138 24 13MB
Romanian Pages 384 Year 1981
rrl
z &
,-,.O
rrlA
o> )-{ Frl
F
z
o
U
ID EI CONTEMPORANE
LUDWIG GRUNBERG
OPŢIUNI FILOZOFICE CONTEMPORANE
\
198 1
EDITURA POLITICĂ b u c u r e ş t i
Cuprins
A r g u m e n t u m .................................................................
9
PARTEA I CONŞTIINŢA FILOZOFICA ŞI CONFLICTE V A L O R IC E .............................................................................. 19
( '. 11>111.1n 1 1 Moştenirea filo/ofieă a lui Jean-Jacques K o u s s e a u ................................................................................... 19 § 1. Mesajul filozofic al lui Rousseau . . . 20 § 2. Sensul unei opere unitare şi indivizibile . 24 § 3. Filozofia lui Marx şi preluarea moştenirii spirituale r o u s s e a u i s t e ............................................ 29 Capitolul 2 Materialismul dialectic şi istoric la confluenţa filozofiei creativităţii cu creativitatea filozofiei
34
§ 1. „Conştiinţa de sine“ a epocii . . . . 35 § 2. M odalitatea creatoare a angajării m aterialis mului dialectic şi istoric în confruntările filo zofice c o n t e m p o r a n e ................................................. 41 § 3. Filozofia praxisului, a z i ............................................ 50 PARTEA A II-A INTRE PROBLEMATICA „FAPTELOR CON CEPTUALE" ŞI CEA A „TRĂIRILOR EXIS TENŢIALE" .................................................................
64
Capitolul 3 Trei ipostaze ale filozofiei analitice
64
.
.
.
.
§ 1. Din nou despre vechea problemă a speci ficului f i l o z o f i e i ........................................................... 66 § 2. Atom ism ul l o g i c ...........................................................70 § 3. Pozitivism ul l o g i c ....................................................83 5
100
§ 4. „Filozofia lim bajului comun" . . • • § 5. Renovare a metodei sau marginalizare a fi lozofiei ........................................................................
113
Capitolul 4 i - i Existenţialism ul şi „condamnarea omului la l i b e r t a t e " ........................................................................
118
§ 1. De la intuiţia libertăţii la conceptul de lib e r t a t e ............................................. • • .■ § 2. Rolul metodei fenomenologice în construi rea ontologiilor existenţialiste . . . § 3. Heidegger, Sartre şi „libertatea existenţială" § 4. Depăşirea „libertăţii-supliciu" şi sensul unei triade : „cunoaştere-valorizare-acţiune" .
119 125 135 154
PARTEA A III-A INTRE „MOARTEA OMULUI" ŞI „SACRALI ZAREA P U T E R II" .......................................................
167
Capitolul 5 , , „ Dincolo sau dincoace de structuralism .
.
167
§ 1. Sistem şi s t r u c t u r ă ........................................... 2. ..Modelul lingvistic" şi regulile metodei
169
i mi u r a l r ........................................
.
•
1 180
.. ;ţ ii,, ia 111(■ ;i h1.1 slruclurala la filozofia struc turalistă ................................• • • • '
194
4. o perspectivă filozofică privilegiată : dialec tică şi str u c tu r a lism ...........................................
202
Capitolul 6 . . . „Noua filozofie" — variantă a vechiului spiri tualism .............................................................................
212
§ 1. Antim arxismul în ipostaza kitsch-ului f i l o z o f i c .................................................................... § 2. Maestrul şi B a r b a r i a .................................... § 3. Consideraţii critice privind „ontologia Pu terii" şi preceptele etice ale „noii rezistenţe" § 4. Drumul filozofiei de la Bernard-Henri Levy la Jean-Jacques R o u s s e a u .............................
212
218 224 238
PARTEA A IV-A INTRE MITUL „CULTURII UTILULUI" ŞI UTO PIA „CULTURII NON-REPRESIVE" . . .
246
Capitolul 7 _ _ Proiectul tehnocratic al pragmatismului .
.
246
§ 1. O „filozofie a vieţii" pentru care tehnica devine „paradigma raţiunii" . . . . § 2. Avatarurile teoriei genetice a adevărului .
247 254
6
.
§ 3. Pot ii conciliate contradicţiile dintre „viaţa de toate zilele' şi „conştiinţa" ? 2til § 4. Instrum entalism ul între „teoria continuită ţii naturii cu experienţa" şi „teoria gene rală a e d u c a ţ ie i " ......................................................... 266 7 5. „Moartea" şi transfigurai ea pragmatismului 270 Capitolul 6
S’siiuiiiaHza în căutarea transcendenţei pierdute
270
§ 1. Incidenţele filozofice ale psihanalizei . . 277 § 2. Freud şi teoria c u l t u r i i .......................................... 287 ;; 3. Dezvoltări, mutaţii şi controverse contem porane ............................................................................ 293 § 4 . „Homo aestimans" în faţa utopiei m:ucusiene şi a valorilor c u l t u r i i ................................... 301 în ioc de încheiere Criza filozofiei ? (Răspuns lui AUhu.sser) Note
.
319
b ib lio g r a f ic e ..............................................................353
Argumentum
Datorez această carte studenţilor m ei şi lui Jean-Jacques Rousseau. Studenţilor, deoarece lor le-a fo st destinat cursul de istorie a filo zo fiei contem porane care, încă din anul 1973, a conturat proiectul prezen tei lucrări. P rin preocuparea lor p entru a ra corda instrucţia ştiin ţific ă la o fertilizatoare cultură filozofică, p rin scrutarea căilor de ierar hizare a m u ltip lic ită ţii valorilor sub sem nul cărora se desfăşoară m area confruntare şi în fruntare a om ului cu sine însuşi şi cu civilizaţia făurită de el, prin întrebările lor incom ode, prin com entariile sustrase stereotipiilor de gîndire şi chiar prin tăcerile care contrapunctau interesul accentuat p e n tru dialogul filozofiilor şi destinul filozofiei în epoca noastră, tinerii interlocutori de la Academ ia de S tu d ii Economice m i-au ofe rit nu num ai „laboratorul“ de lucru al cărţii, dar şi prim a incitaţie p e n tru a o scrie. L ui Rousseau, deoarece re-lectura atentă şi sistem atică a operei sale — pornită, din tr-u n în dem n interior irezistibil, la o cum pănă de ano tim p u ri a anului 1974, în am bianţa geneveză „im pregnată“ de spiritul autorului C ontractu lui social — m i-a sugerat ultim a idee necesară atunci cînd întocm eşti o asem enea carte. Ideea pe care s-o poţi aşeza la început, cu speranţa de a oferi un posibil criteriu decupajului, un liant 9
între capitole, un unghi de vedere apt să asigure coerenţă întregului. Lui Rousseau, p entru că el — iniţiatorul conştiinţei filozofice m oderne, cu evantaiul opţiunilor pe care aceasta le presu pune — m -a determ inat să subsum ez volum ul de studii titlu lu i generic O pţiuni filozofice con tem porane. Dacă, intr-adevăr, cum remarcă Lucian Blaga, ..conştiinţa filozofică e caracterizată în prim ul rînd printr-o particulară stare de luciditate cu privire la atitudinea de luat faţă de diversele de m ersuri ale filo zo fiei“ l, m o m en tu l Rousseau marchează îndoiala conştiinţei filozofice m o derne faţă de tipul tradiţional al dem ersului spe culativ. P entru prim a oară, deschizînd drum ul în prelungirea căruia se va înscrie şi noua v i ziune a lui M arx asupra fu n cţie i transform a toare a filozofiei, Rousseau încearcă să sm ulgă filozofia din letargia contem plativism ului m e ta fizic, asociind ,,înalta preţuire a fa p te i", caracte ristică rom antism ului, cu o salutară reacţie cri tică faţă de un m od de filozofare „izvorît din conceperea unei lum i statice, în care om ului nu-i răm îne altceva de făcut decît s-o înţeleagă şi s-o contem ple“ 2. Reacţia lui Rousseau îm potriva m etafizicii tradiţionale deschide, astfel, evan taiul căilor urm ate de conştiinţa filozofică m o dernă în depăşirea vechiului m od de a practica filozofia, inapt să convertească dificultăţile în problem e şi să dea expresie teoretică se n tim e n tu lu i acut al inadecvării dintre conştiinţa valo rică a om ului şi caracterul alienant al civilizaţiei. Convergente prin inserţia lor specifică în reac ţia critică faţă de speculativism ul m etafizic tra diţional, filozofiile contem porane apar d iver gente prin m odul în care concep filozofia şi îi re-construiesc problem atica. în v irtu te a conver genţei, dialogul este posibil. D ivergenţa face opţiunile şi înfruntările necesare. A m bele con turează coordonatele unui conflict valoric d e fi nitoriu p entru spiritualitatea contem porană : acria dintre diverşi' m odalităţi de a practica fi lozofia. ÎS
Se profilează astfel, în universul deschis şi jră m în ta t al luptei de idei din filozofia contem porană, trei m odalităţi de a concepe şi practica filozofia, de a-i construi problem aiica. Sint, de fapt, cele a căror înfruntare a conferit un tim bru aparte ultim u lu i congres m ondial de filozo fie, desfăşurat la Diisseldorf (1978), dom inat — cum sublinia G. H. von W right — de „trei m ari mişcări: filozofia analitică, vivace în lumea anglo-saxonă şi în Scandinavia, herm eneutica fenom enologică şi m a rx ism u l“ s. Filozofia m a r xistă creatoare orientează dem ersul conceptual spre o interpretare totalizatoare a lum ii şi a condiţiei um ane, aptă să ofere suport tcoretico-m etodologic întem eierii, niciodată „înche iată", a ştiinţei şi soluţii „de valoare“ luptei p entru emancipare a om ului contem poran. H er m eneutica fenom enologică urm ează proiectul husserlian de a constitui o problem atică a „con ştiinţei intenţionale", p en tru a interpreta „sen surile“ um ane pe care le dobîndesc fenom enele prin activitatea constituantă a unei „subiectivi tăţi transcendentale", sperînd să obţină astfel o dublă întem eiere absolută — a ştiin ţei şi a valo rilor — pe baza unor evidenţe ultim e „extrase" din subiectul însuşi. U tilizată în elaborarea an tologiilor existenţialiste de H eiăegger şi Sartre, herm eneutica deplasează am intita problem atică de la „esenţe ideale" spre o problem atică a „tră irilor existen ţia le", exprim ată sintetic înlr-o v i ziune insolită asupra libertăţii, în care reîniîlnim , transfigurată şi desfigurată, ideea centrală surprinsă de Hege'l în opera lui Rousseau : „li bertatea este calitatea specifică om u lu i“ 4. Iu schim b, filozofia analitică situează in tr-u n „con de um bră" întrebările care vizează raportul om ului cu universul şi cu civilizaţia făurită de el în favoarea unui nou tip de problem e, privind m odul în care noi gîndim şi vorbim despre lum e, atribuind filozofiei, în cel m ai bun caz, se rv itu tea de a fi plasată intr-o „anticam eră“ a teoriei pentru a desfăşura o activitate de „clarificare" a faptelor conceptuale. Cine desfăşoară o asem e11
nna activitate de elucidare conceptuală recu noaşte M. W eitz — „efectuează o opţiune p rin tre altele posibile, unele direct opuse, opţiune pe care filozofia de azi o perm ite, dar nu o dernonstreazcV' O pţiunea între m odurile contem porane de a practica filozofia nu blochează, ci presupune f i rescul dialog, osmoza spirituală, chiar transferul reciproc al unor concepte şi proceduri m etodo logice, dar ne plasează şi într-o zonă a unor con flicte valorice privind sta tu tu l filozofiei, accep tarea sau respingerea disponibilităţilor ei de a edifica o concepţie generală despre lum e n e tri butară speculativism ului. în tr-o asem enea zona, confruntarea filozofiilor, fiind afirm are de va lori, deci angajare pro sau contra, dobîndeşte d i m ensiunile unei autentice înfruntări, deoa rece — cum, se exprim ă R. R u yer — sînt în joc principii ireconciliabile, iar „com prom isul apare nu ca o datorie, ci ca o trădare şi o laşitate 6. In acest sens, asistăm azi la o dublă înfruntare a m aterialism ului dialectic cu alte m odalităţi de a practica filozofia, caracterizate de M ortim er J. A dler astfel : „pe de o parte, analiştii... în cearcă să practice filozofia ca o activitate cu m u lativă de grup, în tim p ce, dim potrivă, e x isten ţialiştii nu fac nici un efort în această direcţie. Pe de altă parte, existenţialiştii au o ferm ă în credere în tr-u n obiect specific al filozofiei şi se adresează problem elor de ordinul I, în tim p ce, dim potrivă, analiştii întorc spatele problem elor de acest gen, în favoarea celor de ordinul 11“ j N u este greu de sesizat că, în egală măsură, conştiinţa filozofică m odernă iniţiată de Rousseau deschide şi cîm pul altor opţiuni, antrem nd conflicte valorice privitoare la m odul de a an gaja dem ersul filozofic asupra om ului (um a nism -a n tiu m a n ism teoretic-antium anism prac tic) şi asupra cu lturii (conformare la naturăopoziţie faţă de natură-întregire şi um anizare a naturii). U rm ărind destinul acestui triptic al opţiunilor filozofice contem porane, în care m aterialism ul 12
dialectic apare ca term en de referinţă constant şi sem nificativ, prezenta carte îşi propune u n obiectiv lim itat. Consideraţiile anterioare d evin argum ente p entru justificarea alegerii unuia dintre m ultele decupaje posibile in tr-o lucrare de istorie a filozofiei contem porane care, in e v i tabil, apelează la om isiuni deliberate, deoarece nu poale supune analizei com paraiiviste to tul şi nu poate discuta despre tot. Chiar ten tative m u lt rnai ambiţioase, efectuate în ultim ele decenii, sint revelatoare în egală măsură prin ceea ce spun, dar şi prin ceea ce n u-şi propun. Ele au fost nevoile să adopte un anum e unghi de v e dere p en tru a efectua decupaje, lim itîndu-se, de pildă, doar la filozofia contem porană din Europa (1. A. Bochenski), axîndu-se preponderent pe o geografie a spiritualităţii de lim bă engleză (John Passmore) sau efectuînd selecţia în fu n cţie de preocupările, de dom inantele intelectuale ale au torilor antrenaţi în elaborarea unei lucrări colec tive asupra filozofiei secolului X X 8. A m conside rat că intenţiile acestei cărţi de a urm a o abor dare com parativistă şi de a releva m odul original în care este angajat m aterialism ul dialectic în marile confruntări ideologice contem porane ar putea fi m ai bine servite de o selecţie dornică să-l surprindă în unele dintre raporturile sale cu alte m odalităţi actîiale de construire a pro blem aticii filozofiei, omulu-i şi culturii. în virtutea m enţionatelor intenţii, cartea a fost structurată în patru secţiuni. Prima, in titu lată C onştiinţă filozofică şi conflicte valorice, creionează ,,spaţiul de joc“ al opţiunilor contem porane generate — m ai m u lt sau m ai p u ţin în dreptăţit — de m oştenirea filozofică a lui Rousseau şi surprinde locul privilegiat al m aterialis m ului dialectic şi istoric in m odelarea conştiinţei de sine a epocii de profunde transform ări revo luţionare pe care o parcurgem . A doua parte, sub titlu l în tre problem atica „tră irilo r existenţia le “ şi cea a „faptelor conceptuale”', angajează filozofia m arxistă creatoare în confruntarea cu variantele şcolii analitice şi cu viziunea asupra 13
S ^ ^ X T n Z T ^ M r a t c r t y r P u te rii , a treia secţi rn v tem vorane şi, m -
U sm Z iT ş iCa n Z m am
f » n™ S a t
ra ? s
consecinţe politice f.eotjei pragm atiste şi scrutează apoi s^ sul cultură (cu m utaţiile al celei psihanalitice ac p nn„frib u u u 0r m arcuprovocate sub im V ^ surprinsă relevanţa soluţiilor pe care ie p > eudo-altert i a J de M arx pen.™ a « g » » f “ ^ " ntr„ secnativei sugerate de ‘u tilu lu i“ şi utopia fiuni : In tre mitul „cu ,tu ,r ‘ S , „ Ioc de in c u ltu rii ™ ™ ^ eJ ^ £ u cLrte n u -fi procheiere — p e n tiu ca decît p entru a despune să efectueze b tla n fu rtgdec«_p chide noi o r iz o n tu n d jilozoj ui com o scrisoare des£ ™ Cel care a lansat m u lt francez Louis AU hu , m a rxism u lu i ,
s ; % ” » S c der d c ,usr creativităţii cu ereatiuttotea fi ozo^ei. Unele fragm ente ale
n,-,ru t intr-o primă
- reoăzute S conştient, în contextul aces e devarte de a putea chiar în actuala form a *** “ « J rib u -
philosophicum sem per perfectibile.
