122 61 17MB
Romanian Pages 288 Year 1971
ION GH. STANCIU
VIOREL NICOLESCU
NICOLAE SACALlŞ
Antologia pedagogiei americane contemporane Cu un studiu introductiv şi note intocmite de autori
EDITURA DIDACTICA ŞI PEDAGOGICĂ Bucureşti,
1971
:Redactor: WESTFRIED STEFAN Tehnoredactor: SENA STĂNESCU Grafician copertă: CONSTANJIN GULUTA
Cuprins
PEDAGOGIA AMERICANA CONTEMPORANA Ion Gh. Stanciu, Viorel Nicolescu, Nicolae Sacaliş 1. Pragmatismul - o filosofie. specific americană. . II. De la pragmatism la progresivism ...... III. Progresivismul şi educaţia pentru progres . . . IV. Perenialismul şi permanenţa valorilor . . • . V. Esenţialismul şi cultul educaţiei intelectuale • . VI. Reconstrucţionismul - o încercare de a ieşi din impas ...•.•. VII. ExistenţialismuI şi direcţia critică în şcoala americană
VIII. Filosofia analitică şi calea spre un pozitivism pedagogic IX. Comparativismul
CULEGERE DE TEXTE I. PROGRESIVISMUL
1) John Dewey . . . . Crezul meu pedagogie Democraţie şi educa-
7
7
ţie
15
84 86 9fl
23
2) William Beard Kilpatrick . . . . 110 Filosofia educaţiei 111
32
3) Boyd Henry Bode Educaţia
la
42
răscruce
129
progresivistă
. . . . . 130
4) James Bryant Conant 136 Şcoala secundară comprehensivă . . . . . 138
50
II. PERENIALISMUL
62
1) Robert Maynard Butchins . • . . . . . 148 Conflictul în educaţie 150 Locksley HalI un colegiu pentru viitor 153
67 72
5
2) George F. Kneller
'2) Mortimer Jerome
Adler In apărarea
158
ESSNŢIALISMUL
1) William Bagley () introducere în
164 di-
dactică
165
'2) Arthur Bestor
168
Educaţia şi legătura
cu forţele amerkane IV.
caţie.
filosofiei
educaţiei [II.
ei 168
1) George Sylvester Counts
184
şcoala
construiască
ordine
o
să
nouă
socială?
185
2) Theodore Brameld 188 Imperative pentru o reconstruire a filosofiei educaţiei 190 \".
EXISTENŢIALISMUL
212 edu-
• •
213
VI. FILOSOFIA ANALITICĂ
1) Charles Dunn Rardie Filosofia educaţiei într-o nouă explicaţie .
223 224
2) George L. Newsome Jr. 233 Filosofia analitică şi teoria educaţiei 234 VII. COMPARATIVISMUL
1) Isaac Leon Kandel 244 Noua eră în educaţie 245 Pedagogie comparată 250 2) George Z. F. Bereday 256 Metoda comparativă in educaţie 257 ANEXE
de învăţămînt din S.U.A. • 263
1) Sistemul
2) Programa şcolii elementare
1) Van Cleve l\'Iorris Existenţialism caţie
şi
societăţii
RECONSTRUCŢIONISMUL
Indrăzneşte
Existenţialism
15"
•
şi
197 edu198
de opt ani în sistemUl de organizare al lui John Dewey. •• 268
PEDAGOGIA AMERICANA CONTEMPORANA
*
ION GH. STANCIU. VIOREL NICOLESCU. NICOLAE SACALlŞ
1. PRAGMATISMUL - O FILOSOFIE SPECIFIC AMERICANĂ Pragmatismul trece drept o filosofie specific americană, aşa cum specific americane trec filmele western sau automobilele mari. Punctul de vedere european a jucat un rol important în crearea acestei viziuni, deoarece continentul nostru, ca leagăn al unor culturi străvechi, a primit întotdeauna cu rezervă influenţa americană, mai ales în materie de cultură filosofică. Dar, în mod paradoxal poate, în aceeaşi măsură în care filosofia europeană a căutat să atribuie pragmatismului un specific pur american, filosofia americană la rîndul ei a considerat pragmatismul ca aVÎnd mai mult specific european sau manifestînd o puternică influenţă europeană. Astfel, J. Dewey consideră că Charles Santiago Sanders Peirce (1839-1914) - care trece drept întemeietorul pragmatismului a împrumutat nu numai termenul de "pragmatic"l din scrierile lui Kant, dar "aşa cum Kant a căutat să stabilească legea raţiunii practice în domeniul a priori, tot aşa Peirce a căutat să interpreteze conceptele universale în domeniul experienţei"2. Există oare în această apropiere de gîndirea europeană o nostalgie după o mare tIzadiţie filosofică, exprimată de către o filosofie prea tînără şi fără blazon, sau este vorba de nişte influenţe reale pe care pragmatismul le-a receptat de pe vechiul continent? Inainte de a răspunde la această întrebare trebuie să vedem - foarte succint - ce a însemnat pragmatismul ca şcoală şi curent filosofic. 1 Asupra ori~inii, istoricului şi sensului noţiunilor de pragmatic, pragmaticism şi pragmatism a se vedea An d r eLa 1 an d e, Vocabulaire technique et critique de la. philosophie, septieme edition revue et augmentee, Paris,
1956, p. 802---807, 1272-1274.
