - este cel în care violatorul foloseşte forţa asupra unei persoane care nu este capabilă să îşi exprime consimţământul sau este neajutorată din punct de vedere fizic sau care are vârsta de 11 ani. Violul grav este cel în care victima suferă leziuni corporale sau decedează, sau în care victima este răpită, dacă victima are sub 14 ani sau peste 65 de ani sau în cursul violului atacatorul foloseşte diferite arme sau ameninţă cu moartea, lezarea fizică sau răpirea. Definiţiile politice ale violului depind în general de obiectivele politice, tinzând să servească interesele diverselor grupări. Din punct de vedere moral, violul este definit în mod similar cu definirea politică, incluzând termeni subiectivi şi emoţionali. Unul dintre miturile legate de viol este acela că violatorul are dorinţe sexuale exagerate care ajung să îl copleşească. Alte elemente stereotipe sunt acelea că violatorii ar fi persoane singuratice sau străine, care sunt fixate pe pornografie şi trăiesc singure. Însă numai 22% din victimele violului sunt agresate de persoane străine. În schimb 9% din victime sunt violate de soţi sau foşti soţi, 11% de taţi sau taţi vitregi, 10% de iubiţi sau foşti iubiţi, 16% de alte rude, 29% de prieteni şi vecini (conform unui studiu efectuat de NWS, 20009. Punctul de vedere conform căruia violul ar avea de-a face cu sexul şi excitaţia sexuală incontrolabilă a dus la concluzii false, cum ar fi acelea că victimele ar fi oarecum responsabile de excitaţia violatorului. Inclusiv în zilele noastre mai pot fi citite articole în care se spune că victima era îmbrăcată prea seducător sau că a acţionat în maneiră provocatoare. Încă mai există în sălile de judecată discuţii referitoare la lungimea fustei, înălţimea tocurilor, bluzele strâmte şi aşa mai departe, implicând că victima ar fi avut un comportament care ar fi încurajat violatorul. Studiile arată însă, că violatorii sunt atraşi de persoanele care par cele mai vulnerabile, cum sunt dependenţii de droguri, persoanele fără adăpost, cele aflate sub influenţa alcoolului, fugarii şi prostituatele.46 2.2.2. Clasificarea crimelor de natură sexuală În baza datelor acumulate crimele de natură sexuală pot fi împărţite în patru categorii distincte: a) Violenţa interpersonală orientată către dispute şi atacuri; 46
http://psihosexologie.psihologia.info.ro/2012/05/07/violul/#more-172 24
Cel mai comun tip de crimă de natură sexuală este: -acela
generat
de
violenţa
interpersonală. Acestea
includ
soţi/soţii,
bărbaţi/femei,
prieteni/prietene, prietene/prietene, prieteni/prieteni, şi chiar rude de sânge. Crimele pot, de asemenea, implica şi o a treia persoană, cum ar fi un iubit/iubită părăsit. -moartea poate să nu apară ca fiind motivată de sex, dar după examinarea circumstanţelor, a elementelor de furie, ură, supărare sau răzbunare, se poate releva adevărata motivaţie. De exemplu: poliţia poate fi chemată într-un loc unde un bărbat sau o femeie este găsită complet îmbrăcată şi împuşcată în cap în stilul „execuţie”. La început, această moarte va apărea a fi altceva decât o crimă legată de sex. Pe măsură ce se verifică „background”-ul şi relaţiile victimei, o nouă posibilitate se poate prezenta. -de multe ori o soluţie simplă sau motivată este întunecată de ceea ce i s-a făcut cadavrului sau de felul cum a fost schimbată scena crimei. Ceea ce poate apărea că este opera unui psihopat, de multe ori se dovedeşte a fi acţiunea unui amant înfuriat sau soţ care, sub circumstanţe emoţionale, încearcă să distrugă victima prin depersonalizarea cadavrului, mutilare facială, şi/sau multiple tăieturi şi înjunghieri, unele dintre ele putând fi făcute post-mortem. b) Atacul cu viol şi/sau sodomia Astfel de omoruri de natură sexuală pot fi înfăptuite: -pentru înfrângerea victimei şi/sau mai mult pentru un atac sexual. Infractorul poate fi homosexual sau heterosexual şi intenţia poate fi viol sau sodomie forţată. -intenţia făptuitorului este atacul sexual şi nu crima. -moartea, de obicei, rezultă în urma înfrângerii rezistenţei victimei de către agresor, în cazul violului, sodomiei sau atacului homosexual. -victima poate fi sufocată sau strangulată prin astuparea gurii şi nasului, fiind ţinută strâns, cu scopul de a înăbuşi ţipetele victimei, cauzând asfixia. -leziunile cauzate de forţa brută pot fi prezente când ucigaşul încearca să-şi bată victima pentru a o supune. -in plus faţă de brutalitatea atacului, o victimă poate muri din cauza şocului sau a altei traume. Acest lucru se poate evidenţia în cazul copiilor sau persoanelor vârstnice. -în unele cazuri, moartea poate fi provocată intenţionat. Aceasta, în special, când ucigaşul îi este cunoscut victimei. 25
-cazurile, de obicei, sunt precedate de delicte „obişnuite” (voyeurism, exhibiţionism, telefoane obscene) sau alte delicte sexuale incluzând violuri sau sodomii, în care victima nu a fost ucisă. Calea investigaţiei ar trebui, în primul rând, să stabilească dacă au fost sau nu au fost şi alte cazuri care să implice un mod de operare asemănător. Acţiunea ar trebui să se concentreze pe această pistă a investigaţiei şi pe cercetarea dosarelor pentru delicte similare comise în trecut de cineva, recent eliberat din închisoare. c) Devianţa orientată către atac Crima născută din dorinţele sexuale orientate către atacul deviant şi sadic se distinge faţă de alte omoruri de natură sexuală prin, implicarea mutilării. -ucigaşii nu pot participa la acţiuni sexuale cu victimele lor (cum ar fi penetrarea penisului). -în schimb, se vor masturba asupra victimei şi se vor angaja în mutilare post-mortem, cum ar fi: îndepărtarea sânilor femeilor, atac post-mortem asupra organelor genitale (masculine şi feminine), -introducerea de obiecte în cavităţile trupului victimelor lor şi posibila antropofagie (consumul de carne umană). -este obsedat de un fel de fantezie perversă. -în mintea lui el are plănuit acţiunea şi are „controlul complet”. -când se iveşte posibilitatea, ucigaşul care, în general, este o personalitate dezorganizată, fie intră în panică, fie devine atât de implicat în fantezia lui încât scapă din vedere faptul că lasă urme. De exemplu: cadavrul este de obicei lăsat la locul atacului, unde pot fi urme de sânge mânjit pe cadavru (ceea ce înseamnă că poate fi sânge şi pe ucigaş), urme de masturbare (care pot furniza grupa sanguină a suspectului), urme de anvelope de maşină sau urme de paşi, obiecte personale ale ucigaşului lăsate în urmă, şi poate chiar amprente digitale lăsate la locul crimei. -de multe ori, el ia o „amintire” de la victima lui, de obicei un obiect personal sau chiar o parte din corpul victimei, care are o semnificaţie sexuală pentru el, cum ar fi un sân. -în unele cazuri, criminalul se va întoarce la locul crimei, fie să retrăiască evenimentul, fie să mutileze mai departe, cadavrul. d) Crima în serie Crima în serie reprezintă uciderea de victime disparate în timp, de la zile la săptămâni sau luni, între ele. Aceste pauze de timp între omoruri sunt denumite şi ca perioade de „calmare”. În 26
terminologia psihiatrică, un criminal în serie poate fi clasificat fie ca psihotic sau psihopatic, depinzând de informaţiile examinate ca şi de faptele crimei. Se constată că, de obicei criminalul este rareori psihotic. Ei sunt de obicei psihopaţi sexuali care au o criminalitate profundă şi sunt, în mod cert, în legătură cu realitatea. În cazul unui ucigaş psihotic, acesta poate sugera că el ucide din cauză că psihoza lui îl împinge să ucidă, iar în cazul unui ucigaş psihopat, în special un criminal în serie, că el ucide din plăcere să ucidă.47 2.3.1. Psihopatul sexual pe terenul criminalităţii Într-o accepţiune extrem de generoasă, personalitatea psihopatică este înglobată în patologie.
48
Nimic mai fals în această direcţie. Punctul nostru de vedere acceptă mai degrabă
personalitatea psihopatică – psihopatia mai exact – din perspectiva trasată de Kurt Schneider ca „dizarmonie structurală a personalităţii”. Psihopaţii sunt doar nişte defecţi, nişte disfuncţionali hyper – sau hypo – către direcţii precodificate pulsional genetic, manifestându-se ca atare. 49 Psihopatul sexual, mişună printre noi şi alunecă din când în când pe terenul criminalităţii în calitate de autor al infracţiunilor de omor cu mobil sexual, fiind nu o dată, criminal în serie.Indiferent de abordare axilogică, psihopatologică, sociologică, personalităţile „anormale” se vor defini prin abatrea cantitativî şi calitativă de la media gruplui social, în sensul „defecţiunii manifeste”, a disfuncţionalităţii ca atare.50 În funcţie de gravitatea anormalităţii şi de situaţiile în care se află psihopatul ajunge aproape întotdeauna la conflict. Petrilowitsch adaugă, multidimensionalitatea, psihopatul în această viziune se caracterizează prin lipsa de supleţe şi de abilitate a inteligenţei de a-şi modela în mod armonios personalitatea. A rămas clasică circumscrierea pe care Ganuşkin a făcut-o acestor personalităţi dizarminice prin considerarea a patru caractere: -
totalitatea (particularităţile) se răsfrâng asupra întregii sfere a vieţii psihice; constanţa (trăsăturile patologice îl însoţesc toată viaţa);
47
N. Mitrofan, T. Butoi, V. Zdrenghea, Psihologie Judiciară, Editura Şansa, Bucureşti, 1992, p. 99. Constantin Gorgos –Dicţionar enciclopedic de psihiatrie, Editura Medicală, Bucureşti, 1989, p.712. 49 Criminali în serie. Psihologia crimei, Editura Phobos, 2003, p. 34-35. 50 Ibidem, p. 35. 48
27
-
intensitatea (tulburările calitative ale personalităţii situează psihopatul la
-
limita dintre sănătate şi boală); dinamica (de-a lungul istoriei sale, psihopatul prezintă decompensări în funcţie de anumiţi factori de mediu).51
Periculozitatea comportamentului aberant psihopatic rezultă din premeditarea actelor faţă de care păstrează o poziţie subiectivă, din duplicitatea afectivităţii sale în receptivitatea marcată de inducţiile psihologice negative în indiferenţa totală la sentimentele altora şi incapacitate de loialitate. Incapacitatea şi imposibilitatea de a se realiza, intoleranţa la frustrare fac din comportamentul aberant psihopatic un adevărat recipient al dificultăţilor la adaptare socială. În concluzie, definim structura psihopatică prin trăsături comportamentale specifice: -
psihopaţii sunt rigizi, lipsiţi de maleabilitate, neadaptaţi la situaţie, psihopaţii îşi impun propriile tendinţe, neinfluenţaţi de împrejurările din afară, îşi proiectează dificultăţile în mediu, vina nereuşitei lor va fi aruncat altor
-
persoane, cerinţele lor nu sunt exprimate verbal, ci doar caracteristice prin acţiuni impulsive. Astfel se ajunge la puternice reacţii de „totul sau nimic” care sunt oarbe, străine, distrugătoare sau chiar autodistrugătoare.52
Valorificând concepţiile fruediene, Franz Alexander şi Hugo Staub, încearcă o sistematizare a trăsăturilor fenomenului delincvenţei de sorginte nevrotică, fără însă a neglija o serie de elemente pregnant psihopatice, după cum urmează: -
elementul iraţional, în aceea că ulterior comiterii gstului criminal, caracteristic crimei pasionale realizată sub imperiul impulsurilor.similar, în crimele comise cu premeditare – „post actum” – în majoritatea cazurilor, riscurile actului în sine, cât şi gravitatea consecinţelor sociale depăşesc avantajele scontate de
-
către autor. Elementul repetabilităţii stereotipice, aproape toate actele criminale au un simptom tipic nevrozelor obsesiv –compulisonale, ideea sau acţiunea obsedantă, fixată permanent de către autor similar gestului automat din cleptomanie.
51 52
Criminali în serie. Psihologia crimei, Editura Phobos, 2003, p. 37. Ibidem, p. 39-40. 28
-
Conflictul psihic, similar nevrozei, obsesii terifiante, criminalul i se opune până în momentul finalizării crimei, când sucombă sub presiunea unei impulsii. În prelungirea acestei constatări exemplificatoare există şi „nevoia
-
de pedeapsă” sau „conşiinţa compulsivă a culpei”. Disfuncţia de adaptare. Pus în faţa unor situaţii frustrante, generatoare de traume psihice care pot conduce la reacţii antisociale, nevroticul reacţionează prin interiorizare acută care poate ajunge la suicid, în timp ce criminalul se decompensează printr-o reacţie exterioară, inclusiv heteroagresivă.53
2.3.2. Sexualitatea şi devianţa sexuală Interpretările psihanalitice asupra devianţei sexuale se găsesc în lucrarea lui H.W. Gillespie – „Teoria generală a perversiunilor sexuale”54, din care rezumăm următoarele concluzii: 1. Fundamentele comportamentale ale perversiunilor sexule îşi au originea în elementele esenţiale ale sexualităţii infantile. 2. O perversiune înţeleasă clinic este specializată într-un mod particular, în sensul în care ea nu lasă deschise decât două căi de a se alimenta: aceea de a dirija deviat tensiunile sexuale şi de a constitui o relaţie sexuală obiectuală 3. O perversiune consituie o apărare faţă de conflictele generate în cadrul complexului Oedip şi în raport cu frica de castrare. 4. Sistemele defensive au ca efect: - a) regresiune a manifestărilor instinctuale (libido şi agresivitate) la stadiile pregenitale, ceea ce are ca rezultat amplificarea elementelor sadice şi -
sentimentelor însoţitoare de angoasă. b) sentimente de culpă la care se adaugă mecanisme de apărare împotriva
acestora pentru a proteja obiectul libidinal de ostilitatea externă. 5. O trăsătură principală a perversiunii este aceea de atribuire a unui caracter libidinal fricii, sentimentului de vinovăţie, durerii, ca modalitate specifică de apărare. 6. Reacţiile şi modalităţile de apărare ale Eu-lui sunt tot atît de importante ca şi experienţele instinctuale. 7. În cazul perversiunii, E-ul preia o parte anume din sexualitatea infantilă pe care o converteşte în sens propriu, în acest fel sunt blocate influenţele restului conţinuturilor sexualităţii infantile. 53 54
Criminali în serie. Psihologia crimei, Editura Phobos, 2003, p. 43-44. Idem, p. 50. 29
Un obiect libidinal idealizat la care se adaugă o parte a Eu-lui, care este relativ degrevată de angoasă şi culpă, servesc acelui scop de relaţie sexuală deviantă care se desfăşoară într-un spectru în care controlul realităţii nu mai funcţionează.55 2.3.3. Sexualitatea delictuală Gradul de periculozitate şi coeficientul de risc criminogen, ca potenţial latent, în structura „defectă” a personalităţii psihopatului, raportat la mediul de existenţă, este în relaţie directă cu motivaţiile, cu gradul de dizarmonie a personalităţii, cu degradarea vieţii moral-etice şi caracterial-comportamentale a persoanei. Actul criminal apare la un individ alienat deci supus unei depersonalizări radicale prin lipsa scopurilor sociale sau insuficienta conştientizare a lor. Indiferent de caracteristicile personalităţii, există şi situaţii care determină prin acţiunea lor supraliminară neobişnuită, diferite dezechilibre atitudinale care pot deveni contaminate, acestea sunt denumite psihosindroame reactive cu sau fără inducţie aberantă asupra grupului social aparent. Dezorganizarea comportamentală în stresul psihic poate îmbrăca aspecte a căror trecere în revistă poate fi, ulterior, benefică înţelegerii demersului prezentei lucrări: -
Inhibiţia anxioasă a activităţii, Raptusuri afective cu descărcări agresive, Dezinhibiţia unor pattern-uri comportamentale primare în rezolvarea
-
dorinţelor imediate (regresie comportamentală), Stereotipii comportamentale obiectivate în acţinui nemotivate fără sens, în direcţia rezolvării trebuinţelor.
Persistenţa situaţiilor dificile, imposibilitatea depăşirii lor sau a diminuării tensiunii emoţionale pe care o întreprind, pot determina comportamente contradictorii fortuite. Astfel, pentru a învinge starea de teamă şi anxietate, se săvârşesc acţiuni îndrăzneţe, riscante, tocmai pentru a confirma faţă de propria conştinţă validitatea capacităţii de adaptare şi rezistenţă la dificultăţile situaţionale.56
55 56
Criminali în serie. Psihologia crimei, editura Phobos, 2003, p. 50. Ibidem, p. 52-53. 30
CAP. 3 VIOLATORUL ŞI VICTIMA 3.1.1. Caracteristici personale ale agresorilor trimişi în judecată pentru infracţiunea de viol Deşi informaţiile deţinute în acest sens până în prezent sunt incomplete, ele permit, totuşi, evidenţierea profilului principal al violatorului, în funcţie de următorii indicatori: a. Sexul – aşa cum este şi firesc, bărbaţii reprezintă 99,8%, dintre persoanele trimise în judecată pentru infracţiunea de viol, restul de 0,2% fiind femei care au fost complice sau instigatoare la comiterea agresiunii. b. Vârsta – din totalul violatorilor, cea mai mare pondere o deţin persoanele cuprinse în c.
intevalul 21-34 de ani şi 18-20 de ani, deci cele mai tinere. Mediul de rezistenţă – în mod diferit faţă de situaţia existenţă în alte ţări, în România, cea mai mare parte a violatorilor 55%, trimişi în judecată pentru această infracţiune,
provin din mediul rural, faţă de numai 45% care provin din mediul urban. d. Nivelul de instrucţie – din totalul celor trimişi în judecată pentru infracţiunea de viol, 11,3% nu au niciun fel de studii, 75,4%au numai studii minime (la nivelul şcolii generale sau gimnaziale), 12,6% au absolvit liceul, iar restul o proporţie minimă de 0,7% au studii superioare. e. Antecedente penale – deşi numai 6,1% dintre agresori au antecedente penale, o pondere relativ importantă dintre ei 14,6% sunt recidivişti în ceea ce priveşte comiterea infracţiunii de viol. f. Consumul de alcool ca o circumstaţă agravantă în comiterea infracţiunii – peste o treime din totalul violatorilor inculpaţi 31,8% au comis agresiunea sub influenţa alcoolului. g. Judeţul în care se comit cele mai frecvente agresiuni sexuale: acestea sunt, în ordine, Galaţi, Iaşi, Constanţa, Bacău, Botoşani şi Vaslui, predominând deci judeţele din Moldova. 31
În pofida unor iniţiative legislative în acest domeniu, legislaţia românească este încă extrem de permisivă, neexistând încă posibilitatea instrumentării în justiţie a cazurilor de viol marital sau de hărţuire sexuală. Pe de altă parte, aşa cum relevă studiile sociologice, sancţionarea violatorului, în concordanţă cu gravitatea faptelor comise, rămâne încă un proces complicat, care presupune probe, dovezi, mărturii, adeseori absente sau incomplete, iar instrumentarea majorităţii cazurilor de viol aduse în faţa justiţiei implică o nouă victimizare a femeii deja victimă, nevoită să se confrunte cu blamul dat de opinia publică şi chiar de unii reprezentanţi ai justiţiei sau ai poliţiei.57
2.3.3. Clasificarea violatorilor în funcţie de motivaţia pentru agresiunea sexuală Violatorii: sunt în general agresori bărbaţi care forţează sexual victima (bărbat sau femeie). Violatorii sunt de patru tipuri, în funcţie de motivaţia pentru agresiunea sexuală. Cele două sub-tipuri sexuale sunt compensator şi sadic, iar cele două tipuri nesexuale sunt de putere /control şi oportunist. Motivaţia sexuală pentru viol apare la bărbaţii adulţi care nu pot avea o relaţie sexuală adecvată cu o parteneră, astfel încât pentru îndeplinirea nevoilor sexuale găseşte victime potrivite pe care le violează. Motivaţia nesexuală apare la agresorii care doresc să subjuge şi să umilească victimele prin violare sexuală. Pedofilii: sunt în general agresori bărbaţi ai căror victime sunt minori, fete sau băieţi. Pedofilii sunt de două tipuri: pedofilii fixaţi (care preferă minorii pe parcursul intregii vieţi) şi pedofilii regresaţi (care au un istoric sexual normal şi incidente care implică minori). În anul 1990, Knight şi Prentky au realizat un sistem de clasificare pe două axe, axa I reprezentând gradul de fixare al pedofilului, iar axa II felul în care agresorul defineşte interesul contactului cu copii. Agresorii sexuali de sex feminin: sunt de trei feluri, cu motivaţii şi caracteristici diferite ale agresorilor bărbaţi.