Întocm ind această carte, care are drept punct de plecare, aşa cum am am intit, un ciclu de lecţii ţm u te în faţa studenţilor m ei, m -a călăuzit tot tim p u l ideea că, „vorbind despre educaţia tin ei ei noastre generaţii, trebuie să avem în vedere necesitatea ca ea să cunoască tot ceea ce se întîm pla în lum e. N u trebuie să avem niciodată team ă că o confruntare deschisă, liberă a con cepţiilor noastre m aterialist-dialectice cu concep ţiile idealiste ar putea să dăuneze cum va fo r m ării tineretului ; dim potrivă, tocm ai în această confruntare liberă — în care, dealtfel, s-a a fir m at în lum e m aterialism ul dialectic — vo m face să triu m fe idealurile com unism ului“ 9. Căutarea adevărului, deloc uşoară, este coordonata esen ţială a m odului în care concep, aici şi acum, an gajarea m ilitantă în m arile confruntări ideolo gice ale epocii, conferindu-i un sens em inam ente constructiv, ca o propedeutică a creaţiei filozo fice m arxiste originale. ’ N u este un secret p entru nim eni că, de regulă, fiecare carte de filozofie îşi are patosul ei, obse■lile ei, chiar un punct■arhim edic în ju ru l căruia se desfăşoară toate presupunerile, ipotezele, con vingerile, adversităţile, căutările, proiectele sale teoretice şi practice. Prezenta lucrare nu face e x cepţie.^ Concepînd-o, am a vu t im presia că d iver sele ei dem ersuri — înscrise în cîm puri proble matice^ diferite şi avînd, poate, tim brul specific naturii controverselor în care ne situează fiecare din capitolele ei — se desfăşoară totuşi în ju ru l unei idei-pivot : nevoia de filozofie a om ului contem poran. Seduşi de ritm u l accelerat al pro gresului ştiinţifico-tehnic şi de obsesia practicistă a „randam entului p entru randam ent“, în epoca noastră sînt voci care tratează condescen dent filozofia, ca o desuetă preocupare ,,ne-practică“, tem îndu-se de problem atizările ei globale şi incitaţiile spre inconfortabile „de c e ? “-uri, considerînd că ne putem, dispensa de filozofie. Or, om ul nu poate fi um an fără a se interoga asupra propriei sale condiţii. El nu poate nădăj dui să înţeleagă lum ea în integralitatea şi dina-
m ism ul ei, să-i ierarhizeze axiologic form ele de existen ţă p e n tru a se putea interoga asupra condiţiei um ane, fără apel la filozofie. A bando narea filozofiei ar fi echivalentă cu o sinucidere spirituală a om ului, cu renunţarea la conştiinţa, în perpetuă evoluţie, pe care om ul o dobîndeşte despre el însuşi, în raporturile sale polim orfe cu lum ea în care trăieşte şi asupra căreia acţio nează. In această accepţiune, o lum e fără filo zo fie l-ar reduce pe om la un „cim panzeu dotat cu in telect“ sau la un „robot jovial“ ; ea ar fi o lum e fără problem atizări, fără ierarhizări valo rice, fără scopuri, în uHimă instanţă fără... oameni. Nu. N u este'posibil să alegi între a avea sau a n u avea o filozofie. Dincolo de această falsă al ternativă, problem a se pune în cu to tul alţi ter m eni : p e n tru ce filozofie optăm ? P entru o f i lozofie construită pe baza unor experienţe unilaterale de viaţă sau a deform aţiilor unei gîndiri tehnicist-parcelare, p entru o filozofie speculativistă (care desconsideră în principiu achiziţiile ştiin ţei şi ne poate lesne conduce în m rejele paralizante ale iraţionalism ului şi m isti cism ului) sau p entru o filozofie m aterialist-dialectică, edificată conştient pe baza generalizării practicii sociale şi cuceririlor ştiinţei, deschisă m ereu spre experienţă şi aptă să ofere o m etodo logie generală a cunoaşterii, o criteriologie adec vată a valorizărilor şi o strategie teoretică a ac ţiunii, prom otoare a celor m ai înalte idealuri m oral-politice ale epocii ? P entru soluţia scientist i (care m archează o alterare a spiritului ştiinţific), pentru cea sp iritu alistă (care reprezintă o d efo r m are a conştiinţei morale), p en tru cea pragm atistă (care exprim ă o anomalie a raţionalităţii practice) sau p entru racordul spiritului ş tiin ţi fic, conştiinţei morale şi raţionalităţii practice caracteristic unei filo zo fii a um anism ului re voluţionar ? întrebarea „PENTRU CE FILOZOFIE S Ă O P TĂM ?“ este astăzi vitală. P entru că specta culoasele rezultate ale ştiinţei sînt în im posibili19
tale de a conduce, spontan şi univoc, la o singură perspectivă filozofică. P entru că dubla noastră angajare, în lupta cu variantele contem porane ale^ antium anism ului şi hi „dialogul um anism elor , se sprijină pe o opţiune filozofică. Şi, mai ales, p entru că, fiin d relative (adică m ereu con diţionate istoric de un anum it stadiu al cunoş tinţelor, de o anum ită ,,proiecţie“ a intereselor şi aspiraţiilor om eneşti), adevărurile nici unei filo zofii n u pot fi eterne, dar etern există o filozofie care satisface m ai bine decît celelalte cerinţa de a constitui ,.conştiinţa de sine“ a unei epoci, fa v o r u în d ridicarea om ului pe trepte superioare de um anitate. Dacă prezenta carte ar reuşi să ofere cîteva repere şi puncte de sprijin răspun sului pe care cititorii îl caută la această în tre bare, ar însem na că efortul celui care a scris-o nu a fo st zadarnic.
Partea I CONŞTIINŢĂ FILOZOFICA ŞI CONFLICTE VALORICE
Capitolul 1 Moştenirea filozofică a Iui Jean-Jacques Rousseau . .Cu p rilejul aniversării bicentenarului naşte rii lui Rousseau (1912), traducerea în lim ba franceză a cărţii danezului H offding a produs chiar p rin titlu l ei, un şoc intelectual. A vorbi despre Jean-Jacques Rousseau şi filozofia sa * constituia un act tem erar în tr-o vrem e cînd R ousseau-scriitorul era venerat, dar Rousseauhlozoful era contestat. E ra vrem ea cînd, în f ra n ţa , program ele de bacalaureat sau de agregaţie în filozofie nu m enţionau m ăcar num ele ui Rousseau, suspectat p e n tru filipicele sale Ţdresa >,filozofilor'', p e n tru p refe rin ţa sa ţa ţă de lim bajul m etaforic şi neutilizarea unui jargon filozofic specializat, p e n tru contradic ţiile d intre atitudinea iconoclastă din Dialoguri şi cea constructivă din Contractul social. ^ . 5e^Ta . as’tâzi, după am plele şi relevantele m anifestări prileju ite de com em orarea bicen ten a ru lu i m orţii lui Rousseau (1978), discuţia despre existenţa şi caracteristicile filozofiei sale, înseam nă a te rap o rta la o situaţie substan19
ţial m odificată. Cîndva contestată, filozofia lui Rousseau este, în ultim ele decenii, cvasiunanim invocată. C îndva considerată de necăutat, ea este acum in te rp re ta tă în atîtea feluri, încît pare a fi de negăsit. De aceea, în treb area fo r m ulată de H offding („există o filozofie a lui Jean-Jacques R ousseau ?") îşi păstrează actu a litatea. Ea se pune, însă, din cu to tul alte con siderente : n u d ato rită fap tu lu i că Rousseau n -a r fi revendicat în m od expres de nici o f i lozofie, ci în tru c ît a devenit term en de re fe rin ţă p e n tru orice filozofie. 1. M esajul filozofic al lui Rousseau
Exegeţii actuali ai operei lui R ousseau sînt de acord în a-i recunoaşte polivalenţa de sensuri p rin care ea este susceptibilă să „deschidă“ traiectorii spirituale d iferite şi chiar opuse. Je an Starobinski, de pildă, m enţiona faptul surp rin zăto r că „această operă, care în cepe ca o filozofie a istoriei, se încheie în «ex perienţă» existenţială. Ea îi an u n ţă în acelaşi tim p pe Hegel şi pe opusul său, K ierkegaard"-. P e n tru Jacques D errida, lectura C onfesiunilor lui Rousseau a r fi deschis traseul sp iritu al al existenţialism ului, după cum lectura lui Heidegger „ar putea... să reconducă pe păm înt rousseauist" 3. P ierre A braham consideră, în schimb, că „din C onfesiuni provine, în m od nem ijlocit, psihanaliza", astfel încît „nu este un m ister p en tru nim eni... dependenţa lui F reud de Rous seau" 4. P rofesiunea de credinţă a vicarului din Savoia, cea m ai controversată secţiune din Emile, este invocată în sprijin a tît de sp iritu a lism ul personalist cit şi de pragm atism . „Acolo — scrie A lbert Schinz — adevărul unei idei este judecat după u tilita te a sa m orală ; de aceea profesiunea vicarului din Savoia va ră m îne profesiunea de credinţă a prag m atistu lui din orice tim p" 5. E rijînd Eseul asupra originii lim bilor la ran 20
gul de operă-cheie a lui Rousseau, unii expo n en ţi ai filozofiei analitice reţin din profesiu nea de credinţă a vicarului savoiard urm ătorul pasaj : „ideile generale şi abstracte sînt izvorul celor m ai m ari erori ale oam enilor ; niciodată jargonul m etafizic nu a făcut să se descopere un singur adevăr şi el a u m plut filozofia cu ab surdităţi, de care ţi-e ruşine de îndată ce le dezbraci de cuvintele lor m ari" fi. Rousseau de vine, însă, din exponent al reacţiei an tim etafizice, un ctitor al unei noi m etafizici, de fac tu ră spiritualistă, p rin aducerea în prim plan a u n u i alt pasaj din aceeaşi lucrare : „Conşti inţă, conştiinţă ! In stin ct divin, n em uritoare şi cerească voce, călăuză sigură a unei fiinţe ig norante şi m ărginite, d ar inteligente şi libere, judecător infailibil al binelui şi al rău lu i !“ 7. în tim p ce Galvano della Volpe sesizează „o înru d ire directă şi profundă... în tre rousseauism şi socialism ul ştiinţific" 8, subliniind că Dis cursul asupra originii inegalităţii dintre oameni dialecticizează noţiunea de progres, graţie su r p rinderii caracterului său contradictoriu, B ern a rd -H en ri Levy îl consideră pe R ousseau d rep t precursorul „noilor filozofi", invocîndu-1 frec vent în cam pania lor an tim arx istă şi prezentînd acelaşi Discurs .. ca „o im placabilă m aşină de război contra «Progresului»" 9. Ia r p e n tru CI. L evi-Strauss „lucrarea Discours sur l ’ori gine et Ies fo n d em cn ts de l’inegalite parm i Ies hom m es este, fără îndoială, cel dintîi tra ta t de antropologie generală pe care-1 cunoaşte lite ra tu ra franceză", m arcînd începutul abordării stru ctu raliste m oderne „asupra trecerii de la n a tu ră la cultură, întem eiată pe... ap ariţia unei logici care operează cu opoziţii binare şi coincide cu prim ele m anifestări ale sim bolului" 10. Problem a „care este totuşi concepţia filozo fică a lui Rousseau ?" continuă astfel să răm înă deschisă. C ontradicţiile operei sale, invocate odinioară p e n tru a-i contesta o anum ită pozi ţie filozofică, par a perm ite astăzi să fie ra ta 21
sat oricărei filozofii. In am bele cazuri punctul de Plecare răm îne acelaşi : opera lui R ousseau esteP contradictorie, lipsită de u n ita te şi de idei directoare. D ificultatea nu poate fi depaşiţa decît p rin tr-o in te rp re ta re globală a operei sale Este^ dealtfel, sugestia m etodologica a lui CI L evi-Strauss, care afirm ă că R ousseau nu poate fi înţeles „decît refăcînd pe cont prop riu calea care l-a dus de la ruinele lasate de Dis cursul asupra originii inegalităţii la am pla co strucţie a C ontractului social, al cărui secret n dezvăluie Em ile. Lui îi datorăm fap tu l ca ştim , după ce am distrus orice fel de orm duire, cum să m ai descoperiin principiile care ne vor m g Hui să creăm o ordine nouă . Dar, p rin această aserţiune, ne reîntoarcem la K an t Precedînd in te rp re ta re a data de Cassirer, K an t a fost p rim ul care a afirm at ca ° P ^ l u Rousseau rep rezin tă un tot c o e re n te i L>u r™ea un plan raţional : cei care îl acuza ca se co tnazice n u îl înţeleg" «. ^ u sse a u spune K ant,
progres al cu ltu ri "oziţiUe Psale (Anlagen) ca
STc
o
n
"
^
ca specie natucal*
(natiirliche ^ readuce în să, cum este R em arca lu t te tare a propusă este firesc, la Roussea a t - în dialogurile consonanta cu cea unde — parca Rousseau juge de Je în ju ru l m oşanticipm d posibilei J - RoUsseau, în ultim ii
‘a T a ! «
«
3
s S
M
^ s s e a u ‘ a T l Sist a t asupva < » P «
S
5
dincolo
im it ar care ar putea să nu fie adevarat, sa fie 23
chiar fals, dar în nici un caz nu este co n tra dictoriu" 1A. U nitatea prezentă în diversitatea problem a tică a scrierilor sale este explicată de Rousseau prin scopul constant care le-a inspirat. Acest scop a fost ex p rim at sugestiv în m otto-ul lu crării Em ile : „relele de care suferim sînt re m ediabile“ (sanabilibus aegrotam us malis). P e n tru Rousseau, constatarea si explicarea re lelor sociale avea nevoie de distincţia în tre ceea ce este n a tu ra l şi ceea ce este artificial în om tocm ai p e n tru a deveni un preludiu al m are lui său proiect de recucerire a „ tra n sp are n ţe i11 pierdute. Incepînd cu celebrul Discurs asupra ştiinţelor şi artelor, cînd introduce p e n tru prim a oară în filozofie conceptul de alienare 1S, Rous seau critică societatea în care, dato rită obsta colului intereselor particu lare rivale, ra p o rtu rile sociale îşi pierd transparenţa, ajungînd să funcţioneze ca o fo rţă ostilă îm plinirii potenţialităţilo r um ane, să genereze creşterea a rti ficială a civilizaţiei şi inegalităţii d intre oa m eni, corupţia, „m ăştile", in stitu ţii opresive, cultul falselor valori, dram aticul clivaj în tre „a fi“ (etre) şi „a părea" (paraître). Noul concept im plică şi o schim bare de strategie m etodolo gică : în tru c ît alienarea este produs social şi nu d at originar, în tru c ît ea devine caracteristică doar p e n tru „om ul în relaţie" (l’hom m e de relation) şi nu p e n tru „om ul esenţial" (l’hom m e essentiel), „răul apare produs de o istorie în care sînt m ai în tîi instituite, apoi agravate r a p o rturile de dom inaţie şi exploatare" 1G. De aceea, critica stării de criză (din prim ul discurs) se converteşte în căutarea surselor istorice ale racilelor sem nalate (din al doilea discurs) şi dobîndeşte, firesc (în Em ile şi Contractul social), un sens pozitiv, sugerînd căi pentru... regăsi rea tra n sp a re n ţe i pierdute. Subtil exeget al lui Rousseau, J. Starobinski rem arcă faptul că în critica rousseauistă a civilizaţiei „esenţa om u lui nu este comprom isă, ci num ai situaţia sa istorică. P e n tru că apariţia răului a fost un fapt 23
istoric, lupta îm potriva rău lu i ap arţin e de ase m enea om ului în istorie" 17. C hiar dacă în p ri vinţa m ijloacelor p e n tru regăsirea tra n sp a re n ţei rap o rtu rilo r sociale dezalienate opera lui Rousseau conţine, succesiv sau sim ultan, un apel la reform ă m orală personală (vitarn im pendere vero), la o nouă educaţie a individu lui (Emile) sau la o tran sfo rm are politică a co lectivităţii (Contractul social), „trebuie să re ţi nem singurul lucru pe care îl au în com un : unitatea lor de intenţie, care vizează salvgar darea sau restitu ire a tra n sp a re n ţe i com pro mise" ,8. Este exact ceea ce avea in vedere şi R ousseau atunci cînd m enţiona : „Am scris asu pra unor subiecte variate, dar întotdeauna cu aceleaşi principii, cu aceeaşi m oralitate, cu aceeaşi credinţă, cu aceleaşi m axim e şi, dacă vreţi, cu aceleaşi in te n ţii'1 19. 2 . Sensul unei opere unitare şi indivizibile
Incercînd să surprindem in aeiu u n ita te a de intenţie (m enţionez : de intenţie, nu şi de con strucţie !) a operei lui Rousseau, ne întîm pină o nouă dificultate, greu de ocolit. In pofida elaborării unei concepţii filozofice de an v er gură, în care rev erb eraţiile supoziţiilor ontolo gice asupra condiţiei um ane an trenează rea b i litarea v irtu ţilo r sensibilităţii şi prom ovarea perspectivei antropocentrice, în tr-o prim ă îm potrivire a conştiinţei filozofice m oderne faţă de alienare, Rousseau a ezitat — şi uneori a re fuzat cu încăpăţînare -— să se considere filo zof. în profesiunea de credinţă a vicarului din Savoia, întîlnim expresia cea m ai concludentă a unui asem enea refuz : „N u sînt un m are filo zof şi nu m ă sinchisesc să fiu. insă am uneori bun-sim ţ şi iubesc întotdeauna adevărul" 20. în acelaşi spirit, R ousseau îi m ărturiseşte lui Voltaire că a elaborat un sistem de idei doar ca sim plu om care caută adevărul şi nu ca un g'în24