2 J. De w e y, The Development of American Pragmatism, in: Philosophy and Civilisation, New York, London, 1931, p. 15.
7
Ca şi alte filosofii, pragmatismul a fost elaborat şi formulat de mai mulţi filosofi şi de fiecare dată a căpătat o formulă nouă, adecvată locului şi omului care o afirma 1• Printre cei mai de seamă pragmatişti putem cita pe Charles S. Peirce, William James, John Dewey, F. C. S. Schiller 2• Dincolo însă de diferenţele care au apărut în cursul evoluţiei ideilor pragmatice, pragmatismul a presupus şi un fond comun de idei, care s-au evidenţiat o dată cu nuanţele în care s-au cristalizat. Acum, ca şi atunci cînd s-au format, aceste idei pot fi surprinse in cea mai mare măsură la, C. S. Peirce, acela care este de fapt intemeietorul pragmatismului.:· C. S. Peirce, omul care tFece pentru mulţi drept cel mai profund 'şi mai original gînditor al Americii, a căutat, prin filosofie, la fel ca Descartes şi Kant, să aşeze gindirea pe nişte temelii sigure. Problema de la care a plecat Peirce a fost aceea a posibilităţii de a inlătura confuziile din gîndire şi de a da claritate şi certitudine ideilor oamenilor. De aici şi titlul articolului, care a devenit cel mai cunoscut şi care l-a făcut celebru: How to Make Our Ideas Clear (Cum să facem ideile noastre clare) publicat in ianuarie 1878 in "Popular Science Monthly". Pentru a da claritate şi certitudine gîndirii noastre, trebuie să vedem mai întîi - considera acest filosof -, care este funcţiunea ei. Această funcţiune este văzută de Peirce în rolul pe care îl are gindirea, raţionarea sau cercetarea, de a rezolva situaţiile confuze, de îndoială şi de a stabili convingeri sau credinţe precise. De aceea, într-un fel Peirce critică în The Fixation of Belief, 1877 (Fixarea convingerii) principiul cartesian al îndoielii nelimitate şi arată că rostul gîndirii, al raţionării, este tocmai de a ne duce la certitudine. "Obiectivul raţionării (cercetării), spune Peirce, este de a descoperi din ceea ce noi ştim, altceva ce nu ştim. In consecinţă raţionarea este bună dacă ea ne va conduce spre concluzii adevărate din pre1 Pentru dezvoltarea istorică a pragmatismului a se vedea RaI p h Ba rton Per r y, Present Philosophioal Tendencies, New York, 1955, p. 441-453, H e r b e r t S c h n ei de r, A History of Amerioan PhiZosophy, New York, 1963, p. 433-459. O analiză a aspectelor fundamentale ale pragmatismului, in special asupra problemei adevărului, se găseşte in E d w ard C. M o ore, American Pragmatism: Peirce, James tind Dewey, New York, 1961. Aspectele culturale ale pragmatismului sint discutate de C. W r i g h t MiII s, SoOology and Pragmatism, ed. Irving Louis Horowitz, New York, 1964. Analiza unor aspecte ale filosofiei pragmatiste se găseşte in J o h n E. S m 1 t h,
The Spirit of American Philosophy, Charles S. Peirce, William James, Josiah Royce, John Dewey, Alfred North Whitehead, New York, 1963. 2 F. C. S. S c h i Il e r, de care nu ne vom ocupa in această succintă prezentare, a fost profesor la Oxford. Ideile lui pragmatice au fost cuprinse In două volume de articole: Humanism (Umanism) (1903), şi Studies in Humanism
(Studii asupra umanism.ului) (1907).