57
Dan Banciu, Sorin M. Rădulesu, Vasile Teodorescu, Tendinţe actuale ale crimei şi criminalităţii în România, Editura, Lumina Lex Bucureşti 2002, p. 373. 32
Agresorii sexuali adolescenţi: sunt eterogeni, având diverse tipuri de victime preferate, caracteristici şi preferinţe personale, victimele fiind de vârste diferite. Agresorii virtuali: seamănă ca tipologie cu pedofilii, diferenţa principală fiind aceea că îşi găsesc victimele pe internet. O caracteristică a acestor agresori este aceea că agresorul s-ar putea să nu aibă contact sexual cu victima. În total există 20 de sub-tipuri de agresori sexuali (Vittie, 2008)58: Violatorii sexuali compensatori: caracterizaţi de sentimente de inadecvare, lipsindu-le abilităţile sociale adecvate pentru a se angaja în relaţii romantice şi care nu doresc să îşi rănească victimele. Utilizează forţa pentru a obţine complianţa victimei, se retrag dacă victima se retrage sau se luptă şi de obicei nu interacţionează cu victima, cu excepţia actului sexual în sine. Violatorii sexuali sadici: îşi reprimă furia prin torturarea victimei, aceasta fiind singura modalitate prin care agresorul poate fi excitat sexual. Violatorul din acest subtip foloseşte o multitudine de tehnici pentru a-şi tortura victimele în mod repetat, putând conduce la crime sexuale. Aceşti violatori nu au în general remuşcări şi frecvent prezintă fantezii sexualeviolente. Violatorii nesexuali pentru putere şi control: folosesc forţa, au impulsivitate crescută, adesea consumă alcool sau droguri înainte de viol şi violează victima în ziua în care se întâlnesc. Sexul este folosit ca armă pentru a pedepsi femeile, în mod premeditat împotriva unei anumite persoane sau în mod oportunist împotriva unei persoane care îi înfurie. Violatorii oportunişti: au un slab control al impulsurilor, un stil de viaţă aventuros, adesea violează în cursul altei crime, de exemplu în cursul unei spargeri. Pedofilii fixaţi: doresc să formeze o relaţie cu copilul astfel încât copilul să accepte realţia. Au abilităţi sociale slabe care fac să-şi dorească relaţii cu minori pasivi şi dependenţi mai degrabă decât cu persoane de aceeaşi vârstă. Preferinţa sexuală pentru copii se dezvoltă în cursul adolescenţei, când persoanei i se pune diagnosticul de pedofilie. Aceste persoane au o puritate psihosexuală scăzută, sentimente de inadecvare, experienţe negative în relaţiile sexuale cu persoane adulte, sentimente de singurătate şi izolare. 58
http://psihosexologie.psihologia.info.ro/2012/05/07/tipuri-de-agresori-sexuali. 33
Pedofilii regresaţi: pedofilii care acţionează ca urmare a unui eveniment precipitant şi nu ca urmare a unei predispoziţii sau preferinţe pentru minori. Stresorii din mediu le diminuează încrederea în sine astfel pedofilii din acest subtip ajung să îi victimizeze pe aceia la care au acces cu uşurinţă. Agresorii sexuali de sex feminin de tip profesoară-iubită (Matthews, Matthews şi Speltz, 1989)59: femei care folosesc o poziţie de putere (antrenoare sau profesoară) pentru a-şi găsi victimele şi care privesc acţiunile proprii ca fiind acte de dragoste şi nu acţiuni criminale. Au tendinţa de a nega leziunile sau consecinţele negative ale relaţiilor lor cu vicimele lor ca fiind relaţii serioase de dragoste. Femeile agresori sexuali din această categorie au de obicei un istoric de relaţii sexuale în care au fost abuzate. Agresorii sexuali de sex feminin constrânşi sau acompaniaţi de bărbaţi (Syed şi Williams, 1996)60: sunt femei subordonate, cu stimă de sine scăzută, coeficient de inteligenţă redus şi un sentiment general de neajutorare. Sunt situaţii în care aceste femei îşi abuzează copii alături de un partener de sex masculin care le-a abuzat pe ele. În violurile în grup există uneori complici femei care găsesc sau racolează victimele potenţiale, un număr mic dintre acestea participând la violul în sine. Agresorii predispuşi de sex feminin (Mattheus, 1993)61: sunt femei care îşi victimizează copii, au fost la rândul lor abuzate sexual în copilărie şi nu pot dezvolta relaţii sexuale cu adulţii. Adesea suferă de tulburări psihologice care duc la fantezii sadice, nivele crescute de agresivitate şi sentimente suicidare cronice. Agresorii sexuali adolescenţi experimentatori naivi: sunt tineri cărora le lipsesc abilităţile sociale şi cunoştinţele sexuale, violul fiind adesea situaţional. Agresorii sexuali adolescenţi copii exploratori sub-socializaţi: sunt adesea izolaţi social, din familii disfuncţionale, cu siguranţă de sine scăzută imagine de sine deficitară şi fără istoric de comportament delicvent. Au proaste abilităţi de socializare, nu pot interacţiona cu persoane de aceeaşi vârstă şi caută să îşi ameloreze insecurităţile prin agresarea celor mai vulnerabili decât ei. 59
http://psihosexologie.psihologia.info.ro/2012/05/07/tipuri-de-agresori-sexuali. Idem 84. 61 Idem 84. 60
34
Agresorii sexuali adolescenţi agresivi sexual: au impulsivitate crescută, folosesc forţa şi violenţa, provin din familii violente sau disfuncţionale, de multe ori au un istoric de comportament delicvent sau abuz de substanţe. Victimele lor sunt de obicei adolescenţi sau adulţi şi adesea violul face parte dintr-un tipar delicvent cu spectru larg (Theriot, 2006)62. Agresorii sexuali adolescenţi compulsivi sexual: au fantezii sexuale compulsive deviante adesea sunt tăcuţi sau anxioşi, provin din familii rigide şi adesea au comportament parafiliac. Mulţi din ei sunt diagnosticaţi cu parafilie. Agresorii sexuali adolescenţi cu tulburări compulsive: sunt foarte impulsivi, adesea având o tulburare psihologică concomitentă, de exemplu tulburări developmentale, tulburări comportamentale sau ADHD. Agresorii sexuali adolescenţi influenţaţi de grup: adesea agresează sexual doar atunci când sunt într-un grup, ca mijloc de a-şi impresiona prietenii. Unii dintre ei fac parte din benzi sau diverse grupuri informale. Agresorii sexuali adolescenţi pseudosocializaţi: sunt frecvent narcisişti, le lipseşte intimitatea în relaţii şi relaţiile cu persoanele de aceeaşi vârstă sunt superficiale. Pot avea un coeficient de inteligenţă ridicat. Au caracteristici asemănătoare cu agresori sexuali adulţi cu tulburare de personalitate de tip anti-social. Agresorii sexuali colecţionari cibernetici: colecţionează şi comercializează online imagini cu anumite carateristici (anumite posturi, tipuri de copii, haine, etc) . Adesea sunt persoane singure şi izolate social cu slujbe care le asigură accesul la copii. De multe ori comportamentul lor se limitează la colecţionarea de imagini şi nu au contact fizic cu victimele lor. Agresorii sexuali călători cibernetici: pot fi colecţionari cere se potrivesc unei anumite tipologii, dar folosesc internetul pentru a cultiva şi a discuta cu victimele, având intenţia de a se întâlni cu ele în scopuri sexuale. Poartă cu victimele conversaţii pentru a le câştiga încrederea,
62
http://psihosexologie.psihologia.info.ro/2012/05/07/tipuri-de-agresori-sexuali 35
pentru a le determina să creadă că sunt persoane bune care nu doresc să le rănească şi se oferă să facă aranjamentele necesare şi să plătească pentru a călători împreună cu victimele. Agresorii sexuali manufacturieri cibernetici: sunt cei ce realizează pornografie cu copii pe care o distrubuie pe internet, fac adesea fotografii sugestive cu proprii copii şi le postează pe net. Mulţi au relaţii sexuale cu copii. Agresorii sexuali conversaţionali cibernetici: adesea colecţionează materiale erotice (nu pornografie ) şi discută online cu victimele. Adesea ajung apoi să discute la telefon, încercând să îşi convingă victemele că sunt persoane de încredere şi le sugerează că pot să se întâlnească personal. Acest subtip este un nivel de legătură între „colecţionari” şi „călători”.63 3.2.1. Cuplul penal victimă – agresor Din punct de vedere strict juridic, precizarea statutului celor doi membri ai cuplului se face atât în baza stabilirii iniţiativei în a comite o faptă antisocială, cât şi în baza efectelor acesteia. Persoana ucisă, vătămată corporal, violată etc., apare în calitate de victimă, iar cea care a ucis, a vătămat corporal sau a violat, apare în calitate de infractor. Deşi există şi cazuri în care între infractor şi victimă nu a existat niciun fel de legătură anterioară, considerăm că, privind din perspectivă strict psihologică, nicio victimă nu poate fi absolvită integral de o anumită răspundere legată de actul infracţional. Victima unui viol într-un parc în timpul nopţii poartă vina ignorării pericolelor posibile atunci când încearcă să se plimbe singură prin parc la ore târzii. Poştaşul cu bani mulţi asupra sa nu se asigură deloc şi este atacat în scop de jaf. Victima unui atac nocturn la domiciliu se poate face vinovată de „publicitatea” exagerată privind achiziţionarea unor bunuri de valoare. Chiar şi în cazul unor minori, victime ale unor infracţiuni, un anumit grad de vinovăţie aparţine părinţilor sau persoanelor ce-i au în pază juridică (cadre didactice, personal de îngrijire etc.).
63
http://psihosexologie.psihologia.info.ro/2012/05/07/tipuri-de-agresori-sexuali 36
Desigur, există foarte multe variante posibile ale relaţiei infractor-victimă, în special în cazul infracţiunilor cu violenţă. Având în vedere poziţia şi situaţia victimei după comiterea infracţiunii, putem diferenţia mai multe variante posibile, precum: a) victime dispărute, sesizarea fiind făcută de persoane cunoscute şi, nu de puţine ori, chiar de către infractor, cum ar fi cazul soţului ucigaş;victime ce nu supravieţuiesc agresiunii (decedate) care „oferă”, în principal, informaţii asupra infractorului, plecând de la modul în care a procedat acesta (în ce loc, cu cruzime sau fără, încercând sau nu să acopere urmele, jefuind sau nu victima etc.); b) victime ce supravieţuiesc agresiunii, dar nu pot identifica infractorul din motive obiective (fapta s-a comis pe întuneric, infractorul era mascat, victima a fost mai înainte legată la ochi, prin surprindere etc.). În asemenea cazuri, victima poate oferi informaţii în legătură cu unele caracteristici fizice sau psihice ale infractorului (eventual vocea, aspecte vestimentare – haină aspră sau lucioasă, nervozitate, precipitare etc.); c) victime ce supravieţuiesc agresiunii şi care cunosc infractorul, însă nu-l denunţă din motive ce ţin de teama de răzbunare a acestuia (de exemplu: victima cunoaşte ameninţarea infractorului că, în cazul în care va fi denunţat, se va răzbuna pe copii); d) victime care supravieţuiesc agresiunii, care cunosc infractorul, dar pe care nu-l denunţă din motive ce ţin de viaţa lor particulară (de exemplu: agresorul este concubinul victimei căsătorite); e) victime care supravieţuiesc agresiunii, care cunosc infractorul, dar care, în loc să-l denunţe, încearcă să ofere alte explicaţii, inclusiv autoacuzându-se, protejându-l deliberat pe infractor (este cazul, desigur mai rar, al victimei care, în acest fel, consideră că oferă „dovezi de dragoste” infractorului pe care-l iubeşte); f) victime care supravieţuiesc agresiunii şi care, deşi cunosc infractorul adevărat, acuză o altă persoană pe care vrea să se răzbune; h) victime care supravieţuiesc agresiunii, care cunosc infractorul, însă, profitând de situaţie, încearcă să pună în seama acestuia şi fapte pe care nu le-a comis (de exemplu: reclamă dispariţia unor lucruri de valoare sau bani pe care, în mod real, infractorul – care s-a rezumat numai la violarea ei – nu şi le-a însuşit); 37
i) victime care profită de o anumită situaţie, reclamând o „infracţiune” comisă asupra sa cu intenţia de a sancţiona o persoană sau de a profita de pe urma ei (de exemplu: simularea voluntară şi regizarea corespunzătoare pentru a transforma o relaţie sexuală în viol). Desigur, practica judiciară este mult mai complexă, ceea ce face ca eforturile noastre de sistematizare să nu-i corespundă întru totul.64 3.2.2. Victimele infracţiunii de viol În cadrul legislaţiei noastre, atât în Codul penal, cât şi în Codul de procedură penală, privitor la raportul infractor-victimă, atenţia este concentrată maximal asupra celui ce săvârşeşte fapta antisocială şi mult mai puţin asupra celui ce suportă efectele directe ale comiterii infracţiunii, mai ales în cazul infracţiunilor de violenţă, (omor, lovitură cauzatoare de moarte, viol, tâlhărie etc). Deşi victimei i s-a acordat mai puţină atenţie din partea legiuitorului, analiza şi cunoaşterea locului şi rolului pe care acesta îl ocupă atât în activitatea infracţională cât şi în cea judiciară (depistarea şi sancţionarea infractorului) contribuie, pe de o parte, la formarea unor recomandări pentru conduita preventivă şi autoprotecţie. În raport cu pericolul victimizării, şi, pe de altă parte, la o mai rapidă şi mai corectă aplicare a legii în cazul săvârşirii infracţiunilor. Prin victimă înţelegem "orice persoană umană care suferă direct sau indirect consecinţele fizice materiale sau morale ale unei acţiuni sau inacţiuni criminale"65. Hans von Hentig, plecând de la diferenţierea victimelor înnăscute (born victims), de victimele societăţii (society-made victims), în ultimele sale lucrări, utilizând drept criterii factori psihologici, biologici şi sociali, conturează treisprezece categorii de victime66: 1. Vârstele fragede constituie o categorie care devine uşor victimă a agresorilor. Fiind neevoluaţi fizic, naivi şi fără experienţă sub aspect mintal, copiii pot fi uşor victimizaţi. Printre cele mai frecvente forme de victimizare, Hentig menţionează: răpirea lor, mai ales dacă părinţii 64
N. Mitrofan, T. Butoi, V. Zdrenghea, Psihologie Judiciară, Editura Şansa, Bucureşti, 1992, p. 71. T.Bogdan şi colab., Comportamentul uman în procesul judiciar, M.I., Serviciul editorial şi cinematografic, Bucureşti, 1983, p.93. 66 Idem, p.41-45. 65
38
sunt bogaţi sau au asigurare de viaţă; utilizarea lor de către infractorii adulţi drept complici la diferite infracţiuni, maltratarea şi abuzul sexual. 2. Femeile, ca victimă, apar mai ales în cazul infracţiunilor de ordin sexual. Desigur, această situaţie este valabilă în primul rând pentru femeile tinere. În cazul femeilor în vârstă, mai ales dacă acestea au un statut economic ridicat, devin victime ale unor acţiuni infracţionale motivate material (tâlhărie, furt, înşelăciune). Una dintre clasificările cele mai valoroase şi mai utile din punct de vedere ştiinţific este cea a lui Stephen Schafer (1977)67. Folosind drept criteriu gradul de participare şi, de răspundere a victimei în comiterea infracţiunii, Schafer diferenţiază următoarele şapte categorii de victime: 1. Victime care anterior faptului infracţional nu au avut nici o legătură cu făptaşul. "Întâlnirea" dintre victimă şi infractor la locul infracţiunii este întâmplătoare. Este cazul funcţionarului de la ghişeul unei bănci care cade victimă unui infractor, viol sau ucidere din culpă etc. 2. Victime provocatoare sunt cele care, anterior victimizării lor, au comis ceva, conştient sau inconştient, faţă de infractor. Asemenea cazuri pot fi întâlnite atunci când o persoană (victima ulterioară) se comportă arogant faţă de viitorul infractor sau dacă nu-şi ţine o promisiune dată solemn, ori dacă intră în legături amoroase cu iubita infractorului. 3. Victime care precipită declanşarea acţiunii răufăcătorului. Este cazul persoanelor care, prin conduita lor, influenţează răufăcătorii în a comite infracţiuni; deşi între ei nu a existat niciodată vreo legătură. Astfel, ca exemple, se pot cita: persoana care trânteşte portiera maşinii, dar uită să o încuie; femeia care umblă seara prin locuri puţin frecventate cu o costumaţie provocatoare şi va fi violată, etc. 4. Victime slabe sub aspect biologic - este cazul persoanelor ce reprezintă slăbiciuni din punct de vedere psihic sau fizic şi, din această cauză, sunt uşor victimizate. Dacă, totuşi, se pune problema vinovăţiei, răspunderea revine în primul rând persoanelor care sunt obligate, să le supravegheze şi să le asigure paza juridica (rude, îngrijitori, surori de caritate etc).
67
P. Brânzei, G. Scripcaru, T. Piroźyński, Comportamentul aberant în relaţiile cu mediul, Editura Junimea, Iaşi, 1970, p. 130-136. 39
5.