ditor profesionist, prezentîndu-se, cu fină iro nie, d rep t un „prieten al adevărului" care vo r beşte unui filozof. R efuzul lui R ousseau de a se clasa în rîndul filozofilor este, neîndoielnic, deru tan t. El îşi cla rifică sensul doar în m ăsu ra în care este an g a ja t în contextul socio-cultural al epocii (ceea ce ex plică şi episodicele accente negativiste), apărând, de regulă, ca o reacţie îm potriva unei anum ite practici filozofice, în num ele unei noi conştiinţe filozofice, ex p rim ată în actele de reflectare ale gîndirii filozofice asupra ei însăşi. Rousseau ini ţiază un nou m od de filozofare şi ev ită să se autointituleze „filozof" deoarece cuvîntul in cri m in at e ra asociat unei vechi şi com prom ise practici filozofice. El se află în tr-o situaţie si m ilară aceleia în care se va găsi m ai tîrziu Feuerbach, în refuzul de a se prezenta d rep t „m aterialist" (pentru a se d elim ita de form a vulgarizată sub care m aterialism ul era propovă d u it de B iichner şi Vogt p rin anii 1850— 1860) sau M arx, în refuzul de a utiliza term enul de „sociologie" (pentru a se delim ita de încărcătu ra pozitivistă a conceptului pro liferat p rin lucrările lui A uguste Comte). Dar, tot aşa cum există un m aterialism la F euerbach şi o sociologie la M arx, există o filozofie la Rousseau, dincolo de obstinaţia a u to ru lu i lui Em ile în utilizarea depreciativ-peiorativă a term enului „filozofie". Dealtfel, întreaga operă a lui Rousseau con stituie o pledoarie p e n tru filozofie, în m ăsura în care acesteia i se asociază un nou mod de fi lozofare. R ousseau se p ro n u n ţă p e n tru o concep ţie totalizatoare despre lum e şi om, întrevăzînd chiar în scrierile sale coordonatele unui „m are sistem ", dar el subliniază, pe de o parte, conexi unea în tre dem ersul raţional în d re p tat spre cu noaşterea adevărului şi sin ceritatea personală, pe de altă parte, incom patibilitatea cu speculativism ul sistem elor închise ale m etafizicii tra d i ţionale. Ceea ce reproşează „filozofilor" este nu disciplina gîndirii, ci schem atism ul ei, nu ra ţio n alitatea m etodei, ci tipul de raţio n alitate re 25
ducţionistă care contrapune artificial cunoaş terea lum ii real-obiective „cunoaşterii de sine", depreciind v irtu ţile sensibilităţii şi afectivităţii um ane. Cind R ousseau condam nă ap aren ta „pro funzim e a m etafizicii care n u are nici tem elie nici form ă" 2i, el utilizează term enul „m etafi zică" in tr-u n sens peiorativ, p e n tru a -i descrie pe constructorii de sistem e închise, ale căror idei se snueaza deasupra rangului experienţei um ane şi ale căror principii, departe de a generaliza va rie tate a p estriţă a exp erien ţelo r um ane, nu mai pot fi puse in corespondenţă cu ele. „Am consul ta t filozofii — m ărtu riseşte Rousseau —, am ră s foit cărţile lor, am cercetat diferitele lor p ăreri ; i~am aflat pe toţi m indri, afirm ativi, dogm atici chiar in p retinsul lor scepticism , neignorind ni mic, n ep u tîn d dovedi nimic... A -i asculta n u era m ijlocul de a ieşi ciin incertitudinea m ea1' Ceea ce R ousseau reproşează m etafizicii este faptul că se pierde in abstracţii vane, că n u dă expresie teoretică sen tim en tu lu i a c u t al inadecv ării d in tre conştiinţa valorică a om ului şi ca racteru l aiienant al civilizaţiei. R eacţia sa îm po triva m etafizicii tradiţionale nu este insă În d re p ta tă — aşa cum susţin cei ce-1 transform ă pe Rousseau in precursor al em pirism ului lo gic — îm potriva oricăror construcţii ontologice, nici îm potriva g radului de g en eralitate al ab stracţiilor filozofice. Chiar în Confesiuni, deci în cartea care accentuează cu precădere sincerita tea, în cărcătura em oţională şi nota personală a concepţiei sale, Rousseau afirm a Ca „adevărul generai şi a b stract este cel m ai preţios din toate bunurile ; fără acesta om ul este orb ; ei este ochiul ra ţiu n ii".23. Critica rousseauistă a aşa-num itelor „su b tili tă ţi"21 aie filozofilor are în perm anenţă, o dublă viză, evitînd a tît Scylla speculativism ului steril uitraraţio n alist, cit şi C haribda em pirism ului plat. In rom anul care a pus p iatra de tem elie a rom antism ului, S a in t-P reu x deplînge făp tu i că „fiecare obiect care îi im presionează pe filozof este considerat de el în mod sep arat şi, nefiind 26
în sta re să d isc e a m ă nici conexiunile du, 1 riorul său. nici re la ţiile cu celelalte 0i , ; . ' niciodată nu îl v e d e la locul său, n u -i în(rd nici cauza şi nici a d e v ă ra te le sale e f e c t e |; luînd ideen din N o v a J-7eîo?;S(, R ousseau afirm ă în EmHa — p rin in term ed iu l v icaru lu i'sav o -iard — că filozofii c a re au v r u t să e v ite . su b tili tatea" speculativism ului m etafizic a u căzut în capcana em pirism ului su p erficial, neînţeleednd că faptele — de o rd in fizic, social sa u psiholo gic — nn spun nim ic p rin o]e însele. m ita tirrm nît nu sîn t in te rp re ta te în lu m in a u n o r princioii raţionale, descoperite însă şj v a lid a te p rin sin ceritatea efortului personal. în concepţia lui Roussoaij a p a re deci o d i s tincţie im plicită în tre filo z o fa filo zo filo r şi fi lozofia sa. P rim a izvorăşte d in orgoliu, a doua din căutarea adevărului. P rirp a s e caracterizează p rin m ăştile su b tilităţii, a dr>tia p rin tra n s p a re n ţa sincerităţii. Prim a, d e s c o n s ’i d e rîn d se n ti m entul, lipseşte ra ţiu n e a de f o r ţ a ei propulsoare şi o d eturnează de la ţin tă : ^ d o n a con feră na ţiunii capacitatea de a cu ceri m a rile ad ev ăru ri p e n tru a ex trag e seva d e m e rs u lu i filozofic din cel m ai au ten tic zbucium e m o ţio n a l a f om ului. Desigur. Rousseau deplasează, centrul, d e greu tate al filozofiei spre m a n if e s ta r e a u n e i a titu dini, dar aceasta este o a t i t u d i n e em oţională care nu dim inuează, ci in te n s if ic ă v irtu ţile cog nitive ale raţiunii. ,.Regula dej a m ă în cred in ţa sentim entului m ai mult. decît r a ţiu n ii __ ser'™ Rousseau — este c o n firm a tă de raţiu n ea însăşi" 26. O pera lui Rousseau d e sc h id ^ a s tf e l orizontul unui nou mod de a practica f ilo z o f ia . O dată cu abandonarea spiritului de s is t a m („l’e s p rit de system e"). ea nu renunţă ci t u ş i d e p u ţin la sp i ritu l sistem atic („l’esprit syster*ia ţdqUe “)) căruia vrea, dim potrivă, să-i confere o s p o rită valoare şi eficacitate, prin deplasarea a c c e n t u l u i de la raţionalism ul teoretic spre r a ţ i o n a l is m u l e i| c> stră b ă tu t de o perspectivă a x iro c e n trică Rnus-
seau m archează, odată cu ,,trezirea” conştiinţei filozofice m odem e în faţa alienării sociale şi um ane, prim a „ ru p tu ră ” cu acea practică filozo fică reflexiv-contem plativă de care se va deli m ita u lterio r M arx, în mod radical şi decisiv, prin celebra teză a 11-a asupra lui Feuerbacli. P rin Rousseau, rostul filozofiei — cum rem arca E rnst Cassirer — „nu se lim itează la a acom pania viaţa şi a o contem pla în oglinda reflex iei”, ci, p en tru prim a oară în epoca m odernă, „i se recu noaşte p u terea şi rolul de a organiza v ia ţa ” 11. Tocmai de aceea apare în d re p tă ţit faptul că B crtrand Russell consideră opera lui Rousseau d rep t o piatră de h o tar în istoria filozofiei m o derne, apelînd la periodizarea : a) de la R enaş tere la Hum e ; b) de la Rousseau pînă în zilele noastre 2P. „O ricare ar fi opinia noastră asupra m eritelor sale ca gînditor — rem arcă Russell — trebuie să recunoaştem im ensa sa im portanţă... A ceastă im portanţă provine îndeosebi din ape lul său la inim ă, la ceea ce, în acele tim puri, a fost num it sensibilitate “2f). Nu trebuie omis, însă, că p e n tru Rousseau cultul sensibilităţii este un cult al conştiinţei morale, a n tre n în d ansam blul facultăţilor um ane. ..Actele conştiinţei — după Rousseau — nu sînt judecăţi, ci se n tim e n te “ şi, de aceea, „conştiinţa nu înşală niciodată ; ea este o adevărată călăuză a om ului” 30. D ar sensibilitatea care apreciază valoarea om ului presupune raţiu n ea (care îi face cunoscut binele) şi, mai ales. este un îndem n moral spre recucerirea tran sp aren ţei ra p o rtu ri lor ..om ului n a tu ra l” şi depăşirea obstacolelor alienării sociale. Sensibilitatea prezentă în opera rousseauistă apare ca o nouă voinţă m orală, prin care au to ru l lui Em ile pregăteşte, m ai bine ca orice a lt gînditor al secolului său, calea eticii kantiene, a prim atu lu i raţiu n ii practice. Ceea ce îl determ ină pe K ant să-l considere pe Rousseau d rep t „N ew ton al universului u m an ” şi să ex clam e : ..Rousseau m -a adus la realitate !“, prin descoperirea capita’ă că „pentru a cunoaşte ade vărul este necesară recunoaşterea om ului ca va28
loare" :ii. Nu este num ai descoperirea unui p rin cipiu oarecare, ci a unei noi practici filozofice, a unui mod posibil de filozofare. 9 . Filozofia lui Marx şi preluarea moştenirii spirituale rousseauiste
La o privire m ai atentă, reacţia critică a con ştiinţei filozofice m oderne faţă de speculativism ul tradiţional deschide m ai m ulte itin erarii spi rituale, conturînd „spaţiul de joc“ al unui con flict valoric definitoriu p e n tru epoca n oastră : acela d intre diverse m odalităţi de a practica f i lozofia. Dacă se iau în consideraţie scrierile lui Rous seau „în u n ita te a lor de in te n ţie 11, se deschide o posibilitate privilegiată, în prelungirea căreia s-a înscris dealtfel, cu un tim b ru original, re stru c tu ra re a revoluţionară a dem ersului filozo fic efectuată de K arl M arx, construind o nouă problem atică teoretică, prin care filozofia deve nea ap tă să conlucreze cu ştiinţele p e n tru a viza „salvgardarea sau restitu ire a tran sp aren ţei com prom ise11 şi chiar „tran sfo rm area societăţii prin acţiune politică efectivă11 32. Dar, prin m edieri com plexe, polivalenţa de sensuri a operei lui Rousseau, considerată parcelar, în afara unei in te rp re tă ri globale, conturează şi alte posibilităţi. Se poate porni de la Eseul asupra originii lim bi lor, unde Rousseau „introduce o istorie a socie tăţii în in teriorul unei istorii a lim b aju lu i'1, sau de la pasajul din Discursul asupra originii inega lităţii dintre oam eni, unde form ulează problem a posibilităţii depăşirii inegalităţii „ca o problem ă de lim b aj11, ajungîndu-se la constituirea unei problem atici filozofice care — p rin şcoala anali tică — duce azi pînă la ultim ele consecinţe fap tul că „reflexia a su p ra lim bajului ocupă la Rousseau un loc considerabil11 33. Dar, totodată, se poate constata că, după ce a pus problem ele în dim ensiunea istorică, Rousseau ajunge să le 29
trăiască m dim ensiunea existenţei individuale şi se repliază pe plănui subiectivităţii p e n tru a se interoga a su p ra exercitării lib e rtă ţii de opţiune în term enii „ce voi tace eu d in propria-nir viaţă întrevăzindu-se astfel perspectiva consLiuini unei problem atici a trăirilo r existenţiale. A bsolutizată şi hip ertro fiată, o asem enea pro blem atică poate fi regăsită azi in filozofiile de factu ră existenţialistă, p e n tru care cunoaşterea discursivă contravine epifaniei conştiinţei p e r sonale, iar m etafizica îşi poate găsi, concom itent, o contestare d ar şi un suplim ent 34. în egală m ăsură, scrierile rousseauiste deschid evantaiul u n o r m odalităţi diferite, chiar opuse, de concepere a om ului. R ousseau nu s-a m u lţu m it să constate, cu am ară luciditate, că cea m al folositoare şi cea m ai p u ţin avansată d in tre toate cunoştinţele om eneşti este aceea despre om, dar a şi contribuit la re-c e n trare a reflex iv ităţii filo zofice m oderne pe condiţia um ană, mnplicînd conceptul de alienare în critica unei societăţi are funcţionează potrivnic îm plinirii po ten ţiaiităţilor um ane. T entativa de a dezvălui „ge nealogia ră u lu i11 şi de a surprinde sursele alie n ării im plicate în creşterea artificială a unei civilizaţii e x tra v e rtite şi a inegalităţii în tre oa^ m eni, l-a condus pe Rousseau spre introducerea in dem ersul său teoretic a distincţiei în tre ceea ce este n a tu ra l şi ceea ce este artificial în om, ca un p reludiu al m arelui său proiect um anist — cu u n generos d a r ineficient tim b ru ilum i nist — de recucerire a tran sp aren ţei pierdute. M enţionata distincţie, care se degajă din „uni tatea de in te n ţie 11 a operei lui Rousseau, este cardinală p e n tru orice um anism şi îşi găseşte un corespondent, p rin subtila dialectică „obiectiv a re -in stră in are “, în um anism ul revoluţionar prom ovat de M arx, chiar dacă acesta porneşte de la o prem isă absolut novatoare, ahandonînd sa lu ta r conceperea esenţei um ane ca o abstracţie inerentă individului izolat. Dar, aceeaşi distinc ţie rousseauistă, p riv ită în afara sensului global al unei opere u n itare şi indivizibile, este astăzi
term en de refe rin ţă şi p en tru aum anîsm ul teore tic de factură stru c tu ra listă (care-1 revendică ex plicit pe Rousseau drept precursor p e n tru faptul că punctul de plecare al dem ersului său filozo fic l-ar constitui nu om ul-concret-în-istorie, ci construirea unui m odel ab stract e te rn şi u n iv er sal al stru ctu rii societăţii, situ a t în afa ra proble m aticii teoretice a um anism ului) şi p e n tru a n ti um anism ul practic, caracteristic „noii filozofii" (care-1 invocă pe autorul lui Em ile în v irtu tea faptului că opera sa, citită prin tr-o optică total deform antă, „nu spune nim ic altceva decît : ideea unei societăţi bune este un vis absurd, o contradicţie în term eni..." 35). Totodată, critica rousseauistă a crizei c u ltu rii m oderne, a cu ltului falselor valori, a riscului convieţuirii unor m ijloace perfecţionate cu sco p uri vagi, a neînţelegerii faptei culturale ca un act creator, deschide „spaţiul de joc“ al o p ţiuni lor şi în fru n tă rilo r acelor concepţii care privesc c u ltu ra fie exclusiv ca o conform are la natură (în cazul „filozofiei vieţii", a cărei v arian tă te h nocratică este pragm atism ul), fie ca o p u ră opo ziţie fa ţă de natură (exprim ată cel m ai conclu den t în teoria lui F reud despre rap o rtu l d in tre „principiul plăcerii", specific dim ensiunii n a tu rale a om ului, şi „principiul realităţii", caracte ristic dim ensiunii sale culturale), fie, în sfîrşit, ca o întregire şi um anizare a naturii, graţie con stitu irii — p rin m uncă şi creaţie valorică — a unui dom eniu ontic al um anului. Concepţiile di ferite care optează p e n tru ultim ul m od de abor dare şi, îndeosebi, cea care prin M arx a m arcat o adevărată revoluţie în gîndirea filozofică, s-au constituit p rin tr-u n com plex proces dialectic. Este dificil de contestat că „prim a etapă o ocupă în acest proces Rousseau, care creează noua pro blem ă filozofică a culturii, form ulînd îndoiala cu priv ire la valoarea civilizaţiei şi cerând con form itatea cu norm a n a tu rii um ane în om ", p e n tru ca astfel „să anuleze dizolvantul se n ti m ent al crizei cu ltu rii m oderne, orientînd p u 3i