8
mise adevărate şi nu invers"l. Indoiala, care este un fel de frămîn tare, o stare de nemulţumire, pune de fapt gîndirea în acţiune, şi printr-o anumită tensiune îi cere să depăşească această situaţie şi să atingă din nou starea de certitudine şi echilibru. S-a remarcat, scrie Peirce în How to Make Gur Ideas Clear, că activitatea gîndirii este stimulată de starea de frămîntare pe care o produce îndoiala şi că ea încetează cînd certitudinea este dobîndită. De aici concluzia potrivit căreia producerea certitudinii este singura funcţiune a gîndirii 2• Esenţa unei credinţe, sau certitudini, spune Peirce in continuare, constă Însă în stabilirea unui anumit habitus. Prin urmare pentru a descoperi sensul exact al gîndirii trebuie să avem în vedere conduita şi activităţile la care ea conduce. Ceea ce deosebeşte astfel o idee de alta este conduita pe care ea o declanşează. De aceea ideile care duc la aceeaşi conduită au acelaşi inţeles, chiar dacă formularea lor verbală diferă. Să determini înţelesul oricărei idei, înseamnă să o pui în practică, in lumea obiectivă, a actualităţilor şi ceea ce consecinţele ei probează să fie acesta constituie. de fapt, înţelesul ideii3 • Esenţa şi semnificaţia unei idei este deci, in concepţia lui Peirce, identică cu consecinţele care rezultă din punerea ei în acţiune. Distingerea ideilor şi credinţelor noastre in funcţie de consecinţele lor practice, ar constitui - în concepţia acestui filosof - o metodă ştiinţifică de a face ideile clare şi de a înlocui problemele false cu probleme reale. Desigur, spune Peirce. mai sînt şi alte metode prin care se urmăreşte să se ajungă la certitudine sau la o credinţă stabilă, ca de exemplu metoda a priori sau metoda autorităţii. Aceste metode - precizează el - nu duc însă la eliminarea completă a îndoielii. Singura metodă de înlătu rare a acesteia şi de separare a realului de fictiv din ideile şi credinţele noastre este aceea care se bazează pe observarea consecinţelor pe care ele le au asupra lumii exterioare şi reale. Aceasta înseamnă că pentru a ajunge la certitudine sau la o credinţă reală. trebuie să interpretăm ideile noastre in termenii experienţei. In acest proces, scrie Peirce, "opinia destinată a reuni în final pe toţi cercetătorii, este ceea ce numim adevăr şi obiectul acestei credinţe este realul"'. 1 C har 1 e s S. Pe i re e, The Fixation of Belief, in: Essays in the Philosophy of Science, New York, 1957, p. 7. 2 C har 1 e s S. Pe d re e, How ta Make Our Ideas Clear, tn: op. cit., p. 36. 3 C. S. Pe i re e, Apud J. Donald Butler, Faur Philosophies and Their Practice in Education and Religian, New York, 1951, p. 412. 4 C har 1 e s S. Pe i r c e. How to Make Our Ideas Clear, In: Essay in the PhiZosophy of Science, p. 53.
9
W. James, care a reluat ideile lui Peirce şi le-a dezvoltat de multe -ori într-o direcţie originală şi nedorită de Peirce 1 , subliniază faptul că pragmatismul a însemnat o intoarcere de la abstracţie şi insuficientă de la soluţii verbale şi principii fixe, de la raţiuni a priori si p~etenţii absolute, de la sisteme închise, spre concret, spre fapte .şi acţiune, spre adecvare şi putere"2. Această atitudine filosofică care s-a dezvoltat în special în America nu este totuşi unică şi intr-un anumit fel ea poate fi regăsită şi la alţi filosofi, ca Socrate, Aristotel, Locke şi Hume. Prin pragmatism însă această tendinţă de a interpreta noţiunile trasîndu-se consecinţele lor practice a căpătat o exprimare filosofică mult mai sistematică. Fenomenul nu trebuie să surprindă fiindcă, spune .,Tames, pragmatismul nu a făcut decît să arate că adevărul conţinut de ideile şi credinţele noastre înseamnă acelaşi lucru ca şi în ştiinţă3. La data cînd apărea pragmatismul, desigur, progresul ştiinţei şi tehnologiei devenise în America foarte evident şi, cum era de aşteptat, el urma să modeleze nu numai viaţa oamenilor, dar şi gîndirea lor. La început spontan, apoi tot mai programatic, ideile pragmatiste au oficiat această transformare la nivelul gîndirii americane. La Dewey, cel care a dat cea mai amplă expresie pragmatismului, componenta experimentalistă