Victime slabe sub aspect social sunt acele persoane care aparţin unor grupuri
minoritare etnice, sexuale sau religioase neagreate de către comunitate. Fără să aibă nici un fel de vină, asemenea persoane pot să cadă frecvent victime ale discriminării sau agresiunii manifestate de către reprezentanţii comunităţii. 6. Victime autovictimizante sunt acele persoane care orientează agresiunea către propria persoană. Drogomaniile, suicidul, jocurile de noroc, inversiunile sexuale, etc. sunt acele acte deviate sau chiar criminale în care cel lezat joacă atât rolul de criminal, cât şi pe cel de victimă. 3.2.3. Impactul psihologic al violului asupra victimelor Agresiunea şi fenomenul de victimizare pot fi analizate şi sub aspect psihologic, al trăirilor individuale ce se regăsesc în comportamentul agresorului şi al victimei, acestea fiind, în mod evident, diametral opuse. Scopul analizei psihologice este circumscris şi el în cadrul scopului general al victimologiei, şi anume determinarea cauzelor şi condiţiilor favorizante ale fenomenului agreso-victimal şi adoptarea de măsuri potrivite pentru protejarea victimei şi prevenirea fenomenului.68 Pentru victimă, a reacţiona nu înseamnă doar a înţelege şi a evalua forma agresiunii şi intenţia agresorului. Reflectarea actului agresional în planul psiho-volitiv al victimei determină dereglări de comportament, agitaţie, lipsă de voinţă în acţiune. În plan afectiv, emoţiile pozitive sunt înlocuite, total sau parţial, cu reacţia de ură, dispreţ sau umilinţă. Comportarea victimei este dominată de ideea că agresorul urmăreste doar agresiunea în sine pentru satisfacerea unor interese individuale. Ulterior, victima îşi motivează propria tendinţă prin tratarea cu simpatie sau emotii altruiste faţă de agresor. Unul din efectele victimizării este şi imposibilitatea psihică de a se opune, inhibiţia. Efectul psihologic rezultat din lipsa de împotrivire a victimei poate fi dăunător, experienţa individuală a victimei fiind înlocuită cu o nouă stare subiectivă determinată de unele tulburări incomunicabile. Personalitatea se va identifica cu evenimentul afectiv şi chiar dacă nu cunoaşte 68
Lector univ. dr. Tatu Angela, Victima şi victimologia, curs on-line, p. 14.
40
nimic despre agresor, victima va putea identifica unele procedee de acţiune agresională după elemente ca: figura infractorului, ritmul actiunilor sale, contradicţiile de comportament etc. Perceperea şi reflectarea fenomenului agresional de catre victimă se produce sub trei aspecte: afectiv, intelectual si volitiv. Reacţia victimei la actul agresional se caracterizează prin atenuarea valenţelor intelective, prin scăderea puterii de a preîntâmpina efectele agresionale, iar în plan afectiv, prin trăirea unor stări ca frica, dezorientarea, ura, dispreţul, umilinţa. Aceste trăiri pot declanşa reacţii care scapă raţionalului, determinând trecerea de la o stare afectivă la alta, parţial sub influenţa instinctului de conservare. Cunoaşterea fenomenului agresional nu se reduce doar la percepţii, ci depinde şi de relaţiile victimei cu mediul care reflectă stilul şi finalitatea agresională, de calităţi intelectuale, de perspicacitate, de tăria clitaţilor psihice (voinţă, curaj, caracter), de forţă fizică, de modul declanşării efectelor actului violent etc. Adeziunea spontană, admiraţia, în special reacţiile instinctului sexual, implorarea sau exorcismul determină decizia victimei de a suporta autoritatea agresorului. Totalitatea cuvintelor, lumina, intunericul, singurătatea generează confuzie, anulând reacţiile instinctuale, deducţiile logice şi judecata victimei. Naivitatea determină o anumită necesitate a reîntâlnirii cu agresorul şi uneori se poate ajunge la o adeziune nejustificată a victimei faţă de agresivitate (cum ar fi împăcarea victimei cu agresorul). Se poate constata că, spre deosebire de agresiune, care poate fi un act iresponsabil si individual, reacţia victimei este dependentă de o mulţime de condiţionări şi justificată, în mod confuz, de o anumită formă de reflectare a conştiinţei individuale. Rezultă că, între agresiune şi reacţia victimei nu există un echilibru, deoarece apar reacţiile instinctuale ale victimei, care sunt supuse incoerenţei şi greşelii. Spaima victimei devine dispreţ faţă de agresor, ferocitate în actul de apărare, pentru ca după un timp să se atenueze şi să se convertească în acceptarea agresivităţii şi resemnarea în acţiune. Victima nu poate înţelege agresiunea decât în limitele suferinţei biologice şi psihice, iar trecerea timpului va distinge ceea ce este semnificativ şi ceea ce este secundar în evenimentul criminogen. În sfârsit, o altă caracteristică psihologică privind victimele este sentimentul de solidaritate care se naşte pentru toate victimele unui singur agresor care prin faptele criminogene a înfrânt demnitatea individuală a acestor persoane. Victima are certitudinea că poate realiza prin
41
propria experienţă, prin propriul exemplu, un motiv de apărare a mediului social în care trăieşte, stimulând pentru aceasta solidaritatea împotriva agresivităţii.69 3.3.1. Victima ca sursă de identificare a agresorului În activitatea de identificare a infractorilor o importantă deosebită o are prima declaraţie dată de victimă în faţa organelor de urmărire penală. Victima are rolul de „martor principal” pentru că a asistat la întregul eveniment criminogen şi l-a cunoscut personal pe infractor. Victima va păstra în memorie imaginea sau elementele de identificare specială a unei persoane, atitudini şi expresii tipice ale infractorului sau ale unei anumite categorii de comportament, modul specific de operare al autorului, toate acestea fiind indicii care vor stabili cu rapiditate trăsăturile caracteristice ale infractorului şi, în final, identificarea lui. Victima poate oferi informaţii privind infractorul şi în cazul în care a decedat, cel mai adesea atunci când între ea şi agresor au existat legături anterioare comiterii delictului. Pornind de la cunoaşterea victimei, modul său de viaţă, obiceiuri, trăsături morale şi comportamentale, se poate ajunge la identificarea faptuitorului.70 Din punct de vedere psihologic victima poate oferi puţine garanţii de veridicitate în relatările ei, din mai multe motive, astfel: perceperea evenimentelor este determinată de înzestrarea psiho-intelectivă a victimei, de afectivitatea, sugestibilitatea, imaginaţia şi personalitatea victimei; victima este supusă unor trăiri emotive deosebit de puternice în timpul săvârşirii actului infracţional, fapt care face ca perceperea actului şi memorarea lui să se facă în condiţiile unei activităţi corticale conştiente reduse, generând lacune perceptive şi memoriale; trecerea timpului afectează şi ea memoria şi, deci, redarea cu fidelitate a evenimentelor; din dorinţa de răzbunare victima poate arăta un alt făptuitor decât cel real; din dorinţa de a-şi îmbunătăţi situaţia procesuală, unde adesea este şi parte civilă, victima poate agrava situaţia infractorului, ajustând realitatea sau punând pe umerii lui fapte pe care nu le-a comis; 69
P. Brânzei, G. Scripcaru, T. Piroźyński, Comportamentul aberant în relaţiile cu mediul, Editura Junimea, Iaşi, 1970, p. 133-136. 70 N. Mitrofan, T. Butoi, V. Zdrenghea, Psihologie Judiciară, Editura Şansa, Bucureşti, 1992, p. 100-103. 42
daca victima are o participare concretă, activă, contradictorie sau chiar iniţiatoare a actului agresional va încerca să ascundă acest aspect, omiţând precizarea rolului sau şi denaturând realitatea; însă cel mai important factor de denaturare sau ascundere a realităţii îl constituie teama de infractor şi răzbunarea acestuia. Cu toate viciile pe care le prezinta mărturia victimei, ea poate furniza informaţii importante: date privind determinarea naturii juridice a actului agresional; date pentru stabilirea celui mai plauzibil mobil; date relative la circumstantele esentiale ale evenimantului (de loc, timp, de comitere etc.); date care definesc personalitatea victimei: concepţia şi modul de viaţă, calităţi, defecte, obiceiuri, starea de echilibru psihic sau tendinţe spre agresivitate, izolare, depresie, alte vicii ascunse etc.; cercul de relaţii al victimei, mediile şi locurile frecventate. De o importanţă deosebită este natura relaţiilor victimei cu mediul şi infractorul (de prietenie, sociabilitate, agresiune, tensiune, ură etc.) şi legăturile ei cu grupuri sociale ilicite sau îndoielnice; date privind mişcarea în timp şi spaţiu a victimei în perioada imediat după comiterea agresiunii; date privind bunurile deţinute de victimă şi eventuala dispariţie a unora dintre ele; date privind antecedentele morale, medicale, penale si contravenţionale ale victimei. Aşadar victima poate fi o sursă importantă pentru identificarea infractorului, chiar şi atunci când nu a supravieţuit agresiunii, fapt ce justifică îndreptarea cercetărilor criminalistice şi înspre victimă nu doar către infractor.71
71
I. Tănăsescu, G. Tănăsescu, C. Tănăsescu, Criminologie (Agresologie. Victimologie. Detentologie), Editura All Beck, Bucureşti, 2003, p. 180-183. 43
STUDIU DE CAZ Norma care incriminează infracţiunea de viol a fost una dintre cele mai des modificate norme din Partea specială a Codului Penal, autorii noului Cod Penal au reluat dificila misiune de redefinire a acestei infracţiuni. Potrivit recunoaşterii autorilor Proiectului de Cod Penal făcută în Expunerea de motive, reglementarea infracţiunii de viol a fost realizată având în vedere: Codul penal spaniol (art. 179), portughez (art. 164), german (art. 177), austriac (art. 201), francez (art. 222-223), precum şi aspectele evidenţiate de doctrina şi jurisprudenţa din aceste state în aplicarea textelor de citate. Libertatea vieţii sexuale este o componentă ca drept fundamental al omului. Libertatea sexuală a persoanei înseamnă dreptul de a decide liber şi în cunoştinţă de cauză când, unde şi cu cine întreţine relaţii sexuale. Integritatea sexuală este o componentă a integrităţii corporale, însemnând respectarea stării fizice în care se află corpul persoanei la un moment dat. Este indiferent, sub acest aspect, dacă victima a mai avut sau nu asemenea experienţe sexuale. Obiect juridic secundar îl constituie şi în noua reglementare relaţiile sociale privind demnitatea, integritatea corporal, sănătatea sau viaţa persoanei, în cazul formelor agravate ale infracţiunii. Subiectul activ al infracţiunii de viol, poate fi numai persoana fizică, indiferent de sexul ei. Condiţia făptuitorului de a fi apt să realizeze un act sexual pare a fi necesar doar în modalitatea faptică a violului săvârşit prin raport sexual sau act sexual anal, deoarece în cazul actului sexual oral, o asemenea capacitate natural nu are vreo relevanţă juridică. Femeia poate la rândul ei să fie autor al infracţiunii de viol, participaţia este posibilă sub toate formele: autorat, coautorat, instigare sau complicitate.72 Coautoratul, instigarea şi complicitatea concomitentă realizează forma agravată a infracţiunii.
72
Revista Dreptul, Nr. 10/2010, Unele consideraţii în legătură cu incriminarea infracţiunii de viol, Viorel Paşca, pp. 23-24. 44
Subiect pasiv al infracţiunii poate fi, şi în condiţiile noii redactări a normei de incriminare, orice persoană indiferent de sex, vârstă, de starea civilă, etc. În cazul unor forme agravate ale infracţiunii, subiectul pasiv este calificat putând fi doar o persoană aflată în îngrijirea, ocrotirea, educarea, paza sau tratamentul făptuitorului sau care este membru al familiei acestuia ori un minor care nu a împlinit 16 ani.73 Faptul că noul Cod penal nu mai prevede ca agravantă violul săvârşit asupra membrilor de familie, ci numai asupra descendenţilor sau fraţilor şi surorilor, nu are semnificaţia dezincriminării violului asupra soţiei, libertatea sa sexuală nefiind anihilată de actul căsătoriei, astfel că în redactarea noului Cod penal infracţiunea îşi pierde doar caracterul agravat, dar rămâne incriminată în forma simplă a infracţiunii. Infracţiunea de viol este o infracţiune cu subiect pasiv unic. În cazul în care mai multe persoane sunt violate în acelaşi timp şi loc vor exista atâtea infracţiuni de viol câte victime sunt. În noul Cod penal nu mai sunt incriminate actele de perversiune sexuală, iar distincţia dintre raportul sexual şi actul sexual oral sau anal, pe de o parte şi orice act de penetrare vaginală sau anală, pe de altă parte, este de natură a defini mai bine elementul material al laturii obiective a infracţiunii de viol. Prin raport sexual, legiuitorul a desemnat actul sexual normal între o persoană de sex masculin şi o persoană de sex feminin, respectiv actul de copulaţie, pe când prin actul sexual oral sau anal, legiuitorul a desemenat actele sexuale, orale sau anale, atât heterosexuale, cât şi homosexuale. Raportul sexual, actul sexual oral sau anal, precum şi orice act de penetrare vaginală sau anală trebuie să fie urmarea constrângerii victimei sau să fie realizate profitând de imposibilitatea ei de a se apăra ori de a-şi exprima voinţa.74 Constrângerea victimei, fie ea fizică sau morală, poate fi exercitată direct de autorul infracţiunii sau de unul sau mai mulţi complici. Actele de constrângere trebuie exercitate în scopul de a întreţine raporturi sexuale, acte sexuale orale sau anale ori alte acte de penetrare vaginală sau anală, altfel ele pot constitui doar alte infracţiuni (loviri sau alte violenţe, ameninţări etc.)75. Făptuitorul trebuie să fi cunoscut vârsta sau starea victimei şi să fi profitat de aceasta pentru a întreţine raportul sexual ori actul sexual oral sau anal. 73
Ibidem, p. 25. Revista Dreptul, Nr. 10/2010, Unele consideraţii în legătură cu incriminarea infracţiunii de viol, Viorel Paşca, p. 27. 75 Ibidem, p. 29. 74
45
Urmarea socialmente periculoasă constă în întreţinerea raportului sexual, a actelor sexuale orale sau anale ori a altor acte de penetrare vaginală sau anală, contrar voinţei victimei, încălcându-i astfel libertatea şi inviolabilitatea sexuală. Infracţiunea de viol este o infracţiune de rezultat, care în formele agravate, pe lângă lezarea libertăţii şi inviolabilităţii sexuale a persoanei, are consecinţe şi asupra integrităţii corporale sau a vieţii persoanei. Rezultatul acţiunii de constrângere sau de punere în imposibilitate de a se apăra trebuie să fie realizarea raportului sexual, a actului sexual oral sau anal sau a oricărei penetrări vaginale sau anale. Dacă aceste acte sexuale nu sunt realizate, infracţiunea nu se consumă, rămâne în faza tentativei. Este însă indiferent dacă raportul sexual s-a finalizat sau nu, fiind suficient să se realizeze penetrarea vaginală, orală sau anală.76 Raportul de cauzalitate în cazul infracţiunii în forma ei tip rezultă din materialitatea faptelor (ex re). Este însă necesar să dovedească să se dovedească faptul că penetrarea vaginală, orală sau anală s-a realizat de persoana învinuită de acest fapt. În acest sens, stabilirea profilului genetic pe baza expertizei ADN-ului din urmele biologice ridicate de la locul faptei sau de pe corpul sau de pe hainele victimei, oferă datele cele mai convingătoare. În cazul formelor agravate ale infracţiunii trebuie dovedită legătura de cauzalitate între acţiunea făptuitorului şi vătămarea corporală sau moartea ori sinuciderea victimei. ADN-ul găsit la locul faptei permite confundarea unui criminal cu o precizie descurajantă. În acelaşi timp succesul nu este garantat decât dacă titularul său este un suspect identificat sau dacă este suficient de apropiat de victimă pentru ca anchetatorii să îl aibă în vedere.77 La momentul în care în SUA, în urma unei campanii duse de către asociaţia avocaţilor americani, ,,Innocence project”, mai mult de 300 de deţinuţi au fost dovediţi a fi nevinovaţi după zece ani, în urma comparării ADN-ului prezent cu cel de pe probele utilizate în proces, nu se putea accepta ca persoane nevinovate din Franţa sau de oriunde altundeva să fie condamnate pornind de la expertize genetice incerte. Oricât de nesemnificativă ar fi nicio marjă de eroare nu este acceptabilă în ceea ce priveşte certitudinea pe care expertizele trebuie să le-o dea
76
Revista Dreptul, Nr. 10/2010, Unele consideraţii în legătură cu incriminarea infracţiunii de viol, Viorel Paşca, p. 30. 77 Pandectele române, nr. 6/2013, p. 117. 46