terile sufleteşti... către creaţie şi rodnică a firm a ţie um ană" 3ti. C onsideraţiile anterioare p erm it surp rin d erea trip ticului conflictelor valorice contem porane, care vor fi analizate în continuare. Ele conferă un loc privilegiat m arxism ului în p relu area şi în depăşirea dialectică a m oştenirii sp iritu ale a lui Rousseau privind m odul de a concepe problem a tica filo zo fiei, a om ului şi a culturii. în acest context, conceptul de „om n atu ral" devine rev elato r nu num ai p e n tru surprinderea trainicelor p u n ţi de legătură în tre dem ersul p re ponderent critic din Discursul asupra originii inegalităţii dintre oam eni şi cel constructiv din Em ile sau Contractul social, ci şi p e n tru un nou m od de a practica filozofia, de a prom ova um a nism ul şi de a soluţiona ,,criza" culturii. Rous seau nu cercetează începuturile u m an ităţii ca u n istoric. El declară, explicit, că nu se plasează pe terenul faptelor istorice. P refaţa D iscursului subliniază că ceea ce îl interesează este „să diso cieze ceea ce este originar şi ceea ce este a rtifi cial în natura actuală a om ului, să cunoască bine o sta re care nu m ai există, care poate n-a existat deloc, care probabil nu va exista niciodată şi despre care este totuşi necesar să avem noţiuni ju ste p e n tru a judeca bine starea noastră p re zentă" 37 (subl. ns.). Sintagm a natura actuală este esenţială p e n tru a înţelege că Rousseau conferă conceptului de „om n a tu ra l" o funcţie teoretico-explicativă, nu în speran ţa com pre hensiunii unei presupuse „stări de n a tu ră " a om ului (care „poate n-a existat deloc"), ci a cu noaşterii şi transform ării „stării de societate" prezente. Paradoxal, „omul n atu ral" exprim ă „ceea ce om ul nu este, ceea ce trebuie să fie" 3S. El tre buie pus în rap o rt m ai p uţin cu analiza faptelor decîfc cu alegerea valorilor, deoarece nu este fapt, ci norm ă ; el nu ţine de antropologie, ci de m orală. El este o valoare care nu orientează spre trecut („natura um ană nu regresează şi este 32
im posibil să te întorci înapoi" 39, scrie Rousseau), ci spre viitor, p rin tr-o posibilă depăşire a stării de criză generate de dezintegrarea uni tăţii sociale. C onceptul de „om n atu ral" rep re zintă o fertilă convenţie, desem nînd nu o stare de fapt, ci o stare de drept, nu o ordine n a tu rală, p reex isten tă societăţii şi ex terio ară ei, ci o ordine ideală a valorilor um ane în num ele că rora sursele răului pot fi eradicate p rin schim barea rap o rtu rilo r sociale. Cînd CI. L evi-Strauss su rp rin d e că, la Rousseau, „omul n atu ral nu e nici anterior, nici e x te rio r societăţii" şi că acest concept „aju tă să con struim un m odel teoretic al societăţii om eneşti, m odel care nu corespunde nici unei realităţi întîlnite... dar despre care trebuie să avem no ţiuni precise p e n tru a aprecia sta re a noastră ac tuală", sîntem în tru totul de acord cu el. Nu însă şi atunci cînd afirm ă că „Rousseau nu a co m is niciodată eroarea... de a idealiza om ul n a tu ral" ',n. Poziţia ar părea contradictorie dintr-o optică stru ctu ralistă, p e n tru că m om entul epis tem ic şi cel axiologic al filozofiei, cunoaşterea totalizatoare şi valorizarea ap ar în tr-u n divorţ perpetuu. Dar m odelul construit de R ousseau nu are glacialitatea form alizantă a celor s tru c tu ra liste. ci este s tră b ă tu t de o salu tară perspectivă axiologică. T rib u tar opţiunilor m orale şi politice ale lui Rousseau, p u rtîn d însem nele unui generos u to pism, ..omul n a tu ra l" — contrapus celui corupt de o .societate care riscă să transform e ştiinţa în tr-u n m ijloc fără scop şi să aşeze m inciuna li bertăţii pe tem eiul inegalităţii — exprim ă sin tetic prom isiunile pe care le oferă noua practică filozofică in iţiată de Rousseau. A tunci cînd M arx, construind u n nou sistem conceptual în filozofie, identifică ..învăţătura că om ul este fi in ţă suprem ă p en tru om" cu „im perativul cate goric de a răstu rn a toate relaţiile în care om ul este o fiinţă înjosită, înrobită, părăsită..." /’il, întîlnim ecourile contem porane ale m odului în care Rousseau a conceput filozofia sa : ca o că33
lăuză axiologică a dezalienării sociale şi perfec tib ilităţii um ane. _ _ Rousseau este deschizătorul u nui ev antai de drum uri pe care le urm ează conştiinţa filozofică m odernă. T raiectoriile sp iritu ale sîn t d iferite ; nim eni n -a fost, n u este şi nu poate fi... rousseauist. D ar aceasta n u înseam nă că m oştenirea sa filozofică — aşa cum se degajă din sensul glo bal al unei opere u n ita re şi indivizibile — a r fi prezentă oricînd şi oriunde. Ea este prelu ată le gitim de toţi cei care răm în fideli filonului um anist şi duc m ai departe noul mod de a p rac tica filozofia. P rin creaţia lor, Rousseau conti nuă — ia două secole după m oartea sa fizică — să fie o prezenţă sp iritu ală vie în cu ltu ra con tem porană. , Dacă am reduce m oştenirea filozofică a lui Rousseau la nesfîrşitele dispute p e n tru rev en dicarea unor idei disparate, gloria sa, confirm înd parcă butada lui R.M. Rilke, n -a r m ai fi altceva decît sum a neînţelegerilor ivite în ju ru l unui num e.
Capitolul 2 Materialismul dialectic şi istoric la confluenţa filozofiei creativităţii cu creativitatea filozofiei P rin însăşi concepţia sa despre n a tu ra şi ros turile filozofiei, m aterialism ul dialectic este o fi lozofie deschisă, potrivnică oricărui dogm atism . El se sp rijin ă pe cunoaştere totalizatoare şi ju s tifică prin judecăţi de valoare o nouă atitudine faţă de lum e : lucidă, critică, constructivă, crea toare, revoluţionară. O atitudine în care sînt prezenţi cei trei i ; inovaţie, iniţiativă, im agina ţie. O a titu d in e a x a tă pe binom ul indisociabil .,individ-colectivitate“, care revigorează um a 34
nism ul teoretic şi îl conjugă cu un eficient um a nism practic, întreţinând ideea valorii unice a in sului um an concret, a persoanei creatoare şi p u rtă to are de valori de cultură. O asem enea a ti tudine nu este com patibilă cu atitudinile pro m ovate de neotom ism (aşteptarea resem nată a u nor „soluţii11 m iraculoase din p a rte a unor forţe transcendente în fa ţa cărora gîndirea şi acţiunea um ană a r fi neputincioase), de pragm atism (ab dicarea în faţa „m itului u tilului", urm ărirea „eficienţei de dragul eficienţei"), de ex isten ţia lism (evaziunea în dim ensiunile vieţii interioare) sau de alte filozofii care au im presia că triu m fa asupra relelor trecute şi asupra celor care vor veni, atunci cînd relele prezente triu m fă asu pra lor. S ubliniind constant că filozofia este, conco m itent, cunoaştere totalizantă şi valorizare, ea ea defineşte o atitu d in e şi se defineşte ca a titu dine, m aterialism ul dialectic şi istoric îşi pro pune, deliberat, să conlucreze cu ştiinţele şi cu a rta în realizarea unui grandios scop : deştepta rea spiritului la „conştiinţa de sine" a actului creator. Tocmai de aceea dialogul critic pe care-1 prom ovează cu alte c u ren te şi orien tări filozo fice contem porane nu este de ordin conjunctural, ci decurge din m odul de a concepe filozofia, considerată d rep t conştiinţa problem atizată şi problem atizantă a unei epoci, concepţie gene rală despre lum e şi călăuză axiologică. Dialogul nu este m im at şi nihilist, ci sincer şi constructiv. El nu constituie o exigenţă „tactică", de ultim ă oră, ci o cerinţă strategică a filozofiei aşa cum a practicat-o şi a prom ovat-o M arx : ca o „chinte senţă sp iritu ală a epocii ei" *. 1. „Conştiinţa de sine" a epocii
Ineditul gîndirii filozofice a lum ii de azi nu priveşte doar peisajul caleidoscopic şi contras ta n t al concepţiilor filozofice care-şi încrucişează influenţele asupra cugetelor oam enilor, ci de33
rivă îndeosebi din căutările şi frăm în tările um ane, din întrebările pe care le ridică, în epoca noastră, tran sfo rm ările revoluţionare — a tît de ordin social, cit şi tehnico-ştiinţific — , precum şi din m utaţiile contem porane în planul valo rilor culturii. Este am ăgitoare şi autoam ăgitoare opinia con form căreia a r fi posibilă o filozofie care ţîşneşte din nim ic şi se adresează nim ănui. M ult-com enta tu l precept al „noilor filozofi4', ex p rim at de B.-H. Levy în form ula şocantă „să re n u n ţi la a te angaja !-‘ 2, se converteşte în tr-o degajare de ideea de „progres14 şi în tr-o contestare a legiti m ităţii proiectelor revoluţionare ale epocii, probînd încă o dată — dacă m ai era nevoie — că evadarea filozofiei din epocă este întotdeauna o iluzie şi, uneori, o ignobilă angajare. Cum ar fi oare posibil ca o concepţie filozofică — elaborată de oam eni care trăiesc într-o anum ită epocă, în condiţii social-istorice determ inate şi care sînt, ei înşişi, rezu ltatu l condiţionărilor naturale, so ciale şi culturale ale lum ii în care trăiesc ■ — să nu figureze şi transfigureze, în variate chipuri, oricît de m u lt a r fi acestea voalate de gradul de generalitate al abstracţiilor categoriale, epoca sa? Nu există concepţie filozofică contem porană care să n u se raporteze — în tr-u n fel sau altu l — la problem atica epocii, să nu propună întrebări, concepte, dem ersuri m etodologice şi viziuni teo retice şi să n u schiţeze tip u ri — convergente sau divergente — de abordare a problem elor m a jore ale zilelor noastre. Tocmai de aceea, carac teristicile filozofiilor contem porane şi criteriul opţiunii în cadrul altern ativ elo r deschise prin con fru n tarea şi în fru n ta re a lor treb u ie căutate, înainte de toate, în caracteristicile epocii noastre. U na din principalele caracteristici ale lum ii contem porane — victoria revoluţiilor socialiste şi evoluţia ascendentă a socialism ului — pune în faţa gîndirii filozofice noi problem e şi consti tuie, totodată, o dovadă elocventă a ju steţei şi fo rţei previzionale a filozofiei m arxiste. Nici o concepţie filozofică n -a căpătat o confirm are de 36
o asem enea am ploare, de o asem enea însem nă tate istorică. Deschizînd calea rezolvării unor problem e social-um ane cardinale (abolirea ex ploatării om ului de către om, a inegalităţii şi asu p ririi sociale şi naţionale, av în tu l fo rţelo r de producţie şi m icşorarea în term en sc u rt a deca lajului economic, dezvoltarea plen ară a perso nalităţii etc.), statornicirea rînduielilor socialiste pe o Însem nata p arte a globului, în condiţii a tît de diversificate, a adus în cirnpui reflexivităţii filozofice o vastă a rie de problem e inedite, pe care clasicii m arxism -Ieninism ului n u le p u tea u prevedea. A sem enea problem e n u pot fi rezol vate prin recurgerea la citate sau p rin prelu area unor experienţe, ci reclam ă noi generalizări şi proiecte filozofice, solicitînd intens activitatea teoretică creatoare a tu tu ro r partidelor com u niste şi m uncitoreşti. Problem e specifice, originale, care reclam ă reelaborarea u nor concepte vechi şi chiar elabo rare a altor concepte explicative, sîn t aduse în fa ţa gîndirii filozofice de contradicţiile sociale din ţările capitaliste dezvoltate, de creşterea ro lului forţelor revoluţionare şi dem ocratice, de rev erb eraţiile m işcărilor de eliberare naţională, de lu p ta popoarelor d in „lum ea a tre ia “ p e n tru deplina lor em ancipare economică, socială şi spi rituală, de in tra re a u nor popoare cu civilizaţii străvechi în circuitul general al culturii, de m o dificarea ra p o rtu lu i pe plan internaţional în fa voarea fo rţelo r progresiste, antiim perialiste, care acţionează p e n tru edificarea unei lum i a păcii şi a colaborării între state suverane. Fireşte, a su p ra confru n tărilo r filozofice îşi pun pecetea şi ten d in ţele negative din lum ea de azi, e x p ri m ate, p rin tre altele. în escaladarea cursei în a r m ărilor, in acţiuni tero riste (sim ptom al „cri zei de sistem'* şi al incapacităţii de a stăpîni procesele entropice care confruntă orînduirea capitalistă) sau — pe a lt plan — în în cercările frecvente ale dreptei ele a contracara creşterea forţei de atracţie a m arxism ului p rin 37
tr-u n anticom unism m enit sâ-i dezorienteze pe cei ce caută un drum nou în evoluţia societăţii. Subliniind că „epoca actuală a societăţii om e neşti se caracterizează prin tran sfo rm ări revolu ţio n are sociale şi naţionale stru c tu ra le ", nu p u tem pierde din vedere fap tu l că „totodată, a-;-castă epocă se caracterizează p rin im petuoasa revoluţie tehnico-ştiinţifieă m ondială" 3, cu r a dicalele ei consecinţe social-economice, politice şi spirituale, îm p re u n ă cu tulb u răto arele căutări de noi form e expresive din a ria contem porană, progresele ştiinţei se răsfring decisiv a su p ra n a turii şi con ţin u tu lu i dezbaterilor filozofice. A ră m ine fidel raţio n alităţii ştiinţifice, „caracterului novator al sp iritu lu i ştiinţific contem poran" 4, înseam nă a n u accepta nici o superstiţie. Nici pe aceea a unui neav en it patronaj fideist, d a r nici pe acrea a ştiinţei care şi-ar fi suficientă sieşi, căutind narcisist u n presupus fu n d am en t au to nom. Nevoia de filozofie apare astăzi ca o funcţie a m utaţiilo r su rv en ite in stru c tu ra in te rn ă a ştiinţei, ajunsă in tr-u n stad iu de reconstrucţie conceptuală care a r p u tea fi su rp rin s adecvat prm cuvintul „problem atizare". Or, ştiinţa, a n tre n a tă în p erp etu a cău tare de soluţii, în m ă sura în care s-ar rupe de filozofie, a r suprim a locm ai conştiinţa sa problem atizată şi probi ernatizantă, ren u n ţîn d atât la efortul m etateoretic de clarificare a lim bajului şi reconstrucţie conceptuală, cit şi la interogarea asupra sensului propriilor opere. P rin aceasta, filozofiile con tem porane dobîndesc un tim bru specific, în ten tativ a lor, uneori fecundă alteori eşuată, de a Înlesni ştiinţelor să coboare spre problem a fu n dam entelor teoretice şi să urce spre integrarea efo rtu lu i analitic în tr-o viziune globală asupra lumii, asupra valorilor şi fin alităţii um ane. Conifim iările filozofice contem porane privitoare la „m ecanism em " cunoaşterii, ia lim bajul ştiinţei, la im plicaţiile um ane ale progresului tehnic sau la rapoi iu n ie „cunoaştere-valori", „ ştiin ţâ um anism ", „ te h r dogie-m oralitate", „p u tere28