judecătorilor. Acestea nu trebuie să servească prin ele însele la formarea unei convingeri. Aşadar principiul in dubio pro reo îşi dovedeşte încă o dată, valabilitatea!78 Latura subiectivă a infracţiunii – infracţiunea de viol se poate comite doar cu intenţie directă, fiind exclusă posibilitatea intenţiei indirecte, câtă vreme făptuitorul exercită constrângerea în scopul de a întreţine raportul sexual sau profită în acest scop de imposibilitatea victimei de a se apăra sau de a-şi exprima liber voinţa. Formele agravate ale infracţiunii de viol sunt infracţiuni complexe calificate fie prin calitatea subiectului activ sau pasiv al infracţiunii, fie prin numărul făptuitorilor sau rezultatul vătămator produs. Agravarea este dată de şase cauze de agravare, spre deosebire de patru în actualul Cod Penal, care pot fiecare, în mod singular sau în mod cumulativ, să realizeze conţinutul infracţiunii în forma agravată. În ce priveşte violul agravat săvârşit asupra victimei care se află în îngrijirea, ocrotirea, educarea, paza sau tratamentul făptuitorului (art. 218 alin. 3 lit. (a) din noul Cod Penal) deoarece sunt identice cu cele din vechiul cod.79 În măsura în care violul este urmarea recrutării, transportării, transferării, adăpostirii sau primirii unui minor, vor fi întrunite şi elementele infracţiunii de trafic de minor prevăzute în art. 211 din noul Cod penal. Violul va avea caracter agravat atunci când producerea de materiale pornografice se realizează de autorul violului, cât şi atunci când producerea de materiale pornografice se realizează de către unul dintre complici sau de către un instigator. Violul care a avut ca urmare vătămarea corporală a victimei este o formă agravată a infracţiunii, care absoarbe în conţinutul său vătămările corporale. Vătămările corporale trebuie să fie consecinţa praeterintenţiei făptuitorului, astfel va exista un concurs de infracţiuni. În cazul în care raportul sexual nu s-a realizat din motive independente de voinţa sa, dar violenţele exercitate în acest scop au cauzat victimei vătămări corporale, fapta constituie tentativă la infracţiunea de viol, prevăzută în art. 218 alin. (2). Dar potrivit art. 36 alin (3) din noul Cod Penal, infracţiunea complexă săvârşită cu intenţie depăşită, dacă s-a produs numai rezultatul mai grav al acţiunii secundare, se sancţionează cu pedeapsa prevăzută de lege pentru infracţiunea 78 79
Pandectele române, nr. 6/2013, p. 120. Idem p. 31. 47
complexă consumată. Violul care a avut ca urmare moartea victimei (art. 218 alin 4) este agravat, dar într-o formulare extinsă şi la sinuciderea victimei. Moartea trebuie să fie rezultatul faptei praeterintenţionate a făptuitorului. Dacă făptuitorul a acţionat cu intenţia de a ucide victima pentru a ascunde săvârşirea violului, va exista un concurs de infracţiuni compus din infracţiunea de viol simplu sau agravat, după caz şi infracţiunea de omor calificat. În mod nejustificat s-a renunţat la agravarea infracţiunii de viol urmată de sinuciderea victimei, având în vedere rezonanţa socială a unei asemenea infracţiuni. Tentativa infracţiunilor de viol prevăzute în art. 218 alin (1)-(3) se pedepseşte. Cum tentativa se pedepseşte doar în situaţiile expres prevăzute de lege, trebuie să tragem concluzia că în cazul în care raportul sexual nu s-a realizat din motive independente de voinţa sa, dar violenţele exercitate în acest scop au cauzat moartea victimei, unitatea infracţiunii complexe este sfărâmată şi va exista un concurs între infracţiunea de viol, simplu sau agravat, după caz şi infracţiunea de lovituri cauzatoare de moarte. Este evident că în cazul în care raportul sexual, actul sexual oral sau anal sau orice penetrare vaginală sau anală nu s-a realizat din motive independente de făptuitorului, de voinţa făptuitorului, dar violenţele exercitate în acest scop au cauzat moartea victimei, fapta rămâne în faza de tentativă, dar legea nu prevede pedepsirea tentativei, însă fapta nu poate rămâne nepedepsită, motiv pentru care soluţia propusă este singura rezonabilă.80 Acţiunea penală pentru fapta prevăzută în art. 218 alin. (1) şi (2) din noul Cod penal se pune în mişcare la plângerea prealabilă a persoanei vătămată adresată organelor de cercetare penală, dar împăcarea părţilor nu mai înlătură răspunderea penală. În cazul formelor agravate, acţiunea penală se exercită din oficiu. Infracţiunea în forma simplă se pedepseşte cu închisoare de la 3 la 10 ani şi interzicerea unor drepturi, regimul sancţionator fiind identic cu cel din actualul Cod penal. Pedeapsa este închisoarea de la 5 la 12 ani şi interzicerea unor drepturi, în cazul formei agravate prevăzute în art. 218 alin (3) din noul Cod Penal. Dacă fapta a avut ca urmare moartea victimei, pedeapsa este închisoarea de la 7 la 18 ani şi interzicerea unor drepturi, la fel putându80
Revista Dreptul, Nr. 10/2010, Unele consideraţii în legătură cu incriminarea infracţiunii de viol, Viorel Paşca, p. 34-35. 48
se pune problema aplicării legii mai favorabile deoarece actualul Cod penal prevede pentru această infracţiune o pedeapsă între 15 şi 25 de ani şi interzicerea unor drepturi. Un caz printre multe altele ilustrează o lungă procedură şi o şovăială a judecătorilor, între anii 1737-1738 privind violul asupra Mariei-Anne Hebe, o tânără de 15 ani, vânzătoare de ierburi la colţul străzii. În 1737, cei trei autori sunt duşi la comisariat, denunţaţi fiind de victima lor şi de doi martori. Ei atrăseseră fata promiţându-i un cadou, într-o sală de biliard aflată la capătul unei alei. Au bătut-o şi au violat-o. Circumstanţele sunt neplăcute, mărturiile zdrobitoare: acuzaţii au ameninţat-o pe Marrie-Anne că o vor pune să mănânce cioburile de sticlă pe care le-a făcut zbătându-se, s-au aşezat pe faţa ei pentru a o imobiliza mai bine şi a o împiedica să strige. Violul a fost atestat de raportul medicilor: ,,am remarcat părţile genital roşii şi inflamate, himenul sfâşiat şi o scurgere de materie verzuie”. Lungimea procedurii subliniază tergiversările judecătorilor: un prim proces, în 1737, pronunţă un ,,supliment de instrucţie” de un an, reţinând acuzaţii în închisoare, un al doilea proces, în 1738 prelungeşte cererea cu trei luni, o procedură de apel în 28 august 1738 îi eliberează pe acuzaţi, confirmând că ,,suplimentul de instrucţie” echivalează cu o eliberare definitivă. Mai multe semne indică o viziune ciudată despre violenţă: medicii neglijează să evidenţieze loviturile de pe corpul fetei, iar judecătorii nu disting deloc sau prea puţin rolul fiecăruia dintre ei. Aceste procese au comis erori, iar dificultatea de condamnare a actului sângeros exemplifica o societate pregătită să ierte, care acorda o legitimitate brutalităţii fizice, o justiţie pregătită să scuze, pentru că nu a avut loc moartea victimei. De remarcat şi strict corespondenţă dintre violenţă şi viol în importanţa acordată apartenenţei sociale a actorilor. În drama MarieAnne, faptul că era orfană, lipsa oricărui sprijin social ori familial, n-au favorizat deloc vigilenţa juraţilor, în vreme ce averea unuia dintre autori – fiu de negustori înstărit, predispunea la indulgenţă. E o impunitate teoretizată de tratatele privind criminalitatea şi transpusă în formule precise: ,,Calitatea persoanei asupra căreia se exerctă violenţa, măreşte sau micşorează vina. O violenţă săvârşită faţă de o sclavă sau o servitoare e mai puţin gravă decât cea săvârşită asupra unei fete de condiţie bună”. Distanţa socială modulează dozarea gravităţii crimelor în funcţie de apartenenţa victimelor, rangul este decisive. Demnitatea ofensatului determină estimarea şi sugerează dimensiunea răului. Dreptul afirmă pur şi simplu forţa. Starea de sărăcie a violatorului
49
face să crească invers proporţional gravitatea gstuli, consecinţă la fel de mecanică a distanţei sociale.81 Violatori şi asasini Prostituatele, datorită stilului de viaţă, sunt mai frecvent supuse la violenţe decât alte femei şi cad, deseori, victime ale propriilor clienţi cu manifestări sadice. Rănile provocate pe corp sau leziunile din jurul ochilor sunt socotite, oarecum, normale, în cazul lor. Şi fiindcă prostituatele prin natura “meseriei” lor atrag perverşii, acele persoane care în altă parte nu-şi pot satisfice aberaţiile sexuale, ele au toate şansele de a-şi ocupa locul, înainte de vreme în cimitire. Un exemplu clasic îl constituie cazul “criminalului despuiatelor” cum a fost supranumit din anii 1964-1965, când şase prostituate au fost pur şi simplu sufocate brutal în urma contactului sexual oral. Acest criminal nu a fost descoperit nici până astăzi. Dintr-o altă categorie fac parte femei care şi-ar fi putut salva viaţa dacă nu se împotriveau cu înverşunare violatorilor. Aceste victime nu au făcut altceva decât să întărâte brutalitatea şi anomaliile sexuale ale violatorilor, care oricum sunt oameni cu psihic labil, cu manifestări primitive, animalice. “Nu am vrut s-o omor!” Deseori violatorii invocă acest fapt în faţa instanţei. Şi poate, această afirmaţie conţine un adevăr, în măsură mai mare sau mai mică. Mobilul lor este de fapt, doar violul, nu şi omorul, acesta fiind un deznodământ nefericit al propriei imprudenţe şi al pornirilor bolnăvicioase. Dar, majoritatea persoanelor care recurg la o relaţie sexual forţată sunt predispose şi la acte criminale. Dacă moartea persoanei violate este cauzată de actul sexual agresiv, fapta se supune, pe bună dreptate, prevederilor codului penal, iar violatorul este acuzat de omucidere.82 În iarna lui 1944, în decurs de câteva săptămâni s-au petrecut două cazuri, relativ asemănătoare. Fetele sugrumate cu propriile eşarfe, au sfârşit prin moarte violentă, iar agresorilor au afirmat unison: “n-am vrut s-o omor”. 83 81
Georges Vigarello, Istoria violului, secolele XVI-XX, Editura Amarcord, Timişoara 1998, pp. 21-22. Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 58. 83 Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 59. 82
50
În seara zilei de 13 februarie, secretara comandantului Forţelor Aeriene Regale, domnişoara M. D., de 21 de ani, a avut permisie la sfârşitul săptămânii, ocazie cu care şi-a vizitat familia, pe Blake Road, din Warstead. La întoarcere şi-a luat rămas bun de la logodnicul ei, în cea mai apropiată gară de lângă tabără, unde avea să se întoarcă. Era în jurul miezului nopţii. Drumul până la unitate urma să îl parcurgă pe jos, nefiind un alt mijloc de transport care să facă legătura. A fost însoţită de doamna McG. şi fratele său, apoi li s-a adăugat un soldat pe care nu îl cunoşteau niciunul dintre ei. Fraţii McG. au avut altă destinaţie, aşa că doamnaM.D. şi-a continuat drumul alături de tânăr şi mergeau împreună către tabără. A doua zi dimineaţa în ziua Sfântului Valentin, la ora 8,35 cadavrul fetei a fost descoperit aproape de staţia taberei. Era îmbrăcată doar în cămaşă şi pulover şi la prima vedere s-a putut constatat că a a vut loc o luptă crâncenă între victimă şi atacator. După ce a violat-o, a ştrangulato cu fularul. Dr R.M., a apreciat că moartea a survenit între orele 24 şi 2. Căptianul T. R. de la Scotland Yard (viitorul şef al poliţiei) a organizat un raid în unităţile militare din apropiere. Făptaşul a fost descoperit după 10 zile. Era G.J. un dezertor din unitatea de artilerie din Woolwick. Când l-au arestat pe atacatorul de 24 de ani, acesta purta o baretă de infanetrist, o insignă de preparator, iar pe uniforma kaki avea însemnul Forţelor Aeriene Legale ale Marii Britanii. Cu toate că uniforma lui prezenta aceste neconcordanţe, hoinărea nestingherit prin Londra, fără ca cineva să-l fi reclamat. Nu s-a pus la îndoială vinovăţia lui. La percheziţie s-a găsit portmoneul, stiloul şi cheile fetei ucise, iar mărturisirea lui a fost cea care a pus capăt cercetărilor şi a ducerii de noi probe. „I-am astupat gura cu mâna şi am doborât-o”, spuse criminalul. „S-a zbătut mult şi atunci am legat fularul de gâtul ei, dar cred că l-am strâns prea tare. Pe urmă, am văzut că s-a liniştit. Iam ascultat inima şi mi-am dat seama că murise. Speriat am târât-o într-o grădină şi apoi am fugit. ” G. J. a fost judecat în aprilie 1944, în Old Bailey, judecătorul H.A. spus la finalul procesului: „este cert faptul că doamna M.D. a murit de moarte violentă. Noi nu putem decât să
51
ne imaginăm cum o persoană, luptă cu toate forţele pentru viaţa sau onoarea sa, opunând o rezistenţă ieşită din comun, dar în final ea moare.”84 G. J. a fost găsit vinovat de omucidere dar a fost graţiat în cele din urmă. Mai târziu s-a făcut apel pentru anularea sentinţei, pe motiv că judecătorul a influenţat hotărârea juraţilor atunci când a afirmat că urmările faptei sunt de fapt o confirmare a voinţei agresorului. F. H.L avocatul lui G. J., a susţinut că judecătorul a evidenţiat în mod deosebit şi voit că apărarea invocă imprudenţa violatorului şi anume că făptaşul nu a urmărit nicio clipă să o ucidă pe M. D. Procurorul a respins ca nefondat apelul, motivând că judecătorul a luat o poziţie dreaptă şi legală faţă de juraţi, iar sentinţa finală a fost dată de aceştia din urmă.85 G J. a fost condamnat la moarte prin spânzurare, iar sentinţa a fost executată în iunie în acelaşi an. La 19 martie în acelaşi an, a fost omorâtă o altă fată în condiţii asemănătoare cu cele uciderii doameni M.D. pe aceasta o chema G.M. 27 ani, a petrecut seara cu logodnicul ei. Apoi s-a îndreptat spre locuinţa ei din Bishop Road, dar nu a mai ajuns acasă niciodată. A doua zi dimineaţă, cadavrul ei a fost găsit de un poştaş, aproape de casa ei. A fost violată, hainele ei au fost smulse şi rupte în bucăţi, iar fularul îi era legat strâns în jurul gâtului, capătul acestuia fiindu-i înfundat în gură. Nu exista nicio urmă pentru descoperirea făptaşului, dar poliţiştii au mers din casă în casă ca să decopere eventuale indicii ce ar putea face lumină în acest caz. În timpul cercetărilor au aflat că o altă femeie, doamna G. a fost acostată în drum spre locuinţa sa de un soldat cu un puternic accent scoţian. Acesta a încercat să o îmbrăţişeze, dar femeia a reuşit să scape din strânsoare adăpostindu-se în casă. La strigătele ei soldatul a fugit. Agresorul a lăsat semne destul de vizibile la cel de al doilea atac. Pe gazonul din faţa casei au găsit urme pronunţate ce proveneau de la cizmele milităreşti de mărimea 44, ascuţite la vârf de metal.
84 85
Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 59-60. Ibidem, p. 60. 52
Au fost cercetaţi numeroşi soldaţi, până când în ziua de 31 martie, au găsit proprietarul acelei perechi de cizme ale căror urme s-au potrivit cu cele de pe gazon. Era J. G. D.,, un soldat scoţian de 18 ani, a recunoscut incidentul cu doamna G., dar a negat uciderea doamnei G.M. Fiind o fire mai labilă şi supusă multor presiuni din pareta poliţiei şi-a recunoscut fapta în cele din urmă. „Eu am omorât-o. Săraca fată...”, erau cuvintele rostite printre lacrimi. 86Apoi a povestit detaliile monstruoasei crime. A dus-o sub o poartă, a sărutat-o acesteia nu i-a plăcut, s-a împotrivit lovindu-l cu mâinile, iar el în cele din urmă i-a smuls hainele şi a omorât-o. Acuzat de crimă ultimele lui cuvinte au fost „eu nu am vrut să o omor!”. În luna mai a avut loc procesul lui J.G.D.. Avocatul lui pe nume K.B. a invocat că acesta a omorât din imprudenţă, fiindcă era beat şi suferea de o formă uşoară de epilepsie. În asemenea cazuri, culpabilitatea nu poate fi dovedită în ansamblul ei. Juraţii,însă au respins probele apărării şi l-au găsit vinovat pe J.G.D. de uciderea domnişoarei G.M.. Sentinţa a fost înaintată judecătorului H. care a constatat că probele apărării sunt nefondate din punct de vedere medical dar şi juridic. J.G. D. a fost spânzurat în incinta închisorii. 87 „Fata s-a înfuriat şi am doborât-o”, afirma T. C., angajatul civil al corpului medical din Armata Regală, care în vara anului 1942, a ucis o femeie în cartierul Putney, din Londra. Vinovăţia acestui criminal a fost evidentă, deoarece a fost surprins asupra faptei. Doi comandanţi de patrulă, în timpul turului de noapte, au auzit nişte gâfâituri dintr-o grădină apropiată. După ce s-au apropiat, au realizat că doamna B.N.M. o femeie irlandeză a fost violată şi ştrangulată. Când a fost găsită femeia era în agonie, moartea a survenit peste câteva minute. T.C.,a fost arestat. La reconstituirea faptei, s-a dovedit că soldatul avea o permisie de 9 zile pe care a petrecut-o la fratele său. A fost cu acesta într-un bar unde T.C. a flirtat cu o chelneriţă căreia i-a propus să o conducă acasă, însă aceasta l-a refuzat şi a luat o atitudine distantă faţă de el. Mai departe nu se ştie cu exactitate ce s-a întaâmplat, dar în timpul procesului s-a ajuns la concluzia că soldatul T.C., în delirul provocat de alcool, a confundat-o pe B.N.M. cu chelneriţa din bar cu care îşi dorea să întreţină relaţii sexuale. 86 87
Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 61. Ibidem, p. 62. 53
În declaraţia făcută, acesta a mărturisit că femeia se împotrivea şi ţipa şi atunci a sugrumat-o.88 În procesul din septembrie 1943, apărarea a invocat instabilitatea mintală a acuzatului, faptul că nu a fost conştient de săvârşirea faptei. În administrarea probelor s-a depus un grafic al encefalogramei. S-a apelat la părerea dr.J.D.N. de la Centrul Medical al Judecătoriei, care a observat că graficul undelor era într-adevăr turbulent, anormal. Acesta a propus efectuarea unei noi encefalograme, într-o stare provocată de astă-dată, asemănătoare cu cea din noaptea crimei, care să poată reda comportarea agresorului în timpul săvârşirii violului. La persoanele cu anomalii mintale, consumul unor cantităţi de lichide poate determina comportări asemănătoare epilepsiei. Astfel, că i s-au administrat 12 pahare cu apă, câte 4 pahare pe oră. Intervalul corespondea aproximativ cu perioada în care au consumat cele 12 pahare de bere în localuri diferite. La finalul fiecărei ore s-a plimbat puţin pentru a simula deplasarea de la o cârciumă la alta. „Peste o oră, spuse dr. H, pus să repire adânc timp de 3 minute, comportamentul acuzatului a devenit instabil.” Dr. H. a pronunţat diagnosticul: T.C. are o funcţionare anormală a creierului, care-i poate provoca manifestări asemănătoare epilepsiei, instigându-l tototdată la acţiuni violenţe, agresive. Medicul a mai adăugat, însă, că acest diagnostic nu-l absolvă de fapta comisă. Însumând rezlultatele analizelor medicale, judecătorul S. A completat: „Îndrăznesc să afirm că ştiinţa medicală a făscut progrese, dar dacă medicul, ca martor în proces, consideră că acuzatul era conştient de gravitatea faptei sale, atunci spuneţi-i domnilor ce am câştigat prin aceste analize?” Juriul, format din 10 bărbaţi şi 2 femei, a pledat pentru vinovăţia lui T.C.,deoarece acuzatul a conştientizat la momentul respectiv violul şi crima, dar au optat pentru graţierea lui. T.C. a fost spânzurat după trei săptămân la Wandworth. În concluzie, s-a demonstrat că graficul encefalogramei certifică adesori probe eronate argumente deficitare, altfel că nu se poate aprecia şi confirma, justa gravitate a faptei crimnale. 88
Ibidem, p. 62-63. 54
Este incontestabil că testul a arătat lipsa stăpânirii de sine a criminalului. De alftel o asemenea persoană în orice moment al vieţii sale, putea recurge la infracţiuni sexuale agresive şi în cazul de faţă ca şi în ale dăţi, alcoolul a mobilizat instinctul criminal. Argumente invocate de el nu sunt cu nimic mai deosebite decât cele ale lui Kemp sau ale lui J.D.N. criminalii recurg deseori la scuze de genul „nu vroiau să ucidă victimele...” 89 În Marea Britanie, majoritatea criminalilor sunt persoane care nu au de fapt tendinţe criminale, dar provoacă deseori scandaluri în familie. Oamenii care săvârşesc crime ca urmare a unor certurilor în familie, deseori recurg la fapte sinucigaşe înainte de arest sau se denunţă singuri la poliţie. Sunt apoi judecaţi şi ajunşi în închisoare devin recalcitranţi şi irascibili cu conştiinţa încărcată pentru tot restul vieţii. Infracţiunea având ca mobil sexualitatea finalizată prin crimă. Din punct de vedere moral se consideră, la fel de gravă ca şi fapta unui om care înarmat intră într-o bancă cu scopul de a o jefui. Foarte rare sunt cazurile când un psihiatru poate decide nevinovăţia criminalului, având la bază analize medicale deosebit de concludente în acest sens, prin care să demonstreze că ucigaşul-atacatorul sau jefuitorul suferă de afecţiuni mintale deosebit de accentuate şi avansate. Este regretabil faptul că unii avocaţi care nu au suficiente probe pentru formularea apărării apelează la medici de o calitate morală îndoielnică pentru a le prezenta un fals raport referitor la starea mintală precară a aacuzaţilor cu scopul de a-i induce în eroare pe juraţi. Printre victime se numără şi M. R, caporal în armata Aeriana Britanică de femei. Era o femeie tânără atrăgătoare, proaspăt măritată, care a fost violată şi apoi omorâtă bestial. Tânăra căsătorită a fost într-o permisie la sfârşitul săptămânii pe care şi-a petrecut-o cu soţul ei. Se întorcea spre unitate când i s-a întâmplat nenorocirea. M.R. era fiica cea mai mare a soţilor S. Wintory Parck. În aprilie 1942, s-a căsătorit cu P.R. locotenent în artileria Regală. Femeia avea serviciul în tabăra aviaţiei Regale din Kenson, în apropiere de Newcastle. În 12 iunie, vinerea la orele 11,30 seara s-au îndreptat spre gara din Newcastle, iar până înainte de a sosi trenul de Londra, pe care îl aştepta soţul său, au stat într-un local. După plecarea soţului femeia se porni către unitate pe jos, având de parcurs 6 km cu toate 89
Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 64-65. 55
că soţul o ruga să ia un taximetru. Ea nu considera că este un efort deosebit să meargă pe jos, iar o plimbare îi făcea bine ca să uite de îngrijorarea şi tristeţea produsă de despărţirea de soţul ei.90 Când se lumină de ziuă, un lăptar mergea pe drumul ce ieşea din Town Moor. Acesta observă un picior de femeie, iar când s-a apropiat văzu un cadavru. Corpul doamnei M.R. era zdrobit iar hainele şi lenjeria de corp au fost smulse şi ciopârţite. După toate probabilităţile moartea a survenit între 1 şi 2 noaptea. Profesor, medic la laboratorul de sănătate al Ministerului Justiţiei, după examinarea victimei a constata că aceasta a fost batjococrită şi la 2 ore după survenirea morţii. Identificarea ei a fost îngreunată fiindcă actele personale nu s-au găsit, iar criminalul i-a furat toate bijuteriile. Sergentul J. A fost însărcinat cu cercetarea omorului. Din unităţile militare aflate în apropiere nu s-a anunţat nicio dispariţie care să provoace supoziţii. Doamna M a lipsit mai mult decât i s-a permis, dar ştiau că este cu soţul ei care urma să plece într-o misiune mai lungă. Nevrând să îi creeze necazuri, nu s-a anunţat oficial întârzierea. După o vreme s-a făcut o legătură între persoana dispărută şi victimă, domnul R. Identificând-o ulterior pe soţia sa. În apropierea cadavrului s-au descoperit 2 bucăţele de ebonită care proveneau după o analiză balistică din mânerul unei arme vechi, ieşite din uz. Probabil că fractura craniului a fost produsă din patul unei asemenea arme. În jgheabul unei case de pe Clearmont Road a fost descoperit o brăţară de argint, o mănuşă şi o cutie de pudră, toate acestea au fost recunoscute de soţul victimei. Atunci când criminalii sexuali intervin într-un fel sau altul în cercetările poliţiei pentru descoperirea făptaşului. Nu este încă limpede dacă ei doresc retrăirea evenimentelor sumbre sau doresc publicitate sau de ce nu doresc în subconştientul său arestarea făptaşului. Un om a trezit interesul poliţiei în acest caz. În timpul cercetărilor un matelot de 24 ani angajat al Flotei Comerciale pe nume J.C. se găsea pe Framlinton Place unde îşi avea de fapt domiciliul. El locuia la 50 de metrii de locul faptei. S-a oferit să depună mărturie referitoare la deplasările lui în aceste zile. A mărturisit locotenentului J.S. că şi-a petrecut seara cu un prieten 90
Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 65-66. 56
într-un local, de unde au plecat împreună cu un taximetru. El a coborât la intersecţia cu Claremont Road, unde nu a remarcat niciun fapt nicio persoană suspectă. 91 Însă locotenenetul, nu s-a mulţumit cu atât şi a dat ordin pentru percheziţionarea locuinţei intrusului. Sub perna de pe pat au găsit un revolver cu mâner de ebonită, ciobit, iar o altă bucată de ebonită au descoperit-o într-un alt colţ al camerei. Fragmentele s-au potrivit perfect în ciobitura mânerului. O parte a relatărilor lui J.C. au fost adevărate: el şi-a petrecut seara cu acel prieten într-un bar unde au băut amândoi foarte mult. J.C. a vazut-o penru prima dată pe M.R. trecând pe lângă cafeneaua din gară. Mai târziu după ce a coborât din taxi a zărit-o din nou, „nu ştiu se s-a întâmplat spuse, ne-am bătut şi poate am lovit-o cu arma”. Apoi, a spus că a plecat acasă, dar nu putea să stea liniştit până nu s-a dus din nou la locul faptei să verifice dacă a omorât-o pe victimă. „Când m-am întors la ea am luminat locul şi am leşinat. Mi-aduc aminte că am dezbrăcat-o. Ştiu că i-am luat şi brăţara şi câteva mărunţişuri apoi am fugit ca un nebun. După o vreme le-am aruncat într-un jgheab.” Erau posibile două variante referitoare la jaful inexplicabil, căci agresorul aruncase obiectele furate. J.C., spera că îi poate induce în eroare pe poliţişti cu declaraţii false şi anume că omorul a fost un deznodământ nefericit al jafului. Se poate presupune după părerea lui J.B. că ucigaşul a urmărit doar o satisfacţie perversă prin posesia obiectelor personale ale doamnei ucise. Iar după ce le-a ţinut o vreme s-a descotorosit de ele. Era o explicaţie posibilă a fetişismului, fapt susţinut şi de lenjeria intimă găsită în locuinţa sa. Acestea din urmă nu aparţineau doamnei M. R., probabil că au fost furate dintr-un magazin de lenjerie, servindu-i drept obiect al trărilor sexuale bolnave. J.C., nu a dat nicio explicaţie. Când a fost înştiinţat că a fost acuzat de crimă, răspunsul său a fost simplu:”ceva nu aţi înţeles domnilor, omorul nu a fost voluntar.” La procesul din august 1942, în Newcastle, apărarea a susţinut că acţiunea criminală a lui J.C. a fost provocată de alcool. Juraţii au respins această afirmaţie. Acest mobil al crimei nu a
91
Ibidem, p. 66-67. 57
fost luat în seamă nici de Curtea Supremă de Justiţie. J.C. a fost executat în acelaşi an în incinta închisorii din Durham.92 În majoritatea violurilor, agresorul şi victima nu se cunosc. În următoarele rânduri vom prezenta un caz mai puţin deosebit, când ei se cunoşteau fiind chiar amanţi. R.K locuia în Berdfordshire, L.B. la ferma Plantation Road. Ea era o domnişoară frumoasă, atrăgătoare cu un farmec ştrengăresc care a acceptat cu uşurinţă complimentele bărbaţilor. La vârsta de 17 ani, îl cunoscuse pe L.S. de 18 ani şi de atunci afecţiunea fetei era centralizată doar aspura lui. Apoi, LS. S-a înrolat în armată. Legătura lor nu a fost întreruptă, îşi scriau şi din când în când în timpul permisiilor se şi întâlneau. Cu timpul LS a fost trimis în Honk Kong, iar relaţia dintre ei a început să dea semne de oboseală. Fata nu ducea lipsă de companie, avea mulţi prieteni printre care şi 2-3 poliţişti. Avea o viaţă fericită lipsită de griji, până când se hotărî să se mărite cu unul din poliţiştii cu unul din poliţitii care îi făcea curte. În 1937, RK, se pregătea pentru nuntă, când apăru L.S., după o absenţă de 5 ani. Întâlnirea lor a fost întâmplătoare. În amintirea „timpurilor apuse”, RK a acceptat să petreacă împreună o noapte. LS a fost din nou vrăjită de fată, implorând-o să rupă logodna, pentru a putea fi din nou împreună, dar ea era hotărâtă să se căsătorească. Era seara zilei de 11 aprilie. După ce au părăsit localul, s-au plimbat prin pădurea de brazi, în apropierea fermei unde locuia fata. A doua zi dimineaţa, cadavrul fetei a fost găsit de un trecător. Fata a fost ştrangulată cu propriul ei fular, iar rochia galbenă i-a fost sfârtecată, la fel şi lenjeria intimă. Pământul răvăşit din împrejurul ei demonstra că între femeie şi agresor a avut loc o luptă crâncenă. LS, nega cu înverşunare implicarea sa în violul criminal, susţinând că după părăsirea localului, s-a despărţit de ea mergând fiecare spre casele lor.
92
Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 67-68. 58
În faţa instanţei i s-au prezentat dovezi concludente ce cofirmau vinovăţia şi atunci a declarat că înainte cu o seară se certaseră. Ea striga, iar el i-a legat fularul la gât, dar nega cu desăvârşire că a ucis-o „eram mâhnit” mai spuse. Mâhnirea aceasta l-a costat viaţa. La 13 august 1937, a fost spânzurat la Pentonvile.93 O altă fată putea de asemenea să evite sfârşitul fatal dacă nu se împotrivea cu îndârjire violatorului. VF, adolescentă încă a fost violată şi ucisă la 11 decembrie 1960. Fata de 15 ani împreună cu o prietenă, PC au mers la o petrecere de sâmbătă seara. PC plecase acasă singură, iar prieteana sa ieşise din sala de dans împreună cu un tânăr. În zorii zilei de 12 decembrie la ora 3,40 domnul EF a anunţat dispariţia fiicei sale. Poliţia a pornit imediat cercetările. Într-o oră au găsit primele urme, lângă clădirea anexă a gimnaziului, pantoful stâng al fetei, o mănuşă, un piaptăn şi nişte pete de sânge. Urmele i-au condus pe poliţişti la un parc public lângă un lac. Cadavrul fetei era scufundat în apa de un metru, aproape îngheţată. Când au tras-o la mal, era evidentă că a fost violată, apoi ştrangulată cu ciorapul ei. Şi-au făcut apariţia şi câţiva martori, care auziseră strigătele fetei în zona cu pricina. Agresorul fetei a fost descoperit repede, era JCK de 21 de ani, ajutor de măcelar. El a negat fapta, dar nu putea da explicaţii clare referitoare la petele de sânge găsite pe haina sa, care aveau aceeaşi grupă de sânge cu cea a victimei, sau la zgârieturile recente de pe mână. Când a fost acuzat de omor, a recunoscut că a depus mărturie mincinoasă, apoi a relatat faptele: „abia îmi aduc aminte ce s-a întâmplat. Dar, vă povestesc atât cât ştiu, am mers cu ea la plimbare. Apoi lângă şcoală ne-am oprit şi ne-am sărutat, dar ea m-a împins şi m-a lovit cu capul de perete, fiindcă nu îmi amintesc ce s-a întâmplat pe urmă. Ştiu doar că m-am trezit în parc, lângă lac.” Declaraţiile sale au fost pe alocuri contradictorii.94 Ajuns acasă, ucigaşul şi-a spălat cămaşa şi apoi s-a culcat. În ianuarie, 1961, JCK a fost condamnat la închisoare pe viaţă, apărarea a invocat faptul că acuzatul a fost sub influenţa alcoolului, astfel că nu poate fi tras la răspundere, deoarece nu îşi aminteşte nimic. Vinovăţia lui, este indiscutabilă, însă era posibil ca el să nu fi conştientizat fapta pe care o săvârşise. 93 94
Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 69-70. Ibidem, p.71 59
Infractorul care a comis un viol, chiar dacă nu a provocat decesul, victimei va rămâne permanent afectat de întâmplări. Faptele îi revin câteodată sub formă de coşmaruri obsedându-l tot restul vieţii.95 Bătrână de 82 ani violată şi ucisă! Unora li se pare că fac fapte de vitejie câd atacă femeile cu scopul de a le viola şi astfel de modele fac prozeliţi în mediile în care educaţia şi cultura sunt în grea suferinţă. Doi fraţi ai lui zăceau prin închisori, pentru infracţiuni de viol, şi el făcuse un stagiu tot pentru viol, de câţiva ani. Şi abia fusese eliberat condiţionat şi acum era în refacere. În acea zi fierbinte de vară se simţea nevoia unui mare consum de lichide. I se uscase gâtlejul şi a început de dimneaţă cu bere. De la prânz în altă comună, unde a a consumat o cantitate oarecare de rom, din spusele lui. Aici a stat până seara când s-a întors spre casă. În drum spre casă s-a întâlnit cu nişte prieteni unde a băut bere, rom şi tot aşa, îndemnându-se spre fapte de vitejie, dar în nici un caz fapte bune. Trecuse de miezul nopţii când s-au hotărât să plece spre casă. În drum spre casă, şi-a propus să treacă pe la o babă care avea 82 de ani să îi facă felul. S-a furişat în casă, dar câinele a început să latre, aceasta auzind că intră cineva în casă s-a ridicat din pat şi a ieşit la uşă. Violatorul, i-a astupat gura ca să nu ţipe şi a lovit-o până când a căzut în nesimţire. A încercat să o violeze dar nu a reuşit, ori pentru că era beat fie din alte motive. Apoi a frământat trupul bătrânei cu lovituri la întâmplare pentru că a rămas nesatisfăcut. Ajuns acasă, a încercat să îşi spele hainele, dar a adormit. Când s-a trezit a plecat din nou la bar, de unde a fost ridicat pentru cercetări. Fiind întrebat de ce a vrut să violeze o bătrâna de 82 de ani a răspuns ”ce dacă avea 82 de ani?” În timpul anchetei s-a stabilit că în urmă cu o lună, s-a mai săvărşit o tentativă de viol în locuinţa unei femei văduve care a avea 4 copii. S-au speriat copii şi au început să plângă, dar el o ţinea morţiş, vroia să aibă raport sexual cu ea. Profitând de o clipă de neatenţie a lui, când tocmai luase un cuţit din bucătărie, femeia a ieşit din casă şi a laramat vecinii.