înţelepciune1*, ,.cultură-civilizaţie“ se înscriu în acest p erim etru ideatic. C ăutarea febrilă a unor criterii de fundam en tare a alegerilor um ane şi de întem eiere a idea Jurilor de acţiune pune astăzi, mai m u lt ca ori când, problem e complexe, controver.sabile şi controversate, m editaţiei filozofice, m enită — p rin natura ei — să contribuie ia cunoaşterea şi prospectarea acţiunii sociale, ad aptate acce lerării dezvoltării istorice şi creşterii, adesea în tr-o m anieră deru lan tă, a situ aţiilo r de deci zie. ,,Şocul viitorului'*, asupra căruia a atras aten ţia Alvin Toffler, se datorează tocm ai cli vaju lu i am eninţător în tre capacitatea om ului de a produce schim bări în ritm accelerat şi de a se ad apta unei lumi în schim bare. Coresponden tul său este acea stare de nelinişte în faţa po sibilităţii perm anente a răstu rn ă rii scării de v a lori care l-a determ in at pe /C b ert Ca m us să num ească secolul XX „secolul fricii**. Se ridică, firesc, în treb area : care dintre filozofiile con tem porane poate conştientiza adecvat situaţia actuală, contribuind la eforturile de orientare a viitorului om enirii ? C asandrele epocii noastre, conr.idcrînd că trăim o „criză a idealului“ fără ieşire, în tre ţin idolatria „raţionalităţii tehnologice" .şi corolarul ei (creşterea ca scop, în locul creşterii ca, scop um an), ridicînd la rang de principiu n ep u tin ţa u nor anum e filozofii de a oferi un program po zitiv p e n tru sporirea înţelepciuni: om ului în co n fru n tarea cu sine şi eu lum ea în care tră ieşte. Este aici o regretabilă abdicare de la vo caţia critică şi prospectivă a filozofiei, de la etern a ei m isiune : aceea de a fi teoria celor m ai generale criterii ale alegerilor om eneşti, călăuza axiologică a om enirii. Alte o rien tări filozofice se raportează la „criza idealului11 p rm tr-o critică utopică, de factură „rom antică11 a progresului tehnic, în n u m ele nostalgiei unui trecu t patriarh al, sau p rin tr-o abordare de tip ncoiluminist-, care întreţine iluzia unei posibile p reveniri a „şocului viito-
ru lu i“ în tr-u n sistem social care, p rin stru ctu ra sa, asociază in strum ente perfecţionate cu scopuri vagi sau irealizabile. S uperioritatea filozofiei m arxiste decurge tocm ai din faptul că, redim ensionînd idealul um anist tradiţional al arm onizării facultăţilor om eneşti, oferă un fundam ent teoretic strategiei eficiente p e n tru em anciparea prin revoluţie de sub apăsarea exploatării, p e n tru lichidarea prac tică a surselor sociale ale în străin ării um ane. Şi, totodată, deschide perspectiva constituirii prin socialism a cadrului propice form ării unor oa m eni apţi să se adapteze unei societăţi în schim bare revoluţionară şi să genereze schim bări re voluţionare, să asim ileze cele m ai înalte valori ale epocii şi să creeze valori. A m ilita p e n tru o asem enea societate a m uncii şi creaţiei, a oam e nilor culţi, a ,,um anizării“ tehnicii şi echităţii sociale, trecînd de la satisfacţia can titativă a lui ..mai m u lt“ la cea calitativă a lui „m ai bin e“ , înseam nă a m ilita şi p e n tru elim inarea „şocului viitorului", p en tru tran sfo rm area „secolului fricii'1 în „secolul speranţei". P rin m aterialism ul dialectic şi istoric se con stitu ie o filozofie care, im plicîndu-se în tra n s form area revoluţionară a societăţii contem po rane, se întoarce apoi asupra ei însăşi p en tru a prinde ştire de noile-i p uteri şi rosturi. P rin aceasta se constituie şi o nouă conştiinţă filozo fică. Lucidă, incom patibilă cu un m onocord op tim ism de operetă, sensibilă la contradicţiile epocii, la discrepanţa între real şi ideal, s tră b ătu tă de un sever autocriticism . ea nu poate fi niciodată conştiinţa unei victim e. P e n tru că este, întotdeauna, conştiinţa unei suprem e vic torii : aceea de a fructifica îm p reju rările favo rabile şi a le învinge pe cele ostile spre a te desăvîrşi desăvîrşind lum ea-în-care-om ul-îsiînscrie-eficace-existenţa sa. M aterialism ul dialectic şi istoric parcurge în întregim e etapele acelui itin era r spiritual prin care o filozofie poate dobîndi prerogativele autenticei „conştiinţe de sin e“ a epocii noastre. 40
P rim ul pas îi constituie opţiunea p e n tru un mod de a piactica fnozofia care nu abdicai de ia o in iei ogare teoretică asupra condiţiei um ane (aşa cum procedează o cunoscută v arian tă a şcolii analitice) şi nici nu constituie o problem atică a um anism ului în care ,.absenţa sp e ra n ţe i1' si „condam narea la libertate" blochează orizontul oricăror soluţii (aşa cum susţin existenţialiştii). Al doilea pas presupune constituirea unei pavăze sp iritu ale îm potriva recidivelor antium anism uui p iactic (îm brăcate în sintagm a înşelătoare „noua filozofie") şi delim itarea de aum anism ele teoretice (chiar atunci cînd ele invocă prestigiul abordării de tip stru ctu ralist) p rin tr-o opţiune clara p en tru um anism , dusă pînă la prom ovarea celor m ai înalte idealuri ale epocii. Al treilea pas îl constituie opţiunea p e n tru un mod de a con‘~eP® cuicura în care vechiul deziderat al „consi derării om ului ca scop" dobîndeşte o notă de activism revoluţionar, incom patibil cu orice ab dicare de la im perative m orale. La capătul unui asem enea itin era r se profilează ceea ce M arx num ea „autolăm urirea epocii asupra sensului iupteior şi năzuinţelor ei"
2. Modalitatea creatoare a angajării materialismului dialectic şi istoric în confruntările filozofice contemporane M aterialism ul dialectic şi istoric iniţiază con com itent, o filozofie a practicii şi o nouă prac tica a filozofiei. El se situează la „locul geo m etric unde îşi dau în tîln ire filozofia creativi tăţii şi creativitatea filozofiei. M arx n-a p retins niciodată că a r deţine un „monopol" al adevărului. D im potrivă. Ridiculizînd orice preten ţii ale „filozofiei de sistem " de a accede la un ad ev ăr absolut, concepţia filozo fica revoluţionară iniţiată de M arx — ancorată m ilitant şi prospectiv în realităţile epocii — s-a co n tu rat şi s-a dezvoltai în cadrul contactului 41
şi prin confruntările cu celelalte curente de idei din lume, asiinilînd şi ducînd m ai departe — în rap o rt cu sistem ul său de referin ţă ideologic — toate creaţiile culturale valoroase, chiar atunci cînd ele se zăm isliseră pe „solul" idealism ului filozofic* (în căzui, a tît de sem nificativ, al dia lecticii hegeliene) sau în a lt cirnp problem atic (în cazul, nu m ai puţin relevant, al economiei politice clasice engleze). De m ulte ori, M arx şi •b'ngels şi-au rectificat ideile sub influenţa prac' a-ii sociale (teoria „statului*1 şi a „dictaturii proa c a ria tu lu i“ suferind corecturi p rin fru c tifi carea filozofică a experienţei „com unei din Paris") sau a evoluţiei cunoaşterii (este ştiut, de pildă, că sub incidenţa cercetărilor etnologice ale lui M organ asupra com unităţilor prim itive, ei au m odificat. în tr-o ediţie ulterioară, teza din M anifestul P artidului C om unist care considera că istoria oricărei societăţi de pînă acum a r fi o i.dor ie a luptei de clasă). E fortul perm an en t de reconstrucţie conceptuală, de rectificare a u n o r teze care n u mai au ad eren ţă la realităţile ac tuale şi de elaborare a unor teze noi, din p e r spectiva teoretico- m etodologică a dialecticii m a terialiste, este singura cale p rin care filozofii m arxişti contem porani, chiar dacă sîn t uneori infideli „literei", pot răm îne m ereu fideli „spi ritului" em inam ente creator al practicii filozo fice iniţiate de M arx. Or, aceasta presupune o perm anentă ra p o r tare critic-consfructivâ la celelalte c u re n te şi orientări filozofice care, frontal sau tangenţial, ăi m odalităţi sublim ate adesea de categorii hipcrabstracle, de „logica in tern ă" a discursului filozofic, de filiaţii de idei şi patos personal, abortoază — m ai m u lt sau m ai p u ţin adecvat — pro blem ele noi pe care le pune o epocă de tra n s form ări revoluţionare sociale şi naţionale stru c turate, de dezvoltarea im petuoasă a cunoaşterii sub im pactul revoluţiei ştiinţifico-tehnice. Cu noscuta propoziţie a lui Spinoza „ om nis determinaiio est negatio:< îşi găseşte o firească apli caţi:/ în lap te ; că înţelegerea de sine, elaborarea
conceptuală şi dezvoltarea unei filozofii nu pot trece decU prin perpetua delim itare critică („negaţia” lui Rpimrm) faţă de alte curente, p rin tr-u n dialog corişti ucfiv fără de care filo zofia (orice filozofie !) s-ar autocondam na la sterilitate. In această ordine de idei, tovarăşul Nicolae Ceauşescu sublinia : „M arxism -leninism uî nu a afirm at niciodată că deţine m onopolul gîndirii sociale ; dim potrivă, el a a p ă ra t şi s-a dezvoltat în cadrul contactului şi al confruntării cu celelalte curente de idei din lum e, însuşindu-şi tot ceea ce a creat m ai va loros gîndirea um ană de-a lungul istoriei... Cu atât m ai m ult în zilele noastre, cînd lum ea cu noaşte o im presionantă efervescenţă a gîndirii şi a cunoaşterii, cînd societatea e dom inată de uriaşa revoluţie a ştiinţei şi tehnicii, cînd la scară m ondială au loc profunde tran sfo rm ări so ci.;. e înnoitoare, nu se poate concepe ca m arxism leninism ul să se dezvolte izolat, ignorînd ceea ’-e se petrece în ju r. A proceda astfel a r însem na ,ă condam năm teoria revoluţionară a pro leta riatului ia sterilitate, la stagnare şi, pînă la urm ă, ia m oarte" c. D intr-o asem enea perspectivă, num ai în ca d rul dialogului şi p rin confruntarea cu celelalte curente de idei din lum e filozofia noastră re voluţionară se poate dezvolta şi îm bogăţi, a firm îndu-şi su p erioritatea şi sporindu-şi influenţa. Astfel concepută, critica alto r orientări nu este, p entru filozofia m arxistă, un „scop în sin e“, ci doar un m ijloc p e n tru dezvoltarea propriei teo rii. Este. în fond, o „propedeutică" a creaţiei fi lozofice originale, a elaborării unui program du soluţionare pozitivă a com plexelor problem e ale epocii de profunde tran sfo rm ări revoluţionar, la care sîntem copartieipanţi. Dacă prom ovăm co n fru n tarea de idei, o facem nu p e n tru a ciştiga u n fel de com petiţie sportivă, ci p e n tru că ştim că d ru m u l anevoios şi m ereu deschis al oricărei cunoaşteri (şi filozofia este u n tip specific de cunoaştere !} trece obligatoriu p rln tr-o asem enea
confruntare. Cu alte cuvinte, confruntarea idei lor are p e n tru noi un sens em inam ente activ, m ilitant, creator. . Tocmai de aceea, rap o rtare a critică a m arx is m ului la alte o rie n tări filozofice trebuie să s u r prindă a tît unitatea acestora (în contextul crizei ideologiei burgheze în ansam blul ei) cît şi di versitatea filozofiilor nem arxiste. Cine a r tr a ta-o n en u an ţat, adică nedialectic, nu num ai că a r crea o fisiune cu ltu rală artificială în filozofia contem porană (concepînd-o ca o „însum are ^ a două orien tări absolut om ogene, juxtapuse, fără o au tentică intercom unicare şi înlocuind în fru n tare a ideologică, osmoza spirituală, delim itarea critică şi atitu d in ea m ilitan tă p rin separare, con dam nare şi excom unicare reciprocă), d a r a r da o im agine de două ori deform antă : asupra gîndirii nem arxiste contem porane — s tră b ă tu tă de tendinţe contradictorii, cu lum ini şi um bre — şi chiar asupra m arxism ului, care nu este în c o n ju ra t doar de duşm ani, nu este solitar,^ ci exercită o p u tern ică forţă de atracţie, polarizînd în ju ru l său to t ce este valoare auten tică m fi lozofia contem porană. __ C onstituind o p a rte in teg ran tă a lu p tei ideo logice contem porane, avînd u n sens activ, m ili tant, dialogul cu concepţiile nem arxiste p resu pune, totodată, considerarea filozofiei ca un dom eniu al creaţiei valorice ireductibil la funcţionalitatea ideologică, acceptarea distincţiei în tre in te rp re ta re a filozofică a teoriilor ştiin ţi fice şi aceste teorii ca atare, valorificarea critică a contribuţiilor unor gînditori n em arxişti la elaborarea u nor procedee operatorii sau soluţii parţiale care deschid perspective de cercetare. Astfel, disociate de unele supoziţii ontologice subiacente, sînt susceptibile a fi valorificate c ri tic, din perspectivă m arxistă, num eroase proce dee operatorii, p rin tre care : descrierea fen o m e nologică (iniţiată, la începutul veacului XX, d« E. H usserl, ca o m odalitate de explicitare £ stru c tu rilo r ex p erienţei în care om ul — prir actele intenţionale ale conştiinţei sale — eşti 44
im plicat) ; herm eneutica (utilizabilă p e n tru de codificarea sem nificaţiei um ane a oricăror form e de expresie şi — în varian ta fenom enologică elaborată de P. Ricoeur — p e n tru in te rp re ta re a sim bolurilor culturale) ; abordarea structurală (care perm ite construirea m odelelor abstracte apte să explice „schem a" de funcţionare şi — cum m enţionează CI. L evi-Strauss — p rin cipiile care asigură coeziunea in tern ă a u n u i sis tem) ; analiza lingvistică (care, p rin contribuţiile aduse de L. W ittgenstein în ultim a perioadă a activităţii, continuate de G. Ryle, P.F. Straw son şi a lţi rep re z en ta n ţi ai „filozofiei lim bajului com un", proiectează o lum ină asupra com plexei logici neform ale ce guvernează „geografia" conceptelor filozofice cruciale utilizate în dis cursul obişnuit). P rin tre soluţiile parţiale care deschid perspective de cercetare pot fi m enţio n a te contribuţiile u nor gînditori de talia lui E. H usserl, L. W ittgenstein, R. C arnap sau A. Tarski la dezvoltarea unei teorii a sensului şi sem nificaţiei (cu im plicaţii în logică, episte mologie, etică, estetică, axiologie, filozofia cul turii) şi constituirea unei relevante teorii critice asupra caracterului alienant al civilizaţiei capi taliste de tip tehnocratic (form ulată — cu unele influenţe m arx iste — de către rep rezen tan ţii „Şcolii de la F ra n k fu rt" ca M. H orkheim er, H. M arcuse sau J. H aberm as). Fie şi această sim plă enum erare a unor sem nificative şi valoi-ificabile contribuţii la progre sul cunoaşterii a te stă că am reitera o im ensă eroare dacă am tra ta ..în bloc" curentele şi ten dinţele filozofice nem arxiste, dacă — în v irtu te a fap tu lu i că ele se înrădăcinează, de regulă, pe „solul" idealism ului — am şterge nuanţele şi diferenţierile tot m ai accentuate d in tre ele şi din cadrul lor. aplicîndu-le global calificative de genul : „curente recaţionare", „evazioniste", „antim arxiste", „antium aniste" etc. A ntium anis m ul practic al ..noii filozofii" este de cu totul altă factură decît aum anism ul teoretic al stru c turalism u lu i lui Foucault şi se contrapune um a45
nism elor de tip S arlre, Deleuze sau M ardise, diferen ţiate la rîndu.l 3oi’ prin suportul ontologic, traiectu l m etodologic şi accentul etic. C hiar în cadrul aceloraşi o rientări — aşa cum va re ie ş i sper, din capitolele urm ătoare •— a p a r deosebiri atît. de m arcate încît, p e n tru a lua doar un exem plu, am fi în d re p tăţiţi pe alocuri să vorbim de existenţialism e (la p lu ral !), cel p u ţin p e n tru a surprinde distincţia în tre herm eneutica heideggeriană, m oralism ul cam usian, existenţialism ul religios m arcelian sau cel ateu sartrian , care, la rîn d u l său, a evoluat de ia L ’etre ct le neant la C ritique de la raison dialectique către o im presionantă recunoaştere a m arxism ului ca „um anism ul epocii actuale” . în zilele noastre apar frecvent concepţii tensionate dc contradicţii în tre in tenţii şi rezultate, prizoniere ale unor am biguităţi originare în încercarea de a ieşi din tentaculele falsei a ltern ativ e ,,sc.ientism -antropologism ” sar! grevate de clivajul în tre consen sul cu m ate ria 1ism ul dialectic (prin respingerea psihologiei idealiste sau dualiste) şi opţiunea p entru m aniera de filozofare proprie şcolii a n a litice (situaţie care explică dificultăţile evaluării „m onism ului psihoneural em erg en tist”7 prom o vat de M ario Bunge). Nu puţine sîu t discordan ţele şi decalajele în tre coordonatele generale idealiste ale u n o r concepţii filozofice şi aportul efectiv la cercetarea ştiinţifică a unor fenom ene (B. Russell, R, C arnap, T. de C hardin, G. B er ger), ca şi cele în tre .supoziţiile ontologice şi a ti tudinea progresistă, um anistă faţă de proble m ele social-politice ale epocii (B. R u ssell J.-P . S artre etc.). Tabloul filozofiei contem porane este extrem de com plex şi, după cum am văzut, nu poate fi redus lo con fru n tarea m arxism ului cit doc trinele filozofice extrem iste, care se situează pe poziţii iraţionaliste, ostile prin înseşi postu latele lor de bază raţionalism ului m arxist. Aşa sînt, de pildă, cu nuanţele de rigoare, neoto m ism ul, o an u m ită variantă a pragm atism ului 46