95
Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 71. 60
A doua zi, la poliţie, declara că nu-şi aminteşete ce a făcut, pentru că era beat. Atunci, a primit doar o amendă, pentru deranjarea liniştii publice, echivalent cu o încurajare pentru săvârşirea altor fapte.96 „Am ucis-o pe bătrână ca să nu mă denunţe!” Victima avea un vecin de încredere pe care îl cunoştea de o viaţă. Vecinul de lângă casă avea 40 de ani, fusese căsătorit şi avea 4 copii în îngrijire, era instalator. Avea o meteahnă - cam bea, uneori depăşea măsura. Într-o noapte de vară, aflându-se sub influeţa băuturii alcoolice nu a mai rezistat excitaţei sexuale şi a dat buzna peste vecina lui o femeie în vârstă de 74 de ani. S-a dus cu vorba bună, numai până când bătrâna i-a deschis uşa. Apoi a frânt împotrivirea femeii, frângându-i oasele – coaste, mâini, picioare şi a violat-o. El a declarat că bătrâna îl va denunţa pentru fapta comisă. „pentru tine să fac eu puşcărie?” Adică o considera „o zdreanţă de babă” a cărei viaţă nu putea fi pusă în cumpănă cu libertatea lui. Şi n-a stat pe gânduri, s-a urcat pe trupul ei şi a jucat ca pe un vreasc de crengi uscate, care se rup şi troznesc dacă le calci. La anchetă a declarat senin „am ucis-o pe bătrână ca să nu mă denunţe”. Făptuitorul băuse mult şi era „stătut” pentru că femeie nu avea dar nevoia sexuală a depăşit capacitatea lui de a se înfrâna...97
„Violatorii din obicei” Există aşa numiţii infractori „din obicei” care săvârşesc fapte penale, cu aceeaşi uşurinţă cu care unii scutură scrumul de ţigară pe covor, deşi au scrumieră la îndemână, ori emit o înjurătură la fiecare frază rostită pentru a fi mai convingători şi pentru a „da culoare” exprimării 96 97
Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Ion Argeşanu, Editura Oscar Print, 1995, p. 73-74. Ibidem, p.74-75. 61
lor. Aceştia comiţând faptele în circumstanţe favorizatoare asemănătoare printre care: au un grad redus de cultură, uneori starea sănătăţii lor psihice este deficitară, însă cel mai adesea au un intelect liminar. Trăiesc în stare de semi-izolare sau izolare, nu au o ocupaţie stabilă, ori exercită una de solicitare exclusiv fizică. Îşi aleg victimele dintre persoanele în vârstă, de care ştiu că se află în neputinţă de a se apăra. Violatorul „din obicei” , avea 21 de ani, consuma băuturi alcoolice relativ frecvent. Nu avea o acupaţie stabilă, nu ştia carte, nu era căsătorit, mai fusese condamnat tot pentru viol săvârşit asupra unei femei în vârstă şi potrivit expertizei psihiatrice avea un intelect liminar cu discernământul păstrat pentru faptele reţinute în sarcina sa. Poate fi caracterizat ca fiind: „un caz tipic”. Se eliberase de puţin timp din penitenciar, ca urmare a graţierii, pedepsei de 6 ani închisoare pentru viol. Seara la întoarcerea spre casă, după ce şi-a rezolvat problemele personale, acesta trece pe lângă casa unei femei în vârstă de 80 de ani, ştia că bătrâna era singură a şi stat un pic la pândă ca să fie sigur că totul este în regulă. A intrat în casa femeii şi i-a cerut banii pe care aceasta îi avea, bătrâna spune că nu are bani, el nu o crede, o leagă de mâini şi de picioare, o violează şi pentru că bătrâna ţipa o strânge de gât. Medicii psihiatrii au stabilit. Că el avea un intelect liminar, însă ca să caute banii bătrânei, l-a dus mintea. I-a găsit ascunşi unde într-un şopron , nu în casă. A căutat stăruitor şi cu metodă, până a dat de ei. După aproape o lună a fost descoperit de poliţie şi luat la întebări. A mărturisit fata fără să clipească, mai mult decât atât, că în urmă a mai săvârşit un viol, tot asupra unei femei bătrâne, dar ea nu a sesizat poliţia fiindu-i teamă să nu se facă de ruşine în faţa ocuitorilor din sat. Câte femei nu au fost violate, şi fiindu-le lor ruşine de ce li s-a întâmplat, nu l-au reclamat pe făptaş. Procedând în această manieră, victimele îi încurajează pe violatori, cae îşi fac mai departe de cap şi ajung „violatori din obicei”.98 Sentinţa penală xyz -2013-Tribunalul Timiş
98
Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 79-80. 62
La apelul nominal făcut în şedinţa secretă a răspuns inculpat în stare de detenţie, asistat de apărătorul desemnat din oficiu, avocat P.S. pentru partea vătămată minoră, K.A.M. lipsă prin reprezentatnt legal G.M. Lipsă, se prezentă avocat oficiu –O.L. Pentru partea civilă spitalul clinic de urgenţă copii – avocat PC. Cu împuternicire avocaţială la dosar, lipsă fiind partea civilă Clinica NPI. Prezenţi marotii SR, SG şi K.A., însoţit de psihologul din cadrul asociaţiei precum şi asistent maternal. Procedura de citare legală îndeplinită. S-a făcut referatul cauzei de către grefierul de şedinţă după care se constată că la termenul din 21 august 2013, instanţa conform prevederilor art. 290-alin 2 Cp, a declarat şedinţă secretă pe tot parcursul procesului avînd în vedere că partea vătămată este minoră. Din analiza actelor şi lucrărilor de la dosar instanţa constată că ansamblul probelor dosarului confirmă starea de fapt arătată în rechizitoriu, instaţa reţinând următoarele: în nopatea de 17-18.06.2013, inculpatul K.L se afla la locinţa sa din Biled, împreună cu cei 4 copii minori, care i-au fost lăsaţi în grijă de către concubina sa, numita G.M., mama minorilor, care se afla la spital pentru naşterea celui de al cinci lea copil minor. După ce minora K.A a adormit la un oment dat, s-a trezit pentru nevoile fiziologice şi după ce s-a aşezat din nou în pat, tatăl ei inculpatul K.L, s-a aşezat lângă ea pe pat şi a început să o mângâie şi să o sărute pe burtică şi gură. A atins-o în zona organelor genitale (băgându-i degetele în păsărică) şi în acest timp inculpatul fiind cu organul genital în erecţie, minora când a observat s-a speriat şi a trântit o cană lângă pat. În acest moment au intrat în camera martorii PGR şi SP şi când au aprins becul, l-au văzut pe inculpat aşezat peste minoră care era întinsă pe spate cu tricoul ridicat, cu picioarele desfăcute şi plângea. Martorii obervând şi că inculpatul avea penisul în erecţie. Martora PGR a luat-o pe minoră în braţe, minora spunându-i că tatăl ei a vrut să facă sex cu ea. Au fost anunţate organele de poliţie şi ambulanţa iar până la sosirea acestora, atât minora K.A, cât şi ceilalţi copii minori care s-au treuit între timp din somn au fost luaţi de către martori şi fiica lor P.V şi duşi într-o altă încăpere a lui SP. Minora K.A, a fost luată şi dusă cu ambulanţa la spital, iar din discuţiile purtate cu persoana care a venit cu ambulanţa, minora i-a spus acesteia cum se numeşte şi i-a povestit despre incidentul cu tatăl ei. 63
În cursul aceleiaşi nopţi, inculpatul a fost dus la poliţie ulterior reţinut. Concludente în sensul celor arătate sunt raportul de constatare medico-legală, raportul de evaluare psihologică a copilului, coorborate cu declaraţiile martorilor audiaţi în cauză şi declaraţia minorei. Din raportul de constatare medico-legală, a rezultat că minora K.A este virgină, iar din actele medicale întocmite la examinarea făcuta la spital la internare reiese că minora prezenta un moderat şoc traumatic. Tot din raportul psihologic rezultă că minora a fost abuzată fizic, emoţional şi sexual în familia biologică, prezentând semne specifice: comportament reactiv, sentimente de inadecvare, stimă de sine scăzută, perpetuarea modelelor agresive (a menţionat că mama o loveşte de aceea şi ea îi loveşte pe ceilalţi copii), anxietate, tulburări de ataşament şi teamă sexuală. Inculpatul a negat săvârşirea faptei susţinând că se afla pe patul minorei şi stătea de vorbă pentru a o linişti, moment în care au intrat proprietarii casei. Aşadar, tribunalul procedând la evaluare completă şi justă a probelor, întemeiată pe o analiză minuţioasă a materialului probator şi apoi pe o sinteză raţională a evaluărilor făcute pe examinarea probelor, în ansamblul lor, nefiind omisă de la apreciere niciuna din probele administrate şi aprecierea fiecărei probe fiind efectuată convingerea formulată să corespundă adevărului, constată că probele mai sus analizate dovedesc, neîndoielnic vinovăţia inculpatului pentru fapta mai sus arătată. Instanţa reţine că fapta inculpatului, de a încerca să întreţină un act sexual cu fiica sa minoră în vârstă de 7 ani, prin constrângere morală şi profitând de imposibilitatea ei de a-şi exprima voinţa datorită vârstei, întruneşte elemente constitutive ale infracţiunii de tentativă la viol în forma agravată prevederi de art. 20 Cp. Rap.la art.197 al 1, al2, litera b1 şi art. 3 Cp. Datorită faptului că inculpatul a mai avut antecedente penale pentru infracţiunea de furt calificat şi pentru fapta de tentativă la viol, tribunalul l-a condamnat la pedeapsa de 12 ani de închisoare.
64
Totodată se va aplica pedeapsa complementară a interzicerii drepturilor prev de art. 64 al 1 lit. A teza II, lit b, d, e Cpen, pe o durată de 6 ani după executarea pedepsei închisorii, conform art.53. pct 2 lit a C pen, rap la art. 65 al.2,3 Cpen art. 66 C pen. În baza art. 71 C pen, se va aplica inculpatului şi pedeapsa accesorie a interzicerii drepturilor prev de art. 64 al.1 litera a, teza II, lit. b,d,e C pen.: la aplicarea pedepsei accesorii, constând în interzicerea drepturilor părinteşti şi a drepturilor de a fi tutore sau curator, instanţa a ţinut seama de natura şi gravitatea a infracţiunii desăvârşite (tentativa la viol în formă agravată), de împrejurările cauzei astfel cum au fost mai sus descrise de persoana inculpatului care fiind tatăl victimei minore, a comis fapta împotriva acesteia precum şi de interesul victimei minore. În ceea ce priveşte cauza civilă a cazului, mama minorei a declarat că nu are pretenţii materiale şi nici morale de la inculpat, însă procurorul de şedinţă a exercitat din oficiu acţiunea civilă, solicitând obligarea inculpatului la plata sumei de 20.000 de euro cu titlu de daune morale, pentru prejudiciul moral suferit, astfel că instanţa a fost legal investită cu acţiunea civilă. Pe lângă cele solicitate, inculpatul a fost obligat să achite plata spitalizării precum şi cheltuielile judiciare faţă de stat. Mai jos este redată decizia penală.
Decizia penală nr. X/A Şedinţa publică de la xx ianuarie 2014 Completul compus din: Preşedinte CIM Judecător AN Grefier AB Ministerul public este reprezentat de procuror L.D din cadrul Parchetului de pe lângă Curtea de Apel Timişoara. 65
Pe rol se află judecarea apelului declarat de inculpatul K.L, împotriva sentinţei penale nr. 441/PI/09.12.2013, pronunţată de Tribunalul Timiş. La apel nominal făcut în şedinţa publică se prezintă: inculpatul apelant personal, în stare de arest preventiv, asistat de avocat din oficiu F.L, lipsă fiind celelalte părţi. Procedura de citare legal îndeplinită. S-a făsut referatul cauzei de către grefierul de şedinţă, după care, s-a luat declaraţie inculpatului aceasta fiind consemnată în proces – verbal ataşat separat la dosar. Instanţa, văzând că nu mai sunt alte cereri de formulat şi proe de administrat, constată încheiată cercetarea judecătorească şi acordă cuvântul în dezbaterea apelului, potrivit art.377 Cpp. Apărătorul din oficiu al inculpatului solicită, admiterea apelului, casarea hotărârii atacate şi, în rejudecare, diminuarea pedepsei aplicate de către prima instanţă. Procurorul pune concluzii de respingerea apelului, ca nefondat. Inculpatul având cuvântularată că, nu este vinovat, a fost bătut pentru a recunoaşte fapta, solicitând achitarea sa. CURTEA, Deliberând asupra apelului de faţă, constată următoarele: Prin sentinţa penală nr. xyz/PI/09.12.2013, pronunţată de Tribunalul Timiş în dosarul nr. 0000/30000, în baza art.20 al.1 C.pen., raportat la art. 197 al. 1, al. 2 lit. b1, al 3 C. pen., a fost condamnat inculpatul KL, la pedeapsa de 12 ani de închisoare şi pedeapsa complementară a interzicerii drepturilor prev.de art. 64 al.1 lit. a teza II, lit. b, d,e C.pen, pe o durată de 6 ani după executarea pedepsei închisorii, conform art. 53 pct.2 lit. a C. pen., rap.la art.65 al. 2,3 C.pen., art.66 C.pen. În baza art 71 C.pen., s-a aplicat inculpatului pedeapsa accesorie a interyicerii dpreturilor prev. De art. 64 al. 1 lit. a teza II, lit b, d, e C.pen.
66
În baza art. 350 al. 1 C.pp, art 160 b al. 1,3 Cpp, a fost menţinută starea de arest a inculpatului K.L şi în baza art. 88 C.pen., s-a dedus pedeapsa aplicată inculpatului durata reţinerii şi arestării preventive începând cu 18.06.2013 şi până la zi. În baza art. 3, 7 din Legea nr. 76/2008, s-a dispus prelevarea de probe bilogice de la inculpat în vederea introdcerii profiluli genetic al inculpatului în SNDGJ. În baza art. 14, 17 Cpp, art. 346 al. 1 Cpp, art. 998 şi următ. C.civ., a fost admisă acţiunea civilă exercitată din oficiu de către procurorul din cadrul Parchetului de pe lângă Tribunalul Timiş şi a fost obligat inculpatul K.L la plata sumei de 20.000 euro- în echivalent în lei la data executării, cu titlu de daune morale faţă de partea vătămată minoră K.A –prin reprezentant legal GM , mama minorei. A fost obligat inculpatul la plata sumei de 6923,50 lei cheltuieli de spitalizare faţă de Spitalul Clinic de Urgenţă Louis Ţurcanu Timişoara. În baza art. 191 al. 1 Cpp, a fost obligat inculpatul la 2.000 de lei cheltuieli judiciare faşă de stat, din care suma de 38 lei, reprezentând costul raportului de constatare medico legală. În baza art. 189 Cpp, s-a dispus plata sumelor de 400 de lei din fondul Ministerului Justiţiei către Baroul timiş, reprezentând plata onorariului avocaţi desemnaţi din oficiu pentru inculpat şi partea vătămată minoră. Pentru a se pronunţa astfel, prima instanţă a reţinut următoarele: Prin rechizitoriul nr.542/P/2013 din 08 iulie 2013 al Parchetului de pe lângă Tribunalul Timiş, înregistrat la prima instanţă la data de 10.07.2012 sub număr unic dosar 7509/30/2013, a fost trimis în judecată în stare de arest K.L, sub aspectul săvârşirii infracţiunii prev. De art. 20 alin. 1 Cp.rap. la art. 197 alin 1, alin. 2 lit. b1 şi alin 3 C.p. –tentativă la viol, şi s-a reţinut că inculpatul în noaptea de 17/18.06.2013 prin constrângere morală şi profitând de imposibilitatea de a se apăra, a încercat să întreţină raport sexual cu fiica sa minoră K.A în vârstă de 7 ani, fiind surprins de către numiţii SP şi PG.
67
La dosar s-a ataşat dosar nr. 542/P/2013 al Parchetului de pe lângă Tribunalul Timiş, s-au administrat probe cu înscrisuri, s-a luat declaraţie inculpatului – care a negat comiterea faptei, au fost audiaţi martorii AB, PG, SP, SR, SG, şi KAF, în prezenţa psihologului PM. Din analiza actelor şi lucrărilor de la dosar, prima instanţă a constatat că ansamblul probelor dosarului confirmă starea de fapt arătată în rechizitoriu, prima insanţă reţinând următoarele: În noaptea zilei de 17/18.06.2013 inculpatul K.L, se afla la locuinţa sa din Biled împreună cu cei 4 copii minori care i-au fost lăsaţi în grijă de către concubina sa, numita GMmama minorilor, care se afla la spital pentru naşterea celui de-al cincilea copil minor. După ce minora K.A a adormit la un moment dat s-a trezit pentru nevolie fiziologice şi după ce minora s-a aşezat din nou în pat, tatăl ei – inculpatul K.L, s-a aşezat lângă ea pe pat, a început să o mângâie şi să o sărute pe burtică şi pe gură, a atins-o în zona organelor genitale (bagându-i degetul înpăsărică), şi ăn acest timp inculpatul fiind c organul genital în erecţie, minora când a observat s-a speriat şi a trântit o canî lângă pat. În acel oment au intrat în cameră martorii P.G şi S.P, şi când au aprins becul, l-au văzut pe inculpat aşezat peste minora care era întinsă pe spate cu tricoul ridicat, cu picioarele desfăcute şi plângea, martorii observând şi că inculpatul avea penisul în erecţie. Martora P.G a luat-o pe minoră în braţe, minora spunându-i martorei că tatăl ei a sărutat-o şi a vrut să facă sex cu ea. Au fost anunţate organele de poliţie şi ambulanţa iar până la sosirea acestora minora K.A cât şi ceilalţi 3 copii minori care s-au trezit din somn au fost luaţi de către cei doi martori şi de fiica acestora P.V şi duşi într-o altă încăpere a locuinţei lui S.P. Minora K.A a fost luată şi dusă cu ambulanţa la spital, iar în discuţiile purtate cu persoana care a vent cu ambulanţa, minora i-a spus acesteia că se numeşte K.A şi i-a povestit cele întâmplate cu tatăl ei. În cursul aceleiaşi nopţi inculpatul a fost dus la poliţie, ulterior fiin reţinut. Concludente în sensul celor arătate sunt raportul de constatatre medico-legală, raportul de evaluare psihologică a copilului, coroborate cu declaraţiile martorilor audiaţi în cauză şi declaraţia minorei. 68
Astfel, în declaraţia martorei P.G, aceasta susţine că în noaptea de 17/18.06.2013, în jurul orei 24.00, concubinul ei, martorul S.P i-a spus să meargă în camera unde stă inculpatul KL pentru avedea ce face acesta cu fiica sa. Când a intrat în cameră ea a aprins becul şi l-a văzut pe inculpat în pat peste fiica sa minora care era dezbrăcată, avea doar un tricou roşu care era ridicat, era întinsă pe spate cu picioarele desfăcute. Minora a început să plângă şi când martora a luat-o în braţe, i-a spus martorei că tatăl ei a „pipăit-o în zona genitală şi a vrut să facă sex cu ea”, după care a luat-o în camera ei. Tot cu această ocazie martora a observat că inculpatul avea penisul în erecţie, martora reproşându-i inculpatului că îşi bate joc de fetiţa lui şi să îi fie ruşine. În declaraţia sa, martora a mai precizat că a observat că inculpatul este peste fată în pat şi avea pantalonii scurţi până la genunchi şi fetiţa plângea. Martorul S.P a declarat faptul că este proprietarul imobilului cu nr.760 situat în Biled, unde locuiesc cu chirie inculpatul cu soţia şi copii. Iar, în noaptea de 17/18.06.2013, în jurul orei 24 s-a trezit ocazie cu care a trecut pe lângă geamul camerei unde se afla inculpatul împreună cu copii săi minori, iar în momentul în care s- uitat pe geam l-a văzut pe acesta cum a ridicat tricoul minorei K.A după care acesta a început să o sărute pe burtă. Pentru că martorului nu-i venea să creadă aşa ceva, pentru a fi sigur de cele observate s-a întors în camera lui (a martorului) unde i-a spus şi martorei P.G ce a văzut şi împreună cu aceasta a mers în camera inculpatului. Au intrat amândoi în camera au aprins lumina şi l-au observat pe inculpat, dezbăcat aşezat peste fetiţa sa minoră, inculpatul avea pantalonii scurţi traşi până la genunchi iar fetiţa plângea. Martorul a precizat că a observat că inculpatul avea penisul în erecţie. Martorul a luat fetiţa în braţe, i-a dato concubinei lui fetiţa plângea spunea că tatăl ei i-a pus mâna la păsărică (în declaraţia martorului de la instanţă fiind consemnată în detliu expresia folosită de minoră în acel moment). Martorul a obervat şi că minora era dezbrăcată. Minora a fost luată de P.G, iar martorul S.P a rămas în cameră cu inculpatul şi a sunat la 112. La faţa locului a venit poliţia şi ambulanţa. În aceeaşi cameră ceilalţi 3 copii minori dormeau aceştia trezindu-se după ce au intrat ei în cameră fiind luaţi de către martori. În declaraţia martorei P.V aceasta arată că în noaptea de 17/18.06.2013s-a deplasat împreună cu părinţii ei în camera unde locuieşte inculpatul cu soţia sa şi copii iar acesta era dezbăcat aşezat peste fetiţa sa minoră, inculpatul avea pantalonii scurţi traşi până la genunchi iar
69
fetiţa plângea. Minora a început să plângă şi când martora a luat-o în braţe, i-a spus martorei că tatăl ei a „pipăit-o în zona genitală şi a vrut să facă sex cu ea”. Minorul K.A.F, fratele minorei K.A a declarat la urmărirea penală că în noaptea de 17/18.06.2013, în jurul orei 23 el împreună cu surorile sale s-au culcat, moment în care sora sa KA era îmbrăcată cu pantaloni şi bluză. La un moment dat s-a trezit şi l-a văzut pe tatăl lui pe patul unde dormea el cu sora lui care era dezbrăcată, nu mai avea pantalonii, moment în care au intrat cei doi martori, după care el şi surorile au fost mutaţi în altă cameră. Martora A.B a declarat faptul că în noaptea de 17/18.06.2013 s-a aflat pe ambulanţa solicitată la locuinţa minorei din biled. Martora a precizat că a găsit-o pe fetiţa de 7 ani parţial dezbăcată, avea doar un tricou pe ea astfel că martora a învelit-o pe minoră într-o pătură a dus-o în ambulanţă şi a îmbărcat-o. Martora a menţionat că în timp ce o îmbrăca pe fetiţă, aceasta i-a spus acesteia că se numeşte K.A şi că s-a trezit să se ducă la toaletă, şi-a dat chilotul de pe ea şi după ce s-a aşezat în pat, taăl ei s-a aşezat lângă ea şi i-a povestit cele întâmplate cu tatăl ei. Din raportul de constatare medico legală nr.1438/2013, emis de IML Timişoara a rezultat că minora K.A este virgină, iar din actele medicale întocmite la examinarea făcută la internare reiese că, minora prezenta moderat şoc traumatic. În cauză s-a procedat şi la examinarea psihologică a minorei în cadrul DGASPC Timiş,, serviciul consiliere psihologică. Concluziile evaluării psihologice fiind cuprinse în raportul xxxyyy/28.06.2013. prin acest raport se reţine că prin evaluarea psihologică se poate afirma că minorea K.A a fost abuzată fizic, emoţional şi sexual în familia bilogică prezentând semne specifice: comportament reactiv, sentimente de inadecvare, stimă de sine scăzută, perpetuarea modelelor agresive (a menţionat că mama o loveşte de aceea şi ea îi loveşte pe ceilalţi copii), anxietate, tulburări de ataşament şi teamă sexuală. Inculpatul K.L, a negat săvârşirea faptei susţinând că se află pe patul minorei K.A şi stătea de vorbă pentru a o liniţi, moment în care au intrat proprietarii casei. Această susţinere a inculpatului K.L nu poate fi reţinută, fiind contradictorie ansamblului probelor administrate în cauza mai sus menţionate probe pe baza căreia se reţine cu certitudine că în noaptea de 17/18.06.2013 în împrejurările mai sus arătate, inculpatul a încercat să întreţină 70