in strurnenialist d in S.U.A., la care am adăuga răspîndirea unui antium anism de factu ră spi ritu alistă, prom ovat de m u lt com entata „nouă filozofie*1 şi chiar „apariţia unor curente neofas ciste ce propagă rasism ul, şovinism ul, ura între popoare...' ". S tatornicind p u ţin asupra ultim ului exem plu, subliniez că, deşi are un p ro n u n ţa t ca rac ter conjunctura! (şi, probabil, d u p ă cîţiva ani va răm îne un episod periferic, fără incidenţe asupra destinului filozofiei), încercarea „noii d re p te 1' de a relansa vechi şi com prom ise idei xenofobe, rasiste, fascizante, nu poate scăpa re flecţiilor filozofice asupra geografiei sp iritu ale a lum ii de azi. Filonul tem atic definitoriu p entru „noua dreaptă" a iui A lain de Benoist şi Louis Pauw els îi constituie e iitis m u i", în d re p tat ex plicit — p rin tr-o pledoarie p e n tru ieşirea din criză graţie pretin su lu i m esianism protocronic al u n o r „elite de rasă", al u n o r etnii sau naţiu n i „alese" — îm potriva proiectului m arx ist de a te nuare sau abrogare a inegalităţii sociale, eco nom ice şi culturale din lum ea contem porană. S ituarea pe asem enea poziţii cinice, care am in tesc ani d e coşm ar, nu putea să n u îngrijoreze, să nu oblige ia o diagnosticare precisă şi la barare a d rum ului pe care-i escaladează o ideolo gie a urii, acum , cînu n u este încă p rea tîrziu. Este ceea ce şi fac exponenţii d iferitelor orien tări um aniste, dem ocratice, raţionaliste, ridicîndu-şi ferm glasul p en tru a critica proliferarea unor subproduse ciuturale prin care noua d reap tă „încearcă să redea audienţei, în am balaj pseudoştiinţii'ic, dogm a rasista a su p erio rităţii ariene" (A. VVormserj. F ără a îm părtăşi m o dul de filozofare m arxist, Roland B arthes, Gilies Deieuze şi Jean Lacroix au atra s aten ţia asupra faptului că astăzi ad erarea la a n tim arxisrnul program atic echivalează cu o trăd are a um anism ului, deoarece îşi propune să surpe principalul punct de sp rijin al civilizaţiei con tem porane îm potriva alienării scientiste sau iraţionaliste. E xistenţa unor asem enea diver 47
genţe teoretice obligă la o delim itare n e tă a ten dinţelor an tim arx iste de alte orien tări filozofice care, deşi nem arxiste, prom ovează idei de fac tu ră raţionalistă sau um anistă. A naliza atentă, n uanţată, a gîndirii filozofice din ţările capitaliste dezvăluie în opera a num e roşi au to ri — ca un reflex teoretic al contradic ţiilor economice şi social-politice ale epocii noastre — tendinţe contradictorii, aspecte com plexe care nu pot fi cuprinse într-o etichetare sau epuisate p rin tr-o clasificare rigid dihoto mică. Se constituie form e deschise de propagare a fideism ului (neotom ism ul lui J. M aritain) concom itent cu elaborarea unei concepţii despre dialectica naturii în opera „îm bibată" de teologie a lui T eilhard de C hardin sau cu apropieri de m aterialism (fenom enologul M. Farber, n eo rea listul R. W. Sellars sau m onism ul em ergentist al lui M. Bung'e), de raţionalism şi um anism (cum o probează evoluţia existenţialism ului lui J.-P . S artre sau „teoria critică" elaborată de exponen ţii „Şcolii de la F ran k fu rt"). Sînt continuate re velatoarele cercetări ale psihanalizei în cîm pul problem atic al „inconştientului" (care dovedesc, p rin decodificarea sim bolurilor inconştientului, că acte psihice considerate m ult tim p aberante ap arţin lum ii um ane cu sens), dar apare şi te n tativa de a e rija neperm is o teorie particu lară a ştiinţei la rang de in te rp re ta re filozofică totali zatoare a culturii, a rap o rtării om ului la cultură şi la civilizaţia fău rită de e l10. Sînt utilizate pe scară tot m ai largă procedee logico-m atem atice, sem iotice în arg u m en tarea filozofică, d ar ele se conjugă frecvent cu ten ta tiv a neopozitivistă de prom ovare a scientism ului şi logicism ului reducţionist, p rin confundarea fin alităţii cunoaş terii ştiinţifice cu m etoda deductiv-axiom atică, îndeosebi cu regulile convenţionale ale acestei m etode. „Aceasta este o m etodolatrie, o ten d in ţă de a obţine m ai m are satisfacţie din m etode decît din rezu ltatele lor" ll, afirm a tex tu a l lo gicianul şi filozoful am erican W. v. O. Quine, 48
care efectuează o in teresan tă depăşire a neopozitivism ului din in terio ru l „şcolii analitice". In asem enea condiţii a r fi falsificatoare p re zentarea filozofiei din ţările capitaliste şterg în du-se nuanţele, diferenţierile şi divergenţele d in tre cu ren te şi din cadrul lor, identificind gnoseologicul cu ideologicul şi aplicîndu-le sim plist etich etări sau epitete. D ar a r fi tot a tît de greşit să se su b stitu ie fetişului u n ită ţii fetişul diversităţii, să n u se su rp rin d ă şi „u n itatea în diversitate" a filozofiilor nem arxiste în cadrul general al c o n fru n tărilo r de idei din societatea contem porană. Constatăm că, oricît de variate a r fi o rien tă rile filozofice nem arxiste, chiar dacă încearcă să se întem eieze pe „fapte pozitive" (neopozitivismul), pe „activitatea um ană" (pragm atism ul) sau pe tră irile „persoanei concrete" (existenţialis mul), se dovedesc în egală m ăsură precare în form ularea cadrului conceptual apt sa ofere su p ort teoretic unui program pozitiv de rezolvare adecvată a noilor şi com plexelor problem e pe care ie ridică epoca noastră. îm p re ju rările com plexe, aspectele noi, adesea surprinzătoare, ale epocii actuale, aduc tot m ai m ult in prirn-planui sp iritu alităţii contem porane acea filozofie care poate da curs unui asem enea deziderat. Nu n u m ai prin problem e (deşi el pune num eroase pro bleme noi — teoretice şi practice — p rin însăşi existenţa sa), ci m ai ales p rin globantatea so luţiilor (articulate dialectic în tr-o am plă şi pro fundă viziune filozofică), m aterialism ul d ia lectic şi istoric — care îşi trage continuu seva din viaţa socială, din cuceririle gîndirii ştiin ţi fice m oderne, din datele cele m ai sem nificative ale practicii um ane — este o filozofie a to t cuprinzătoare şi coerentă, în care rigoarea teose interferează cu o adecvată perspectivă axiologică. O asem enea niuzofie, p rin excelenţă creatoare, deschisă la experienţă, receptivă faţă de nou, oferă sistem ul de re fe rin ţă teoretic in dispensabil sintezelor şi proiectelor filozofice pe care le aşteaptă contem poraneitatea. 49
3. F i l o z o f i a p r a x i s u l u i , a z i
Există, la Gramsci, două caracterizări la fel de inspirate ale originalităţii m aterialism ului dialectic şi istoric. P rim a : „filozofie a p ra xisu lu i“ . A doua : „um anism absolut al isto riei" 12. A sem enea caracterizări n u sîn t num ai sugestive, ci şi com plem entare. Ele ne oferă puncte de sp rijin p e n tru a su rp rin d e o notă de finitorie a filozofiei praxisului : um anism ul revoluţionar. Ideea putea părea stran ie p e n tru un Croce — care vedea în u m anism ul Renaşterii o p a ra digm ă a um anism ului în genere, neidentificabilă la M arx — d ar apare firească p e n tru Gramsci, care, continuîndu-1 pe Lenin, argum entează că în opera lui M arx este s tru c tu ra tă teoretic o fi lozofie care m archează o Renaştere a um anis m ului, în sensul trecerii de la u n um anism u to pic, generos dar ineficient, la u n um anism re a list şi revoluţionar. Ca filozofie a practicii şi novatoare practică a filozofiei, concepţia m aterialist-dialectică ge nerează un m od de a conceptualiza filozofic p ro blem ele puse om ului de devenirea sa istorică ce im plică totodată şi un m od de a participa conştient la istorie, un mod de a face istoria. O asem enea filozofie, al cărei ax îl constituie principiul u n ită ţii dialectice în tre teorie şi practică, sesizînd — cum o spune tex tu al G ram sci — realitatea ca istorie şi istoria ca rea litate, respinge nu num ai idealism ul, ci şi orice viziune m etafizică asupra m aterialism ului, care a r fi ten ta tă să desem neze prin conceptul de „m aterie" o su b stan ţă sau o obiectivitate u n i versală autonom ă, o obiectivitate fără rap o rtare la om. Or, dincolo de deosebirile îm bucură toare în tre vederile lor (spun „îm bucurătoare" deoarece rep rezin tă u n sim ptom al neînchistării în form ule definitive şi al căutărilor creatoare), cei care preiau şi dezvoltă azi m oştenirea filo zofică a lui M arx sînt cvasiunanim i în a denota prin conceptul de „m aterie" realitatea obiectivă 50
num ai în raport cu omul, cu praxisul. Tocmai p e n tru că este „devenire", adică rez u lta t al prac ticii anterioare şi punct de plecare al unei noi practici, „obiectivitatea" nu poate fi gîndită separînd-o de subiect, de istoria um ană a dom i nării forţelor n a tu ra le ca forţe socialm ente in teg rate în praxisul um an. Ca atare, teza m a r xistă a m aterialităţii depăşeşte radical punctul de vedere m etafizic — contem plativist ai m a terialism ului tradiţional. Ea presupune, con junct, punctul de vedere al praxisului (deci fi lozofia praxisului), o re in te rp re ta re an tired u cţionistă a p rim atului ontologic al m ateriei (deci m aterialism ul consecvent) şi perspectiva axiocentrică (deci um anism ul absolut), d ar ca r a p o rtare nu la un „om abstract", la o „ n atu ră um ană" etern ă in ere n tă individului izolat, ci la om ul istoriceşte d eterm in at de rap o rtu rile sale sociale, concom itent creat de istorie şi creator de istorie (de aceea „um anism absolut al isto riei"). A stfel concepută, teoria filozofică, păstrîn d u -şi specificul şi relativa autonom ie, se înrădăcinează firesc în practica revoluţionară, conferindu-i acesteia „sistem aticitatea organică", graţie căreia îşi poate fructifica disponibilită ţile de a înfăptui, în funcţie de condiţiile istorice-concrete clin diferite ţări, lichidarea surse lor sociale şi etico-psihologice ale dezum anizării, prom ovînd um anism ul socialist. In serţia practică nu poate să nu dea u n tim b ru specific efortului de clarificare teoretică şi reconstrucţie conceptuală pe care-1 desfăşoară azi fiecare d intre partidele com uniste şi m unci toreşti. Dar sistem ul de refe rin ţă al in te rp re tării (m aterialism ul dialectic si istoric) şi p ro m ovarea unui tip nou de um anism , socialist, conferă „tim brul" sp iritu al com un diversităţii punctelor de vedere. Insist asupra ultim ului aspect deoarece, după cum se ştie, în epoca actuală, sintagm a „um a nism socialist" este contestată frecvent din afara m arxism ului p en tru adjectivul calificativ „so cialist" (în num ele falsei identificări a um aniş tii
m ului de factu ră ilum inistă, caracterizat p rin tr-u n em pirism al subiectului şi un idealism al esenţei, cu um anism ul în genere) şi este p riv ită uneori cu reticenţe chiar din interiorul m arx is m ului, de A lthusser spre exem plu, p e n tru su b stan tiv u l calificat „um anism 11 (în num ele unei pretinse m ezalianţe în tre conceptul teoretic de „socialism 11 şi cel de „um anism 11, considerat non-teoretic). Deşi exprim ă poziţii sociale d i vergente şi urm ează traiectorii intelectuale di ferite, punctele de vedere m enţionate se sp ri jină pe aceeaşi supoziţie eronată, conform că reia um anism ul n -a r constitui o categorie is torică. D ocum entele partid u lu i nostru — şi, îndeo sebi, cele ale Congresului al X ll-le a — ne an gajează frontal în această dispută filozofică, p rin tr-u n nou m od de a pune problem a. Or, se ştie, m odul de a pune o problem ă filozofică este un act creator şi anticipează în tru cîtv a asupra soluţiei. în tre b are a ce form ează resortul unei problem e cuprinde idei propulsoare, care con stitu ie ceea ce Blaga denum ea sugestiv „zarea in te rio a ră 11 a unei problem e : aceea care direcţionează sau prefigurează răspunsul. în viziunea p a rtid u lu i nostru, în treb area „ce este um anis m ul ?“ apare astfel form ulată încît putem s u r prinde evoluţia istorică a um anism elor (la plu ral !), concom itent cu su p erio ritatea teoretică şi eficienţa practică a noului um anism , revoluţio nar. Pornim de la prem isa — subliniază to v ară şul Nicolae Ceauşescu — „că um anism ul nu este o noţiune abstractă im uabilă... ; sensurile şi con ţin u tu l său se m odifică corespunzător d iferite lor etape de dezvoltare istorică a societăţii11 i3. S itu aţia se prezintă astfel deoarece um anism ul, ca atitudine sp iritu ală caracteristică acelor con cepţii care recunosc dem nitatea suprem ă şi per fectibilitatea om ului, nu poate fi d efinit decît în funcţie de valorile pe care le afirm ă şi spre care năzuieşte, iar acestea au un conţinut istoric şi de clasă. D intr-o asem enea perspectivă devine 52
inteligibil conceptual faptul că, în procesul fău ririi noului sistem de valori al socialism ului, for m ularea tradiţională a idealului um anist la n i velul individului izolat este anacronică şi u to pică, irelev an tă teoretic şi ineficientă practic. Sensul creator al angajării filozofice ro m â neşti în con fru n tările de idei asupra problem a ticii om ului ap are extrem de preg n an t şi în su b linierea caracterului concom itent teoretic şi practic al noului um anism . Program ul p a rtid u lui n o stru caracterizează cu precădere um anis m ul socialist ca a titu d in e şi acţiune revoluţio n a ră practică de punere în valoare a progresului economic şi ştiinţific al ţării p e n tru o am plă reconstrucţie socială, p rin edificarea unui tip superior de „civilizaţie sp iritu a lă 11 care ridică dezvoltarea om nilaterală a personalităţii um ane la rang de scop suprem . In acelaşi context întîlnim însă şi o altă m odalitate de abordare a um anism ului, intim corelată cu prim a : ca o nouă teorie explicativă asupra om ului cen trată pe cuplul valoric „um an-neum an'1 şi înscrisă în coordonatele filozofice ale m aterialism u lui istoric. F aptul că apelează la cuplul de valori „u m an -n eu m an “ p e n tru a lua atitudine în favoarea elim inării rap o rtu rilo r „inum ane“ (care îm piedică afirm area poten ţialităţilo r creatoare ale om ului) şi p e n tru prom ovarea celor „um ane“ (care favorizează îm plinirea m odelului m arx ist al „om ului total") nu consti tuie nicidecum o expresie a unui p retins caracter antiteoretic al um anism ului socialist. P rin contribuţiile creatoare la aprofundarea um anism ului revoluţionar, concom itent teoretic şi practic, docum entele p artidului nostru pun în tr-u n chip nou problem a, astfel incit, în um a nism ul teoretic m arx ist prom ovarea valorilor — ca determ in aţie inalienabilă a filozofiei —■nu mai constituie un su b stitu e n t sau un obstacol al explicaţiei teoretice (ca în cazul um anism ului speculativ de factu ră w eberiană sau e x iste n ţia listă), ci devine un catalizator m oral al dem ersu lui teoretic.