un act exual cu fiica sa minora în vârstă de 7 ani prin constrângere morală (calitatea sa de tată, favorizând exercitarea unei presiuni psihologice asupra minorei) şi profitând de imposibilitatea ei de a-şi exprima voinţa datorită vârstei prin probele administrate în cauză. Aşadar, tribunalul procedând la o evaluare completă şi justă a probelor întemeiată pe o analiză minuţioasă a materialului probator şi apoi pe o sinteză raţională a evaluarilor făcute pe examinarea probelor în ansamblul lor nefiind omisă de la apreciere niciuna din probele administrate şi aprecierea fiecărei probe fiind astfel efectuată încât convingerea formulată să corepsundă adevărului, a constatat că ansamblul probelor mai sus analizate dovedesc neîndoielnic vinovţia inculpatului K.L pentru fapta mai sus arătată. Instanţa reţine că fapta inculpatului, de a încerca să întreţină un act sexual cu fiica sa minoră în vârstă de 7 ani, prin constrângere morală şi profitând de imposibilitatea ei de a –şi exprima voinţa datorită vârstei, întruneşte elemente constitutive ale infracţiunii de tentativă la viol în forma agravată prevederi de art. 20 Cp. Rap.la art.197 al 1, al2, litera b1 şi art 3 Cp. Având în vedere dispoz. Art.52 Cpen şi criteriile de individualizare prev. De art. 72 Cpen. Împrejurările concrete în care inculpatul a comis fapta, gradul extrem de ridicat de pericol social al faptei inculpatului (faptă care afectează dezvoltarea fizică şi psihică a minorei, aspecte atestate prin evaluare efectuată în dosar) şi ţinând cont de persoana inculpatului poziţia procesuală necesită a acestuia pe parcursul procesului penal precum şi de faptul că inculpatul a mai comis fapte penale, are antecedente penale (conform fişei de cazier din care reiese că la 20.02.2013 s-a dispus scoaterea de sub urmărire penală pentru o infracţiune de furt calificat şi aplicarea unei sancţiuni cu caracter administrativ) văzând limitele de pedeapsă văzute de lege, tribunalul a procedat la soluţionarea cauzei conform dispozitivului prezentei penale. Împotriva sentinţei penale xyz/12.2013 pronunţată de Tribunalul Timiş a declarat apel în termen legal inculpatul K.L, apel înregistrat la Curtea de Apel Timişoara la data de 24.12.2013. Analizând sentinţa penală apelată din prisma motivelor de apel precum şi din oficiu potrivit art.371 alin.2 Cpp instanţa de apel apreciază că hotărârea penală este legală şi temeinică în deplină concordanţă cu starea de fapt şi ansamblul probator administrat în cauză. Aşa cum rezultă din dosarul de urmărire penală în noaptea de 17/18.06.2013 în împrejurările mai sus arătate, inculpatul a încercat să întreţină un act sexual cu fiica sa minora în vârstă de 7 ani prin 71
constrângere morală, fiind suroins de către martorii P.G şi S.P. Inculpatul nu a recunoscut săvârşirea faptei reţinute în sarcina sa fila 41 dosar fond, arătând că se afla pe patul în care dormea minora la momentul la care au intrat martorii în cameră, dar că a fost găsit acolo întrucât minora împreună cu fratele ei au început să plângă după mama lor. Inculptul arată că dormea în celălalt pat împreună cu alţi doi copii mai mici şi s-a dus să o liniştească pe minoră din plâns, mângâind-o fără a o descoperi de plapumă. Inculpatul arată că în momentul în care au intrat S.P şi S.G în cameră, el se afla la picioarele patului în care se afla minora. În poziţie de şezut, fără a exercita acte specifice derulării raporturilor sexuale. Inculpatul explică comportamentul marotrilor şi a soţiilor acestora pe seama unei datorii pe care o avea faţă de martori, care au început să îl agreseze până când a leşinat. Inculpatul neagă afirmaţiile martorilor în sensul că în momentul în care aceştia ua intrat în cameră era dezbrăcat iar penisul era în erecţie, recunoscând însă că fiica sa nu avea chiloţi. Instanţa de apel apreciază că poziţia nesinceră a inculpatului este combătută de depoziţiile martorilor audiaţi în cauză. Astfel, martora P.R fila 53 dosar fond arată că în momentul când a intrat în cameră ea a aprins becul şi l-a văzut pe inculpat în pat peste fiica sa minora care era dezbrăcată, avea doar un tricou roşu care era ridicat, era întinsă pe spate cu picioarele desfăcute. Minora a început să plângă şi când martora a luat-o în braţe, i-a spus martorei că tatăl ei a „pipăit-o în zona genitală şi a vrut să facă sex cu ea”, după care a luat-o în camera ei. Tot cu această ocazie martora a observat că inculpatul avea penisul în erecţie, martora reproşându-i inculpatului că îşi bate joc de fetiţa lui şi să îi fie ruşine. În declaraţia sa, martora a mai precizat că a observat că inculpatul este peste fată în pat şi avea pantalonii scurţi până la genunchi şi fetiţa plângea. Aceeaşi stare de fapt este relatată de martorul S.P fila 54 dosar fond care în noaptea incidentului intenţionând să meargă la toaletă, a trecut pe lângă camera în care se afla inculpatul şi a observat lumina aprinsă. Martorul s-a uitat pe geam şi l-a observat pe inculpat stând pe pat, iar fetiţa acestuia stătea întinsă cu bluza ridicată, inculpatul lingând-o pe burtă. Martorul arată că s-a întors în cameră şi a chemat-o pe concubina sa P.G, iar în momentul în care au intrat în cameră acesta se afla peste fiica sa minoră în pat, având chiloţii traşi la genunchi iar minora plângea.
72
Martorul arată că a observat că penisul inculpatului era în stare de erecţie şi umed şi că fetiţa i-a povestit cele întâmplate. Cei doi martori care sunt concubini neagă afirmaţiile inculpatului în sensul că acesta le-ar datora o sumă de bani. Declaraţiile celor doi martori oculari se coroborează cu depoziţia părţii vătămate minore K.A fila 20 dosar urmărie penală care povesteşte că în noaptea de 17/18-06.2013, tatăl s-a dezbrăcat de pantaloni sărutând-o pe burtă şi pe gură, băgându-şi degetul în organul sexual al minorei. Aceasta arată că a observat că organul sexual al tatălui era umflat, ea speriindu-se şi doborând o cană care se afla lângă pat, fapt ce a condus la sesizarea martorilor care au început să îl bată pe tatăl său. Instanţa de apel apreciază prin urmare că vinovăţia inculpatului în ceea ce priveşte săvârşirea tentativei la infracţiunea de viol asupra fiicei sale minore de 7 ani, era pe deplin dovedită neputându-se vorbii desre o răzbunare a martorilor oculari generate de o datorie neonorată, chiar fiica minoră a inculpatului de care acesta a încercat să abuzeze sexual descriind cele întâmplate. Reţinând vinovăţia inculpatului la individualizarea juridică a pedepsei aplicată, instanţa de fond a avut în vedre criteriile generale pre. de art.72, Cp respectiv gradul de pericol social al faptei comise, persoana inculpatului împrejurările care agravează sau antenuează răspunderea penală. Fapta comisă de inculpat aduce atingerea relaţiilor sociale referitoare la liberattaea sexuală a persoanei şi posibilitatea liberei exprimări a a cesteia, valoarea socială de către inculpat. Instanţa de apel apreciază că fapta comisă de inculpat prezintă un grad ridicat de pericol social întrucât a fost comisă tentativa la întreţinerea la act sexual chiar cu fiica minora a inculpatului care la vârsta de 7 ani şi este în imposibilitatea de a se apăra şi de a-şi exprima în mod liber dorinţa. Aşa cum rezultă din referatul de evaluare, fapta comisă de inculpat a avut urmări victimei minore care a perceput agresivitatea tatălui atât în ceea ce o priveşte pe mamă cât şi asupra ei, manifestând dorinţa de a fi ajutată şi protejată urmare a nesiguranţei resimţite. Instanţa de apel apreciază că pedeapsa de 12 ani închisoare aplicată inculpatului este corect individualizată şi în măsură să asigure reeducarea acestuia şi prevenirea comiterii de noi fapte antisociale. În ceea ce priveşte latura civilă a cauzei instanţa de apel a preciază că suma de 20.000 euro acordată de către instanţa de fond, părţii civile reprezintă un echivalent al 73
prejudiciului cauzat acesteia prin fapta ilicită a inculpatului şi este în măsură să îndeplinească exigenţele impuse de art.998-999 C civil. Astfel fiind în temeiul art. 379 pct. 1 lit. b C pp va fi respins ca nefondat apelul declarat de inculpatul K.L împotriva sntinţei penale nr xyz/P/09-12-2013 pronunţată de Tribunalul Timiş. În temeiul art. 383. alin. 1 la 1, C.p.p. raportat la art. 350 C.p.p., va fi menţinută starea de arest a inculpatului K.L iar în temeiul art. 383 alin. 2 C.p.p. raportat la art. 88 C.p. se va deduce în continuare starea de arest a inculpatului din 09.12.2013 la zi. În temeiul art. 192 alin. 2 Cp.p. va fi obligat inculpatul la plata sumei de 400 cheltuieli judiciare către stat în apel. Se va dispune plata din fondurile Ministerului Justiţiei a sume de 200 lei către Baroul Timiş, onorariu avocat oficiu. PENTRU ACESTE MOTIVE, ÎN NUMELE LEGII DECIDE: În temeiul art. 379. pct. 1 lit b, C.p.p., respinge ca nefondat apelul declarat de inculpatul KL, împotriva senţinţei penale nr. xyz/P/09.12.2013 pronunţată de tribunalul Timiş. În temeiul art. 383 alin 1, Cpp, raportat la art. 350 Cpp, menţine starea de arest a inculpatului K.L, iar în temeiul art. 383, alin 2 Cpp raportat la art. 88 Cp, deduce în continuare starea de arest a inculpatului din 09.12.2013, la zi. În temeiul art. 192 alin 2 Cpp obligă inculpatul la plata sumei de 400 de lei cheltuieli judiciare către stat, în apel. Dispune plata din fondurile Ministerului Justiţiei a sumei de 200 de lei, către baroul Timiş, onorariu avocat oficiu. Cu recurs în 10 zile de la comunicare. Pronunţată în şedinţa publică din xx ianuarie 2014.
74
CONCLUZII Personalitatea violatorului este fondul pe care trebuie să se încrucişeze, în cadrul duelului judiciar, funcţiile acuzării şi apărării, pentru că, în ultimă instanţă, pedeapsa este impusă violatorului, iar efectele sale sunt condiţionate de această personalitate. Violatorul se prezintă ca o personalitate deformată cu o insuficientă maturizare socială, cu deficienţe de integrare socială, care intră în conflict cu cerinţele sistemului valorico-normativ şi cultural al societăţii în care trăieşte. Pe această bază se încearcă să fie puse în evidenţă atât personalitatea infractorului, cât şi mecanismele interne (mobiluri, motivaţii, scopuri) care declanşează trecerea la actul infracţional ca atare. Exemplul din studiul de caz - Bătrână de 82 ani violată şi ucisă! Unora li se pare că fac fapte de vitejie câd atacă femeile cu scopul de a le viola şi astfel de modele fac prozeliţi în mediile în care educaţia şi cultura sunt în grea suferinţă. Factorii psihologici nu acţionează direct, nemijlocit şi univoc asupra individului, ci prin filtrul particularităţilor sale individuale, particularităţi ale căror rădăcini se află în mică măsură în elementele înnăscute ale personalităţii şi în cea mai mare măsură în antecedentele sale, în istoria personală. Toate acestea îi determină un anumit tip de comportament disfuncţional, un anumit mod de a acţiona şi reacţiona în spaţiul psihologic, în modul de a rezolva situaţiile conflictuale care apar mereu în acest spaţiu. Instabilitatea emotiv-acţională - datorită experienţei negative, a educaţiei deficitare primite în familie, a deprinderilor şi practicilor antisociale însuşite, violatorul este un individ instabil din punct de vedere emotiv-acţional, un element care în reacţiile sale trădează discontinuitatea, salturi nemotivate de la o extremă la alta, inconstanţă în reacţii faţă de stimuli, în cele mai multe cazuri de la viol ajung să comită şi crima. Această instabilitate este o trăsătură esenţială a personalităţii dizarmonic structurată a violatorului, o latură unde traumatizarea personalităţii se evidenţiază mai bine decât pe planul componentei cognitive, exemplul: ,,Nu am vrut s-o omor!” Deseori violatorii invocă acest fapt în faţa instanţei. Şi poate, această afirmaţie conţine un adevăr, în măsură mai mare sau mai mică. Mobilul lor este de fapt, doar violul, nu şi omorul, acesta fiind un deznodământ nefericit al propriei imprudenţe şi al pornirilor bolnăvicioase. Dar, majoritatea persoanelor care recurg la o relaţie sexual forţată sunt predispose
75
şi la acte criminale. Dacă moartea persoanei violate este cauzată de actul sexual agresiv, fapta se supune, pe bună dreptate, prevederilor codului penal, iar violatorul este acuzat de omucidere. Acţiunea
infracţională
reprezintă,
etiologic,
un
simptom
de
inadaptare,
iar
comportamentul este o reacţie atipică. Labilitatea este trăsătura personalităţii care semnifică fluctuaţia emotivităţii, capriciozitatea şi, ca atare, o accentuată deschidere spre influenţe, acţiunile individului fiind imprevizibile. Instabilitatea emoţională presupune o insuficientă maturizare afectivă, individul fiind robul influenţelor şi sugestiilor, neputând să-şi inhibe pornirile şi dorinţele în faţa pericolului public şi a sancţiunii penale. Anumiţi excitanţi din mediul ambient, spre exemplu alcoolul, exercită asupra lor o stimulare spre acţiune cu mult mai mare ca asupra omului obişnuit, ceea ce conferă un caracter atipic reacţiilor acestora. Pe violator îl caracterizează lipsa unui sistem de inhibiţii, elaborat pe linie socială. Atingerea intereselor personale, indiferent de consecinţe, duce la mobilizarea excesivă a resurselor fizice şi psihice: „Am ucis-o pe bătrână ca să nu mă denunţe!” Victima avea un vecin de încredere pe care îl cunoştea de o viaţă. Vecinul de lângă casă avea 40 de ani, fusese căsătorit şi avea 4 copii în îngrijire, era instalator. Avea o meteahnă - cam bea, uneori depăşea măsura. Într-o noapte de vară, aflându-se sub influeţa băuturii alcoolice nu a mai rezista excitaţei sexuale şi a dat buzna peste vecina lui o femeie în vârstă de 74 de ani. S-a dus cu vorba bună, numai până când bătrâna i-a deschis uşa. Apoi a frânt împotrivirea femeii, frângându-i oasele – coaste, mâini, picioare şi a violat-o. Teoriile criminologice psiho-sociale susţin că acţiunile delincvenţiale provocate sau favorizate de către mediu se produc sub formă de socializare. Dintre mediile care pot influenţa criminalitatea, pot fi enumerate: mediile familiale şi şcolare, mediile de lucru, de locuit, de viaţă curentă, nivele social-industriale şi economice, bandele de adolescenţi, etc. Trebuie evidenţiat că este necesar să avem în vedere o excepţie extrem de largă, în care să fie înglobaţi toţi acei factori care îl pot influenţa pe individ. Criminologia încearcă să identifice formele şi procedeele prin care mediul acţionează asupra formării personalităţii individului. Mediul poate acţiona asupra individului printr-o formă mai directă, prin provocarea imediată pe care o oferă individul şi prin aceasta declanşarea delincvenţei. Este evident că aproape orice violator este un inadaptat din punct de vedere social. Anamnezele lor arată că, în majoritatea cazurilor, aceştia provin din familii dezorganizate (părinţi decedaţi, divorţaţi, infractori, alcoolici), unde nu există condiţii, 76
priceperea sau preocuparea necesare educării copiilor. Acolo unde nivelul socio-cultural al părinţilor nu este suficient de ridicat, unde nu se dă atenţia cuvenită normelor regimului zilnic, se pun implicit bazele unei inadaptări sociale. Metoda observaţiei cunoaşte două forme: Observaţia empirică ia naştere în mod spontan în contactul zilnic dintre individ şi realitatea înconjurătoare. Ea este limitată la sfera de interese a individului, la grupul social din care face parte şi este incapabilă să ofere o imagine completă şi complexă a fenomenului observat. Cunoaşterea cu adevărat profundă a fenomenului infracţional necesită depăşirea empirismului, transformarea observaţiei empirice în observaţie ştiinţifică. Observaţia ştiinţifică presupune o contemplare intenţionată şi metodică a realităţii. Ea este orientată către un scop bine determinat care priveşte obţinerea unor anumite categorii de informaţii.99 Prostituatele, datorită stilului de viaţă, sunt mai frecvent supuse la violenţe decât alte femei şi cad, deseori, victime ale propriilor clienţi cu manifestări sadice. Rănile provocate pe corp sau leziunile din jurul ochilor sunt socotite, oarecum, normale, în cazul lor. Prostituatele prin natura “meseriei” lor atrag perverşii, acele persoane care în altă parte nu-şi pot satisfice aberaţiile sexuale, ele au toate şansele să fie ucise. Un exemplu clasic îl constituie cazul “criminalului despuiatelor” cum a fost supranumit din anii 1964-1965, când şase prostituate au fost pur şi simplu sufocate brutal în urma contactului sexual oral. Acest criminal nu a fost descoperit nici până astăzi. Dintr-o altă categorie fac parte femei care şi-ar fi putut salva viaţa dacă nu se împotriveau cu înverşunare violatorilor. Aceste victime nu au făcut altceva decât să întărâte brutalitatea şi anomaliile sexuale ale violatorilor, care oricum sunt oameni cu psihic labil, cu manifestări primitive, animalice. Cercetarea clinică - este organizată conform principiilor clinicii medicale şi urmăreşte să imprime eficienţă maximă procesului de resocializare a celor eliberaţi din penitenciare în raport de datele ce rezultă din examenul clinic asupra personalităţii acestora. Astfel pe baza unor tehnici complexe de examinare se poate ajunge la relevarea unor trăsături ale personalităţii violatorului, care vor permite formularea unui diagnostic, pe baza căruia criminologul clinician urmează să
99
Dr. Rodica Mihaela Stănoiu, Metode şi tehnici de cercetare în criminologie, Editura Academiei Române 1981, p.46-47. 77
evalueze conduita viitoare a subiectului şi să formuleze un prognostic social. Pornind de la diagnosticul şi de la prognosticul formulat se va elabora un program de tratament adecvat.100 Raporturile dintre agresor şi victimă, dintre cadrul social şi participarea individuală vor constitui formele de remodelare a personalităţii victimei în sensul anulării efectului victimal cât şi a exercitării unor acte, practice sociale sau a ideilor sentimentelor individuale aproape de normalizare, exemplul: ,, În majoritatea violurilor, agresorul şi victima nu se cunosc. Există aşa numiţii infractori „din obicei” care săvârşesc fapte penale, cu aceeaşi uşurinţă cu care unii scutură scrumul de ţigară pe covor, deşi au scrumieră la îndemână, ori emit o înjurătură la fiecare frază rostită pentru a fi mai convingători şi pentru a „da culoare” exprimării lor. Aceştia comiţând faptele în circumstanţe favorizatoare asemănătoare printre care: au un grad redus de cultură, uneori starea sănătăţii lor psihice este deficitară, însă cel mai adesea au un intelect liminar. Trăiesc în stare de semi-izolare sau izolare, nu au o ocupaţie stabilă, ori exercită una de solicitare exclusiv fizică. Îşi aleg victimele dintre persoanele în vârstă, de care ştiu că se află în neputinţă de a se apăra. Experimentul, ca metodă criminologică - reprezintă o observaţie provocată, având ca principală caracteristică provocarea intenţionată a fenomenelor în condiţii schimbate, anume modificate de cercetător. Aceasta ajută la constatarea unor fenomene care nu ar avea cum să se manifeste şi să fie observate în mod normal, dar care sunt importante pentru rezolvarea problemei care face obiectul studiului.101 Realizarea unui experiment presupune alegerea unei probleme de studiu şi elaborarea unor ipoteze al căror adevăr sau falsitate vor fi confirmate sau infirmate în cursul cercetării. Cel mai adesea se pune problema de a determina legăturile ce unesc două variabile, de a compara efectele a doi factori pentru a identifica care este efectul în cadrul procesului studiat. Experimentul de laborator presupune provocarea în mod artificial, în laborator, a unei situaţii asemănătoare celei reale. Este cea mai precisă şi mai sigură metodă de cercetare, care oferă posibilitatea de a desprinde cu mai mare precizie decât la celelalte metode, relaţiile dintre fenomenele variabile. De exemplu: reconstituirea locului faptei în cazul comiterii infracţiunii de viol care a avut drept urmare şi uciderea victimei sau prelevarea probelor ADN. 100 101
Rodica Mihaela Stănoiu, Criminologie, Editura: Oscar Print, Bucureşti, 1999, p. 49. Dr. Rodica Mihaela Stănoiu, Metode şi tehnici de cercetare în criminologie, Editura Academiei Române 1981, p.