A portul partid u lu i nostru la apro fu n d area sensului um anist al teoriei m arxiste şi practicii socialiste are o însem nătate principială p e n tru an gajarea filozofiei rom âneşti în m arile dezba teri din epoca contem porană, dom inate de în treb ările privind condiţia um ană, criza valori lor, problem a fericirii, de im plicaţiile um ane ale progresului ştiinţifico-tehnic accelerat în con tex tu l ascuţirii contradicţiilor sociale ale capita lism ului şi creşterii forţei de atracţie a so cialism ului, a concepţiei despre lum e ap te să fundam enteze teoretic şi axiologic strategia em ancipării om ului contem poran. In m od firesc, dincolo de încercările „noii filozofii“ de a crea u n baraj psihologic în calea forţei de atracţie a dialecticii m aterialiste şi de dificultăţile datorate procesului ei in te rn de autoclarificare, de interogări şi c ă u tări crea toare, creşterea prestigiului filozofiei m arxiste rep rezin tă u nul din cele m ai relevante fenom ene sp iritu ale ale contem poraneităţii. „E xtensia u n i versală a m arxism ului şi prezenţa m arx iştilo r în toate ţările sîn t astăzi fap te incontestabile”, r e m arcă J. B. Fages, adăugind că „m arxism ul a devenit o com ponentă a cu ltu rii contem po ra n e ” M. îndeosebi victoria ireversibilă a proiec tu lui filozofic esenţial al m arxism ului, p rin sta tornicirea unor relaţii socialiste viabile pe m ai m u lt de o treim e din su p ra fa ţa locuită a globu lui păm întesc, în tre ţin e şi am plifică interesul m aselor de p retu tin d en i p e n tru o teorie care poate lum ina calea spre în fă p tu irea unei socie tă ţi echitabile, fără exploatare. Pe de a ltă parte, in te rv en ţia rodnică a gîndirii m arxiste în dez b a te rea problem elor filozofice ale zilelor noas tre, cunoaşterea evantaiului larg al co n trib u ţiilor sale — de la G ram sci la Lukâcs şi de la K edrov la A lthusser — a g en erat o schim bare a atitu d in ii faţă de m arxism din p artea expo n enţilo r rep rezentativi ai alto r curente care — aşa cum o a te stă congresele de filozofie ţi n u te în ultim ul deceniu la V arna (1973) şi Diis54
seklorf (1978) — adoptă o poziţie polem ică mai puţin rigidă, mai respectuoasă faţă de filozofia m arxistă, m ai receptiva faţa de instrum entele ei de com prehensiune teoretică şi de transform are practică a societăţii de azi. Se observă, totodată, prezenţa m ai accentuată a ideilor m arxism ului în preocupările unor gînditori cu alte o rientări filozofice, ceea ce a deschis calea spre găsirea unor „puncte de contact11 în tre diversele con cepţii raţionaliste şi um aniste, îm potriva ten d in ţelor ex trem iste de dreapta, a concepţiilor ira ţionaliste şi antium aniste. Sem nificativ este şi faptul că tot m ai m ulţi gînditori nem arxişti recunosc valoarea teoretică, m etodologică şi practico-politică a filozofiei m arxiste. Filozofi de cele m ai diverse orientări acceptă astăzi, adesea chiar disonant cu propria lor orientare, că filozofia m arx istă reprezintă u n a din valorile trainice ale cu lturii m o derne. A încetat „com plotul tăcerii" în ju ru l filozofiei m arxiste şi a b ă tu t m ult în retrag ere ten d in ţa de a o prezenta ca o doctrină a secolu lui al X lX -lea transpusă artificial în secolul nos tru, im punîndu-se tot m ai m u lt recunoaşterea fap tu lu i că „m arxism ul — cum se exprim ă J.-P . S a rtre — răm îne filozofia tim pului nostru şi nu poate fi depăşit a tîta tim p cit situaţiile care l-au gen erat nu sîn t încă depăşite" 15. Nu num ai în F ra n ţa sau Italia, d a r chiar şi în S.U.A. au ap ăru t, în ultim ele două decenii, recunoaşteri ale „afirm ării m arxism ului pe scena filozofică am ericană" 1G. P rin tre altele, este sem nificativ faptul că revista „R evolutionary W orld", care ap are sub egida U niversităţii din B ridgeport, îşi propune, program atic, să ofere un cadru „cooperării internaţionale a filozofilor m arx işti şi progresişti p en tru întem eierea ac tualelor tran sfo rm ări revoluţionare din lum e", în tim p ce o altă revistă, „D ialectical A nthropology", ed itată la New York, şi-a ales un m otto p rin care califică m arxism ul d rep t „filozofia tim pului n ostru". M aterialism ul dialectic şi is55
jfiiic este prezent in dicţionare, enciclopedii, lu crări de sinteză (cum sînt volum ele om agiale dedicate iui R. C arnap —■1963 sau R. S. H a rtm ann — 1972) şi, în ultim ii ani, ch iar în anto logii filozofice de m are tiraj, d estinate în v ăţă m ântului 17. Cît de am plificate sînt prestigiul şi fo rţa de atracţie a m arxism ului o atestă locul privilegiat pe care i-1 acordă o am plă Istorie a filozofiei contem porane, a p ă ru tă sub redacţia lui Yvon Belaval, şi faptul că o serie de gînditori pro gresişti contem porani se declară m arx işti chiar fără a fi, aşa cum este cazul unor prom otori ai neoraţionaiism ului dialectic, al u nor rep rezen ta n ţi ai neorealism ului sau, pe alt plan, al u n o r sociologi ca L. Basso şi P. Sweezy, care adoptă unele m odele teoretice de analiză m ar xistă şi ad eră la proiecte socialiste, deşi diferite de ale noastre. Sînt to t m ai frecvente cazurile cînd filozofia m arxistă este lu ată efectiv ca pu n ct de plecare în constituirea u n o r „program e fundam entale de cercetare11 în num eroase discipline filozofice, de la „logicile filozofice11 şi epistem ologie pînă la etică şi axiologie. în epoca actuală sporesc continuu rîn d u rile filozofilor care adoptă şi in tegrează în p ropria lor concepţie teze şi p rin cipii p rin care — explicit sau im plicit — rec u nosc că m arxism ul oferă sistem ul teoretic in dispensabil sintezelor şi proiectelor aştep tate de filozofia contem porană. R eferindu-se la dialec tica m arxistă, Ju rg e n H aberm as argum entează că num eroase problem e teoretice pot fi soluţio nate dacă se în treb u in ţează această m etodă. S tru ctu ralistu l Claude L evi-Strauss recunoaşte că a p relu a t de la M arx ideea „decodificării11 in stitu ţiilo r sociale şi că întreaga sa concepţie despre rap o rtu l d in tre raţiu n ea analitică şi r a ţiunea dialectică „are punctul de plecare la M arx11 18. P rin lucrările sale de epistem ologie genetică „Jean Piaget... a găsit pe cale em pirică în cercetarea de laborator... poziţiile fundam en tale pe care M arx le-a form ulat cu o su tă de ani 56
în urrnă“ P rin tr-u n exem plar autocriticism , Je an -P a u l S artre a m ă rtu risit că, sub influ en ţa m arxism ului, nu m ai poate accepta concepţia despre individ expusă în L ’Etre et le N eant — carte care i-a adus n otorietate m ondială — , afirmând textual : „descoperirea luptei de clasă a fost p e n tru m ine o descoperire reală ; cred totalm ente în ea azi, în form a pe care a descris-o chiar M arx“ - Chi ar dacă au unele rezerve cri tice faţa de m arxism (Piaget răm îne ata şa t lim b ajului filozofiei criticiste tradiţionale, neacceptîn d conceptele de ,,m aterie“ sau „reflectare", S artre a continuat să reproşeze m aterialism ului istoric şi în ultim ii ani de viaţă deprecierea p ri m ului term en în cadrul binom ului „individ-colectivitate", ia r L evi-S trauss nu aderă la p rin cipiul m arx ist al istorism ului), răm îne plin de sem nificaţii faptul că rep rezen tan ţi de seam ă ai gîndirii nem arxiste contem porane au făcut sau fac apel la M arx, recunosc v a ’oarea cognitivă şi euristică a m aterialism ului dialectic, ceea ce de notă capacitatea sa sporită de a influ en ţa cu getarea filozofică a contem poraneităţii. Mai m ult chiar. M arxism ul oferă astăzi de m ulte ori însuşi cadrul teoretic al polem icilor in iţiate de gînditori cu alte o rientări filozofice. Explicarea rap o rtu lu i d in tre s tru c tu ra şi dina m ica proceselor sociale, d intre determ inism şi libertate, elim inarea sau in teg rarea istoricităţii în analiza stru ctu rilo r, rap o rtare a funcţiilor la sti’ucturi şi a acestora la acţiunile sociale, dia lectica alienării şi dezalienării — sîn t doar eîteva problem e tra ta te de exponenţi sem nificativi ai alto r curente filozofice nu num ai în raport cu m arxism ul, dar şi în term enii conceptuali elaboraţi de acesta. S-au deschis astfel noi po sibilităţi constructive ale dialogului filozofic, în cadrul căruia, prin fo rţa argum entelor şi crea tivităţii. m aterialism ul dialectic îşi afirm ă to t m ai m u lt disponibilităţile de a fi veritabila călăuză teorctico-m etodologică şi axiologică a cunoaşterii ştiinţifice şi a practicii sociale con teni norane, 57
La cîştigarea u n u i asem enea sta tu t prestigios —■recunoscut azi chiar de adversarii săi decla raţi, care se in titulează „noi filozofi“ 21 — au concurat diverşi factori, p rin tre care n u poate fi omis efortul p e n tru restabilirea spiritului creator originar al filozofiei m arxiste, p en tru depăşirea tendinţelor de închistare dogm atică sau de apel la „.principiul de au to ritate", prin abordarea novatoare a m arilor şi neaştep tatelo r întrebări ce răsar din zbucium ul epocii, din noile exigenţe ale practicii şi cunoaşterii ştiinţifice. Un asem enea sp irit creator anim ă, de exem plu, dezbaterea am plă în care este an gajată fi lozofia m arx istă contem porană asupra unei pro blem e care constituie un „obstacol epistem olo gic1'1 de nedepăşit p e n tru partizanii ab ordării pur „analitice11 sau „fenom enologice11. Ea a r p u tea fi form ulată astfel : dialectica naturii şi natura dialecticii. Polem icile sînt foarte ascuţite, m ergînd uneori chiar pînă la considerarea ideii de ..dialectică a n a tu rii11 drept o rem iniscenţă a de finirii reducţionist-dogm atice a filozofiei ca ştiin ţă a legilor celor m ai generale ale dezvol tării. G. Lukâcs propune o cale de depăşire a acestei idei, căreia îi găseşte su rsa în ontologizarea unor stru ctu ri logice (argum entînd, p rin tre altele, că „negarea n eg aţiei11 este inoperantă în afara încărcăturii teleologice hegeliene22). B. M. Kedrov, pornind de la faptul că dialectica m a terialistă. abordată la nivel paradigm atic, tre buie să răspundă nevoii acute a ştiin ţelo r con tem porane de a gîndi devenirea p rin concepte suple, mobile, înlocuind cauzalitatea liniară şi rigidă p rin acţiune reciprocă, argum entează că aspectul esenţial al acestei acţiuni reciproce este relaţia dialectică d intre subiect şi obiect în pro cesul c u n o a şte rii23. Or, se pare, tocm ai acest aspect este desconsiderat atunci cînd identitatea „subiect-obiect11 din dialectica hegeliană este in versată prin ir-o sciziune m etafizică în tre o dia lectică obiectivă a naturii, cere a r exista „în sine11, şi una subicc! ivă, care ar fi o sim plă „re58
f]ectare“ a acesteia, post festu m . D istincţia ri gidă antrenează înţelegerea dialecticii ca o co lecţie „în g h eţată11 de cîteva „legi11 (term en dealtfel im propriu !) şi creează dificultăţi a rtifi ciale conceptualizării dialectice a unor procesualităţi în care „sincronia11 şi „diacronia1- sau „ge neza11 şi „ stru c tu ra 11 se im plică reciproc. în acest context — cum ap are şi din „disputa H offm an— G u n n 11 p u rta tă în rev ista teoretică a P artid u lu i C om unist din M area B ritanie 2‘ —■se ridică în treb area dacă însuşi conceptul de „dialectică a n a tu rii11 perm ite su rp rin d erea stru c tu rii speci fice a dialecticii m aterialiste şi delim itarea de m itologia teleologică a dialecticii hegeliene. Fără a tran şa o controversă fertilă, deschisă cerce tărilo r cu rezultate im previzibile, este dem n de m enţionat că încă de acum ea a în lesn it prom o varea unei raţio n alităţi dialectice care — im plicînd perspectiva p rax isu lu i şi a tim pului is toric (distinct de cel cosmic sau biologic şi inim a ginabil fără sem nificaţii um ane) — se dovedeşte m ai operantă în rap o rt cu cerinţele conceptuali zării devenirii şi ale reconstruirii „edificiului11 epistem ologic al ştiinţei contem porane. Un ase m enea dialog asupra dialecticii răspunde efec tiv „nevoii de filozofie a ştiin ţe lo r'1 şi are cu totul a ltă „m iză11 dacă îl com parăm cu rep ro şu rile sp iritualiste sau fenom enologice la adresa suportului ontic al m etodei dialectice. In prim ul caz, dialectica este transfigurată p e n tru a „rim a11 m ai bine cu nevoia de filozofie a ştiin ţelo r con tem porane ; în al doilea caz, ea este desfigurată şi ru p tă de in terrelaţiile ei fireşti cu ştiinţele. Or, astăzi, cînd problem atica filozofică se in te grează tot m ai adînc în sfera preocupărilor cer cetătorilor din orice dom eniu, cînd construirea m etateoriilor rep rezin tă un sim ptom al „întoar cerii11 ştiinţei asupra ei însăşi în ten ta tiv a de a se fundam enta pe tem eiuri filozofice, cînd p ro cesul reelaborării vechilor concepte şi al creării altora noi aduce în prim plan exigenţa „m obili tă ţii11 conceptelor, o conştiinţă adecvată a prac ticii cercetării ştiinţifice, sesizată în in teg ralita59
tea sem nificaţiilor ei, im pune tot m ai m u lt cer cetătorilor n a tu rii să-şi în d rep te aştep tările spre „organonul" dialecticii m aterialiste. In asem e nea îm p reju rări, dialogul din cadrul filozofiei m arxiste, pe care l-am invocat ca exem plu, con stitu ie un indiciu al an g ajării in tr-u n proiect de cercetare em inam ente constructiv, consonant cu stadiul actual al cunoştinţelor ştiinţifice şi care a r p u tea fi, eventual, in titu la t : dialecticizarea dialecticii. In u rm ă rirea unui asem enea proiect, ca şi a alto ra dealtfel (cum ar fi cel al construcţiei unei ontologii particu lare a um a nului, axiocentrice şi acţionaliste), nici o idee nu este respinsă sau acceptată de plano. P re sti giul crescînd al filozofiei m arxiste este intim corelat im u nităţii sale faţă de ten tativ ele m itologizante. D ealtfel ea s-a zăm islit tocm ai din încercarea de a se elibera de m itu ri şi, m ai ales, de verbalism ul creator de m ituri. P restigiul şi influ en ţa m ultiform ă a filozofiei m arxiste — schiţate su m ar — a u însă şi u n efect secundar, care angajează m ultiple c o n fru n tări ideologice. Este vorba despre creşterea, în egală m ăsură, a încercărilor (neînchipuit de n u m eroase !) de îm binare eclectică a m arxism ului cu idei sau m odele in te rp re ta tiv e de a ltă fac tu ră : psihanalitică, existenţialistă, fenom enolo gică şi chiar pragm atistă. Se creează, în cele din urm ă, o stare de confuzie, p rin tr-o astfel de p ro liferare a tot felul de aşa-zise „m arxism e“ (la plural !) 25, care se prezintă d rep t „neortodoxe". Articol după articol, P aul Piccone contrapune m arxism ului „ortodox" incoerentul „m arxism fenom enologic al noii stingi" 28 (care abando nează m aterialism ul în num ele unui um anism utopico-speculativ, dialectica în num ele herm e neuticii şi sp iritu l rev o lu ţio n ar în num ele e ri jării unui him eric „ego transcendental colectiv" la rangul de subiect al istoriei). A a p ă ru t un „m arxism existenţialist", un „apro-m arxism " (susţinut de D. C. Hodges, în p relungirea ideilor revoluţionarului peruvian Iiay a de la Torre) şi chiar u n m arxism „total" (revendicat în S.U.A. 60