39. 78
Experimentul de teren constituie o cale importantă de studiere a psihicului omenesc în condiţii cât mai apropriate de viaţa reală, prin considerarea unei situaţii naturale ca experimentală. El are avantajul de a permite studierea fenomenului în condiţii naturale. Subiecţii sunt supuşi studiului în condiţiile vieţii zilnice. Experimentul se poate organiza în aşa fel încât subiecţii să nu ştie că sunt obiect al cercetării experimentale. Violatorii reacţionează diferenţiat la situaţiile frustrante, de la abţinere (toleranţă la frustrare) şi amânare a satisfacţiei până la un comportament agresiv. Cei puternic frustraţi au tendinţa să-şi piardă pe moment autocontrolul, acţionând haotic, inconstant, atipic, agresiv şi violent, cu urmări antisociale grave. Metoda tipologică, este una dintre cele mai vechi metode utilizate în criminologie102, reprezintă o combinaţie a trăsăturilor definitorii necesare descrierii fenomenului studiat. Ea a servit în principal la descrierea unui aşa- numit tip criminal în opoziţie cu tipul noncriminal, la descrierea unor tipuri particulare de criminali şi violatori şi la stabilirea unor tipologii criminologice a actului infracţional.
Diferitele tipologii întâlnite în criminologie se pot
clasifica, pe de o parte în tipologii specifice şi în tipologii de împrumut, iar pe de o altă parte în tipologii constituţionale, psihologice, sociologice în raport cu orientarea teoretică respectivă. Există o tipologie juridică după felul infracţiunilor săvârşite. Cu toate acestea ea nu este suficientă fiind alcătuită după un criteriu unic, anume obiectul infracţiunii săvârşite, criteriu exterior şi un criteriu interior, care să privească pe criminal. Din punct de vedere criminologic este necesară o caracterizare şi a tipologiei criminalilor din interior, după datele şi trăsăturile caracteristice ale criminalilor, datorită cărora au săvârşit anumite infracţiuni şi nu altele.
Un exemplu de tipologie specifică este cel realizat de criminologul
austriac Seeling, care reţine opt tipuri de criminali: - în cazul acestei cercetări ne interesează criminalii cărora le lipseşte controlul sexual – spre exemplu: ,,În iarna lui 1944, în decurs de câteva săptămâni s-au petrecut două cazuri, relativ asemănătoare. Fetele sugrumate cu propriile eşarfe, au sfârşit prin moarte violentă, iar agresorilor au afirmat unison: “n-am vrut s-o omor”. 103
În seara zilei de 13 februarie, secretara comandantului Forţelor Aeriene Regale, domnişoara
M. D., de 21 de ani, a avut permisie la sfârşitul săptămânii, ocazie cu care şi-a vizitat familia, pe Blake Road, din Warstead. La întoarcere şi-a luat rămas bun de la logodnicul ei, în cea mai apropiată gară de lângă tabără, unde avea să se întoarcă. Era în jurul miezului nopţii. Drumul 102
103
Rodica Mihaela Stănoiu, Criminologie, Editura Oscar Print, Bucureşti, 1999, p. 49. Ion Argeşanu, Violatori şi homosexuali ucigaşi, Editura Oscar Print, 1995, p. 59. 79
până la unitate urma să îl parcurgă pe jos, nefiind un alt mijloc de transport care să facă legătura. A fost însoţită de doamna McG. şi fratele său, apoi li s-a adăugat un soldat pe care nu îl cunoşteau niciunul dintre ei. Fraţii McG. au avut altă destinaţie, aşa că doamnaM.D. şi-a continuat drumul alături de tânăr şi mergeau împreună către tabără. A doua zi dimineaţa în ziua Sfântului Valentin, la ora 8,35 cadavrul fetei a fost descoperit aproape de staţia taberei. Era îmbrăcată doar în cămaşă şi pulover şi la prima vedere s-a putut constatat că a a vut loc o luptă crâncenă între victimă şi atacator. După ce a violat-o, a ştrangulat-o cu fularul. Dr R.M., a apreciat că moartea a survenit între orele 24 şi 2. „I-am astupat gura cu mâna şi am doborât-o”, spuse criminalul. „S-a zbătut mult şi atunci am legat fularul de gâtul ei, dar cred că l-am strâns prea tare. Pe urmă, am văzut că s-a liniştit. I-am ascultat inima şi mi-am dat seama că murise. Speriat am târât-o într-o grădină şi apoi am fugit. ” Metoda comparativă - o întâlnim în toate fazele procesului de cercetare criminologică, adică în macrocriminologia generală şi microcriminologia specială. Specialiştii spun că prin utilizare metoda comparativă reprezintă metoda cu cel mai larg câmp de aplicare în cercetarea criminalităţii.104 Referindu-se la metoda comparativă E. Durkheim arăta : “Nu avem decât un anumit mod de a demonstra că între două fapte există o relaţie logică, un raport de cauzalitate, acela de a compara cazurile în care ele sunt prezente sau absente simultan şi de a cerceta dacă variaţiile pe care le prezintă în aceste combinaţii diferite de împrejurări, dovedesc că unul depinde de celălalt”. Criminologii de orientare sociologică au încercat să stabilească anumiţi indici cantitativi pentru a compara violatorii în raport cu cei care nu au comis fapte antisociale. În acest sens sunt orientate unele dintre studiile efectuate de soţii Glueck, ca şi studiile numite “de cohortă” realizate mai ales de M. Walgang în U. S. A. şi N. Christie în Norvegia. Studiile vor evolua pe o perioadă de mai mulţi ani (de obicei 10 ani). Se va avea în vedere un grup care la începutul cercetării prezintă un număr cât mai mare de caracteristici sociale comune. La sfârşitul perioadei se observă caracteristici diferite ce apar la tinerii care nu au comis fapte antisociale în raport cu cei care au comis astfel de fapte.
104
Dr. Rodica Mihaela Stănoiu, Metode şi tehnici de cercetare în criminologie, Editura Academiei Române 1981, p.
87. 80
Metoda comparativă în domeniul criminologiei, a servit drept suport metodologic şi a acelor concepţii cu privire la caracterul ereditar al criminalităţii. Pe baza descoperirilor făcute cu ajutorul acestei metode s-a ajuns la elaborarea unor programe de tratament şi de prevenire a delicvenţei. Scopul acestei metode este de a reconstitui sau de a explica gândirea şi conduit victimei, de a urmări şi de a define poziţia acesteia în raportul agreso-victimal.105 Există cazuri când fiul devine violator în urma comportamentului aberant sau preluând modelul tatălui, astfel atât din punct de vedere ereditar cât şi a mediului în care trăieşte, comportamentul violatorului se formează de la vârste timpurii, fiind una din principalele carenţe ale procesului socializării. Un rol important deţinându-l în acest plan funcţionarea defectuoasă a structurii familiale, precum şi stilul educaţional adoptat în cadrul acestei microstructuri. De obicei, nu este conştient de propria-i stare de inhibare emoţională, ceea ce explică atât calmul cât şi sângele rece cu care sunt comite fapta. Legătura strânsă dintre indiferenţa afectivă şi egocentrism constă în faptul că acestuia în urma ,,genei dobândite” îi este străin sentimentul vinovăţiei, al culpabilităţii. Metoda de predicţie - cercetarea de tip previzional este o problemă foarte complexă, ea atingând în egală măsură dreptul penal, politica penală, penalogia, dar şi criminologia. Problemele legate de previziunea ştiinţifică în domeniul criminologiei privesc raportul dintre legităţile statice şi pronosticul fenomenului infracţional, opţiunea cu privire la factorii de predicţie de natură individuală, activitatea de planificare în domeniul previziunii şi combaterii criminalităţii. Predicţia este operaţia raţională de anticipare a producerii unui eveniment, fenomen sau acţiuni. Predicţia se întemeiază pe un proces logic, discursiv şi constă în formularea unei judecăţi ce descrie un eveniment înainte de a se produce.106 În criminologie, predicţia a urmărit, o estimare a probabilităţii ca un individ sau un grup de indivizi să devină delincvenţi sau să persiste în delincvenţă. De exemplu: cei care suferă de complexul de inferioritate incită adesea la comportamente compensatorii, iar în cazul violatorilor la comportamente de tip inferior orientate antisocial. Complexul de inferioritate apare în urma 105
I. Tănăsescu, G. Tănăsescu, C. Tănăsescu , Criminologie (Agresologie. Victimologie. Detentologie), Editura All Beck, Bucureşti, 2003, p. 178. 106 Dr. Rodica Mihaela Stănoiu, Metode şi tehnici de cercetare în criminologie, Editura Academiei Române 1981, p. 94. 81
unor deficienţe, infirmităţi reale sau imaginare fiind potenţate şi de către dispreţul, dezaprobarea tacită sau experimentată a celorlalţi. Egocentrismul violatorului, apare atunci când nu-şi realizează scopurile propuse devine invidios şi susceptibil, dominator şi chiar despotic. Egocentricul nu este capabil să vadă dincolo de propriile dorinţe, scopuri, interese. Este un individ care nu este capabil să recunoască superioritatea şi succesele celorlalţi, se crede permanent persecutat, consideră că are întotdeauna şi în toate situaţiile dreptate. Îşi minimalizează defectele şi insuccesele, îşi maximizează calităţile şi succesele, iar atunci când greşeşte, în loc să-şi reconsidere poziţia, atacă cu virulenţă – exemplul concret este şi cazul violatorului care şi-a violat şi ucis fosta prietenă, care era logodită cu un alt bărbat şi pentru că la părăsit şi urma să se căsătorească, nu a suportat refuzul. Unul dintre miturile legate de viol este acela că violatorul are dorinţe sexuale exagerate care ajung să îl copleşească. Alte elemente stereotipe sunt acelea că violatorii ar fi persoane singuratice sau străine, care sunt fixate pe pornografie şi trăiesc singure. Însă numai 22% din victimele violului sunt agresate de persoane străine. În schimb 9% din victime sunt violate de soţi sau foşti soţi, 11% de taţi sau taţi vitregi, 10% de iubiţi sau foşti iubiţi, 16% de alte rude, 29% de prieteni şi vecini (conform unui studiu efectuat de NWS, 20009). Punctul de vedere conform căruia violul ar avea de-a face cu sexul şi excitaţia sexuală incontrolabilă a dus la concluzii false cum ar fi aceea că victimele ar fi oarecum responsabile de excitaţia violatorului. Inclusiv în zilele noastre mai pot fi citite articole în care se spune că victima era îmbrăcată prea seducător sau că a acţionat în maneiră provocatoare. Încă mai există în sălile de judecată discuţii referitoare la lungimea fustei, înălţimea tocurilor, bluzele strâmte şi aşa mai departe, implicând că victima ar fi avut un comportament care ar fi încurajat violatorul. Așa cum s-a dovedit cu cazul polițistei de la Balș, Olt, agresată repetat de superiorul său cu știință și implicarea directă a altor persoane din poliție, violul este o formă de violență perpetuată preponderent de bărbaţi, larg acceptată și împământenită chiar în instituțiile care deservesc sistemul de justiție . Cum s-a întamplat într-un alt caz din Giurgiu, chiar în cazuri de “viol agravat”, agresorii sunt cerceta ți în libertate, motivând că lungimea fustei, înălţimea tocurilor, bluzele strâmte sau alte gesturi le-a provocat comportamentul. Astfel siguranța personală și “libertatea” de mișcare și acțiune a victimei în pericol. Acestea sunt realități care pentru femeile, agresate sexual de bărbaţi se traduc
82
prin confruntarea cu un întreg sistem, nu doar cu agresorul, chiar și atunci când se hotărăsc să î și facă dreptate.107 În general, bărbaţii provoacă un număr mai mare de victime ale infracţiunii de viol, decât femeile. Acest lucru este explicabil prin faptul că bărbaţii sunt mai agresivi decât femeile şi se implică mai mult în situaţiile conflictuale violente. Se apreciază că sunt şi profesii cu o vulnerabilitate victimală ridicată, iar altele cu una mai scăzuta. Explicaţia constă în faptul că astfel de profesii implică prezenţa persoanelor respective în locuri izolate unde pot fi atacate cu uşurinţă. Vulnerabilitatea victimală poate fi atenuată prin gradul ridicat de socializare şi integrare psihosocială pe care îl implică unele profesii. S-a constatat că “timpul” şi “spaţiul” constituie factori victimogeni. Astfel, în zilele de sâmbătă şi duminică, numărul victimelor este mai mare decât în celelalte zile ale săptămânii, iar spaţiile închise şi izolate favorizează comiterea unor infracţiuni cu violenţă.108
BIBLIOGRAFIE 107
http://www.feminism-romania.ro/component/content/article/38-ong/1173-nu-includerii-violului-in-legeamedierii-violul-nu-este-negociabil.html 108 http://www.preferatele.com/docs/psihologie/6/psihologia-victimei-21.php 83
1. Conf. Univ. Dr. Tudor Amza, Criminologie teoretică, Teorii reprezentative şi politică criminologică, Editura Lumina Lex 2000. 2. Constantin Gorgos, Dicţionar enciclopedic de psihiatrie, Editura Medicală, Bucureşti, 1989. 3. Criminali în serie. Psihologia crimei, Editura Phobos, 2003. 4. Dan Banciu, Sorin M. Rădulescu, Vasile Teodorescu, Tendinţe actuale ale crimei şi criminalităţii în România, Editura Lumina Lex Bucureşti 2002. 5. Dicționar de Psihanaliză, Editura Trei, 2002. 6. Dr. Mihai Şelaru, Comportamentul sexual aberant, Editura Moldova-Iaşi 1993. 7. Dr. Rodica Mihaela Stănoiu, Metode şi tehnici de cercetare în criminologie, Editura Academiei Române 1981. 8. Edwin H. Sutherland şi Donald R. Cressey, Criminology, 9-th edition, J.B. Lippincott Company, Philadelphia/New York/Toronto, 1974. 9. Georges Vigarello, Istoria violului, secolele XVI-XX, Editura Amarcord, Timişoara 1998. 10. Gheorghe Popa, Adrian Lupaşcu, Criminologie, Editura Universităţii George Bacovia, 2010. 11. I. Tănăsescu, G. Tănăsescu, C. Tănăsescu, Criminologie. (Agresologie. Victimologie. Detentologie), Editura All Beck, Bucureşti, 2003. 12. L. Strominger, Tulburări ale instinctului sexual, Perversiuni sexuale, Editura Antet xx press, Prahova, 2000 13. Lector univ. dr. Tatu Angela, Victima şi victimologia. 14. Maxine Hancock, Karen Burton Mains,Abuzul sexual al copilului, Speranţă de vindecare, 2009. 15. Norbert Sillamy, Dicţionar de psihologie, La Rousse, Editura Universul enciclopedic, Bucureşti, 1996. 16. N. Mitrofan, T. Butoi, V. Zdrenghea,Psihologie Judiciară, Editura Şansa, Bucureşti, 1992. 17. Pandectele române, nr. 6/2013. 18. P. Brânzei, G. Scripcaru, T. Piroźyński, Comportamentul aberant în relaţiile cu mediul,Editura Junimea, Iaşi, 1970. 19. Petre Dungan, Viorel Paşca, Tiberiu Medeanu, Drept penal - Partea specială, Prezentare comparativă a Noului Cod Penal şi a Codului penal din 1968, Editura Universul Juridic, Bucureşti 2012. 84
20. Prof univ. Dr. Florin Sandu, lector univ. Drd. Gheorghe-Iulian Ioniţă, Criminologie teoretică şi aplicată, Editura Universul Juridic, 2005. 21. Prof. univ. dr. Georgeta Ungureanu, Criminologie generală - NOTE DE CURS. 22. Revista Dreptul, Nr. 10/2010, Unele consideraţii în legătură cu incriminarea infracţiunii de viol, Viorel Paşca.
23. Rodica Mihaela Stănoiu, Criminologie, Editura Oscar Print, Bucureşti, 1999. 24. Sorin M. Rădulescu,Sociologia şi istoria comportamentului sexual ,,deviant”,Editura Nemira, Bucureşti 1996. 25. T.Bogdan, I.Sântea, M.I.,Analiza psihosocială a victimei. Rolul ei în procesul judiciar, Serviciuleditorial şi cinematografic, Bucureşti. 26. T.Bogdan şi colab., M.I., Comportamentul uman în procesul judiciar, Serviciul editorial şi cinematografic, Bucureşti, 1983. 27. Thomas S. Kuhn,Structura revoluţiilor ştiinţifice, Editura „Humanitas”, Bucureşti, 1999. 28. Valerian Cioclei, Manual de criminologie, Ediţia 5, Editura C.H. Beck, Bucureşti 2011.
Webografie
http://psihosexologie.psihologia.info.ro/2012/05/07/violul/#more-172 http://psihosexologie.psihologia.info.ro/2012/05/07/tipuri-de-agresorisexualihttp://www.preferatele.com/docs/psihologie/6/psihologia-victimei-21.php
85