de m işcarea „gay liberation", care reia, m uialis m utandis, concepţia freudo-m arxistă u iui W. Reich despre „revoluţia sexuală"). La con gresul m ondial de filozofie de ia Diisseldorf (1978) a fost accentuată ten ta tiv a de a contrapune m arxism ului revoluţionar (denum it de D oernderg „ortodox") un m arxism de iac tu ră academ istă, caiificat d re p t „occidental" de că tre m ai m ulţi particip an ţi la congres, p rin in vocarea unor lu crări ale lui Mc. Innes şi P. A nderson 27. P rin cele cîteva in te rv en ţii din cadrul con gresului, prom otorii unei asem enea distincţii, em inam ente politice, lăsau să se în trev ad ă că ei a r fi dispuşi să accepte un m arxism „neortodox‘‘, „p luralist", com patibil cu „o diversitate de căi în cău tarea adevărului". R eacţiile lor spe culau cîteva episodice luări de cu v în t care au adus un deserviciu filozofiei noastre, fie pen tru că „blocau" dialogul p rin ceea ce aş num i un „dogm atism ai erorii" (revendicînd m ono polul d rep tu lu i de a greşi in num ele unei po ziţii de principiu adevărate, în tim p ce altora le refuzau d rep tu l de a com ite ero ri p e n tru că a r fi m ereu în eroare), fie p e n tru că se rap o rtau la alte puncte de vedere cu o viziune „m aniheistă" şi, în loc de argum ente, aduceau citate sau teze generale de apologetică agitatorică. Dar, paradoxal, pe m ăsură ce lucrările congresului avansau şi dovedeau că m aterialism ul dialectic şi istoric este s tră b ă tu t azi de o accentuată ten dinţă spre problem atizare, de receptivitate faţă de tot ce este valoare autentică şi dem ersuri conceptuale ap te să răspundă nevoii de filozofie a ştiinţelor contem porane, de o fertilă diversi tate a căutărilor creatoare, antidogm atism ul şi p lu ra litate a punctelor de vedere erau suspectate d re p t un însem n al „explodării" m arxism ului. Cît de m are a fost interesul în ju ru l acestei problem e (m arxism ul — spune P. G rassi — este nu num ai o „orientare în filozofie", ci şi o „problem ă a filozofiei") o dovedeşte şi articolul 61
scris de M ichel K ajm an în „Le M onde'1, după încheierea congresului de la Dtisselclorf "h In tr-u n mod extrem de sem nificativ p e n tru in te resul pe care-1 p rezin tă actualm ente m ateria lism ul dialectic şi istoric, deşi la congres tem a tica viza îndeosebi epistem ologia şi m etodologia ştiinţelor şi deşi ea a a n g a ja t în co nfruntări va riate opţiuni filozofice, titlu l articolului-bilanţ se referă num ai la m arxism . Din păcate, făcîndu-se ecoul unei înţelegeri nedialectice a rap o r tu lui „un itate-d iv ersitate", form ularea lui M. K ajm an este d e ru ta n tă : „Un m arxism e x plodat". D ar de ce „explodat'1 ? P e n tru că s-a m an ifestat p rin tr-o p lu ralitate de puncte de vedere, ne explică au to ru l articolului, co n tra ria t de afirm area unei diversităţi de abordări teoretice, pe care le consideră incom patibile cu im aginea unui pseudom arxism dogm atic. Spre a nu fi „explodat“, m arxism ul ar treb u i să ca pete curioasa în făţişare a unei concepţii care pe de o p arte critică dogm atism ul, pe de altă p arte adoptă un singur „m odel‘‘ de ap ro fu n dare noetică a fundam entelor cunoaşterii (chiar dacă el contravine „pluralism ului necesar14 al epistem ologiei actuale, asupra căruia atrăg ea a te n ţia G. Bachelard) şi un singur „m odel11 în construcţia socialistă (chiar dacă el contravine condiţiilor dintr-o ţa ră sau alta, intereselor şi dorinţelor m arii m ajo rităţi a poporului). Este imposibil. A critica dogm atism ul, d ar a nu recunoaşte necesitatea unei pluralităţi de puncte de ve dere în cadrul concepţiei m aterialist-dialectice despre lum e (grefate pe fondul u n ităţii confe rite de „cardinalele11 ei teoretico-m etodologice şi axiologice) înseam nă a prom ova, de fapt, un neodogm atism . Cu condiţia de a nu-1 înţelege în sens m etafizic (anistoric, definitiv sau re la tivist), pluralism ul este firesc p e n tru o filozofie deschisă, creatoare. D ialectica m aterialistă nu poate fi concepută ca un „sistem închis11, ca şi cum to tu l a r consta în aplicarea ju stă la o tem ă concretă a unor principii generale prestabilite. 62
D ar ce înseam nă „a aplica just" o concepţie p rin excelenţă dialectică, care nici nu se con stituie ca atare şi nu exercită vreo funcţie m e todologică decît în m ăsura în care ţine implicit, seam a de gam a largă de p articu la rită ţi proprii dom eniului concret al cercetării ? Ceea ce nu pot — sau nu vor — să înţeleagă filozofii sau publiciştii dom inaţi de prejudecăţi an tim ar xiste este faptul că m arxism ul nu constituie un „sistem închis1' şi, ca atare, nu apelează la su fixul ,,ism “ în m aniera în care o face hegelia nism ul sau neotom ism ul, ci doar contextual, p e n tru a sugera — p rin tr-o convenţie lingvis tică neesenţială ■ — adoptarea unui alt mod de a practica filozofia, ad erarea la sniritul creator şi revoluţionar al principiilor form ulate de M arx. „Orice activitate social-um ană ia naştere în mod necesar din alternative, presupune deci o opţiune" 20, rem arca Georg Lukucs. Filozofia nu face excepţie. O pţiunea p e n tru m aterialism ul dialectic şi istoric înseam nă, realm ente, o op ţiune p e n tru singura filozofie m are şi com pletă a epocii contem porane. Afirm ând aceasta nu avem în vedere că ea a r avea sau ar p u tea să aibă vreodată caracterul unui sistem închis şi încheiat, ci num ai fap tu l că „o filozofie este m are şi com pletă — aşa cum se exprim ă su gestiv D. D. Roşea — cînd la m u lţu m irea pe care o procură cunoaşterea oferită de ea, acea filozofie adaugă şi idealul de în fă p tu it pe care ea îl propune. L uptînd p e n tru în făp tu irea m a relui său ideal de d rep tate socială integrală, m arxism ul este o astfel de filozofic" 30. De aceea, el oferă şanse teoretice sporite punerii, cerce tării şi soluţionării problem elor a tît de com plexe prin care lum ea de azi ..provoacă" fi lozofia.
P a r t e a a 11 - a ÎNTRE PROBLEMATICA ,.FAPTELOR CONCEPTUALE" SI CEA A ..TRĂIRILOR ' EXISTENŢIALE"
Capitolul 3 Trei ipostaze ale filozofiei analitice C onfruntarea d intre filozofia m arx istă şi fi lozofia analitică este, astăzi, la ordinea zilei. Nu num ai p e n tru că ele sînt, incontestabil, cele m ai influente filozofii ale secolului nostru_ ci, m ai ales, p e n tru că reprezintă două m odalităţi rivale de a concepe filozofia şi de a o practica. A lternativa pe care o deschid vizează însăşi „conştiinţa filozofică", felul cum gîndirea filo zofică se întoarce asupra ei însăşi p e n tru a prinde ştire de propriile-i rosturi. Iar dialogul lor, necesar dato rită m om entelor de divergenţă în tre o filozofie ancorată în realităţile epocii şi una retrasă în calm ul olim pian al analizei lim bajelor, devine posibil în v irtu te a m om entelor de convergenţă în tre două m etafilozofii care exprim ă aceeaşi reacţie, critică, faţă de m odul speculativ de rezolvare a problem elor filozofice tradiţionale. Reacţia, pînă la un punct aceeaşi (critică !), este totuşi alta, conturînd în tre cele două filo zofii un conflict valoric. Filozofia m arxistă re64
form ulează problem ele tradiţionale, orientind dem ersul filozofic spre o in te rp re ta re totaliza toare a lum ii şi o ierarhizare axiologică a fo r m elor ei de existenţă, spre o asem enea in tero gare asupra condiţiei um ane ap tă să ofere su p o rt teoretic şi soluţii „de valoare" luptei pen tru em ancipare a om ului contem poran. Filozo fia analitică, dim potrivă, situează în tr-u n con de um bră sau chiar abandonează în treb ările care vizează rap o rtu l om ului cu universul şi cu civilizaţia fău rită de el, în favoarea unui nou tip de problem e privind m odul cum noi gîndim şi vorbim despre lume. P rim a întrevede în r a po rtu l „ştiinţă-filozofie" o relaţie dialectică biunivocă în tre m odalităţi distincte de cunoaş tere ; cealaltă consideră că doar ştiin ţa are p re rogativele cunoaşterii faptelor n a tu ra le sau so ciale, filozofiei răm în în d u -i serv itu tea de a se situa în tr-o „anticam eră" a teoriei, p e n tru a desfăşura o activitate m enită să clarifice în ţe lesul în treb ărilo r şi sensul conceptelor utilizate. P rim a propune o nouă concepţie generală des pre lume, nespeculativă, conferind filozofiei o funcţie com plexă (teoretică, m etodologică, axio logică şi praxiologică) ; cealaltă preconizează ren u n ţa re a la preten ţiile filozofiei de a elabora u n w eltanschauung şi de a fu ndam enta id ea lu ri de viaţă, spre a-i acorda funcţia restrictivă de a analiza diversele lim baje, p e n tru a le „cu răţa " de pseudo-problem e şi, eventual, a le re construi. _ Ceea ce distinge filozofia analitică în peisa ju l caleidoscopic al gîndirii contem porane este, în prim ul rînd, o nouă viziune despre m odul de a practica filozofia, care se auto-înfăţişează d re p t „riguroasă", „m odernă" şi chiar „revolu ţionară". O nouă strategie în abordarea proble m elor filozofice, al cărei principiu director pare a fi cel sugerat de David R ynin : înainte de a răspunde la o întrebare, trebuie să analizezi lim bajul în care este form ulată p e n tru a des coperi dacă ea se referă la ceva şi, dacă da, la ce anum e. L um inînd în treb ările graţie unor in65
strum ente perfecţionate, cei care se angajează pe un asem enea drum pun însă punct de cele mai m ulte ori înainte de a trece la răspunsuri, abciicînd de la vocaţia explicativă şi prospec tivă a filozofiei, de la e te rn a ei m isiune : aceea de a fi teoria criteriilor generale ale alegerilor om eneşti, călăuza axiologică a om enirii. 1. Din nou despre vechea problemă a specificului filozofiei
D efinirea specificului filozofiei a constituit întotdeauna punctul de plecare — explicit sau im plicit — al oricărui nou dem ers filozofic, dar şi teren u l unor fireşti rein terp re tă ri. Situaţia, doar a p aren t paradoxală, are o explicaţie sim plă : definirea filozofiei n u este p u r descrip tivă, ci şi prescriptivă, cu alte cuvinte, ea pro pune o alegere, o cale de urm at, un gen de construcţie, în ra p o rt cu rosturile care-i sînt atribuite. Deşi obiectul filozofiei a suferit im portante m u taţii în decursul zbucium atei sale istorii, iar m etodele sale au evoluat sensibil — îndeosebi sub im pactul progreselor ştiinţei în epoca m o dernă —■ pînă în secolul nostru existau puţine îndoieli asupra p u tin ţei filozofiei de a furniza o cunoaştere asupra universului şi condiţiei um ane, chiar dacă acesteia i se puneau lim ite (Kant) sau i se dădeau însem nele incertitudinii (Hume). R eprezentanţii filozofiei analitice, începînd cu G.E. Moore (1903) şi B. Russell (1905), continuînd cu L. W ittgenstem (1922) şi ajungînd pînă la exponenţii ei actuali, rup total cu această tradiţie. Dacă filozofia d iferă de ştiin ţă prin obiect, atunci, se în treab ă gînditorii am intiţi, ce cunoaştere ne oferă ? O are există un dom eniu al cunoaşterii totalizatoare, situ at undeva în a fa ra dom eniilor particu lare ale ştiinţei ? în tr-o perioadă cînd ştiinţa, în ten d in ţa ei p ro n u n ţa tă spre specializare, ne perm ite să cunoaştem tot mai m ult despre tot m ai puţin, aspirînd, la lim ită, 66
să spună „totul despre nim ic“, filozofia, vizînd cunoaşterea universului „ca to ta lita te '1 — re m arcă ironic Russell — ne spune tot m ai p uţin despre tot m ai m ult, riscînd, la lim ită, să spună „nim icul despre to t“. Exciuzînd, din principiu, delim itarea ei p rin obiect, analiştii se în tre ab ă dacă filozofia n -a r putea fi delim itată p rin tr-o m etodă de cunoaş tere sui-generis, a p tă să-i ofere acces în zone inaccesibile ştiinţei. Dar, punînd în treb area „cum cunoaştem ?'1, ei argum entează că nici un spor de cunoaştere asupra lum ii n u poate fi dobîndit fără observaţie şi experim ent, trăgînd concluzia că filozofia, în m ăsura în care apelează la o altă m etodă decît cele ale ştiinţei, ren u n ţă şi la funcţia de a furniza un spor de cunoaştere asupra realităţii obiective, învestindu-se cu o fu n cţie specifică. Tocmai această funcţie a p arte ar justifica locul şi rostul filozofiei în ansam blul unei cul turi. O rientarea analitică îi raliază pe toţi cei care, într-o prim ă instanţă, disting filozofia de ştiin ţă p rin funcţia ei şi, în tr-o a doua instanţă, atrib u ie filozofiei d rep t funcţie principală, dacă nu chiar solitară, analiza. M enirea filozofiei ar fi aceea de a clarifica sensul noţiunilor utilizate şi înţelesul în treb ărilo r în care respectivele no ţiu n i figurează, cu dublul scop, de a elim ina fal sele problem e şi de a pune un nou gen de pro blem e filozofice, direcţionate spre investigarea lim bajului — n a tu ra l sau artificial — ca o con diţie prelim inară a oricărei alte cercetări. In secolul n o stru tre i in fluente curente filozo fice au propus, cu accente diferite, un asem enea m od de a înţelege specificul filozofiei. Sînt cele tre i ipostaze ale filozofiei analitice, denum ite atom ism ul logic, pozitivism u l logic (sau em p i rism ul logic) şi filozofia lim bajului com un. D in colo de deosebirile d in tre ele — sau de faptul că ultim ele două direcţii sînt, în bună m ăsură, paralele — „toate susţin că principala (şi, poate, singura) funcţie a filozofiei este analiza..., astfel îneît toate sînt de acord că problem ele filozofice 67
sini în cea m ai m are p arte problem e lingvistice şi, ca atare, nu pot fi abordate decit p rin tr-u n anum it gen de clarificare a lim bajului'' In acest fel, noua orientare propune, în con sonanţă cu doctrina sa m etafilozofică — ex p ri m ată în program ul de reform ă radicală „antim etafizică'1 a filozofiei — , o filozofie de factură inedită, ce n trată pe problem atica logicii lim ba jului n a tu ra l sau artificial, apeiînd la m etoda analizei conceptuale p e n tru o proiectată clari ficare şi reconstrucţie a acestor lim baje. D iversele v arian te ale filozofiei analitice, de acord în a conferi dem ersului filozofic funcţia predilectă a „analizei", sînt în dezacord totuşi a tît în p riv in ţa n a tu rii analizei (ce anum e ai de făcut cînd recurgi la m etoda analizei ?), cit şi a rezu ltatu lu i ei (ce inform aţii ne furnizează ?). Se deschid, de fapt, tre i posibilităţi. Prima : apelul la o analiză care să traducă toate expresiile propoziţionale în tr-u n lim baj ideal perfect, avînd ca model logica m atem atică, în acest fel, filozofia m ai aspiră încă la a oferi o oarecare cunoaştere asupra lum ii, nu în sensul furnizării unor inform aţii despre faptele n a tu rale sau sociale, ci al surp rin d erii stru ctu rii ei generale, izom orfe cu cea a stru c tu rii ex p re siilor propoziţionale. P unţile de legătură cu problem atica trad iţio n ală ontologică, firave desigur, sînt în acest caz încă m enţinute. Ne aflăm în acea ipostază a filozofiei analitice d e num ită „atom ism ul logic“. A doua : recurgerea la o analiză care să re ducă sfera propoziţiilor „cu sens“ la altern ativ a: propoziţii tautologice sau propoziţii susceptibile de verificare em pirică nem ijlocită. Consecinţa reducţiei o constituie plasarea tu tu ro r proble m elor filozofice clasice (ontologice, etice etc.) în clasa propoziţiilor „lipsite de sens“. P rin aceasta, filozofiei i se atrib u ie doar rolul de a se angaja în clarificarea sensului întrebărilor, abandonînd orice p reten ţie de a oferi per se o cunoaştere asu p ra lum ii şi, în cele din urm ă, fia
sem nîndu-şi propria condam nare Ia m oarte. V arianta neopozitivistă a filozofiei analitice (pe care am putea-o num i m ai curînd filozofie anali tică form ală) ajunge inevitabil la un asem enea impas. A treia : angajarea în tr-u n gen de analiză lingvistică inform ală a noţiunilor logice, aptă să conducă spre dobîndirea efectivă a u n u i spor de cunoaştere, dar de data aceasta nu asupra in teracţiu n ilo r om ului cu universul, ci num ai asupra noţiunilor cu aju to ru l cărora omul, în tr-u n context sau altul de lim baj, gîndeşte asem enea interacţiuni. în această accepţiune, filozofiei i se contestă tradiţionalele prerogative ale unei cunoaşteri totalizatoare, d a r concomi te n t i se acordă com petenţe noi în cunoaşterea unei categorii aparte de fapte (,,fapte conceptu ale"), graţie aplicării unei m etode riguroase, ana logă celor utilizate în diverse dom enii ale ştiin ţe lor specializate. C ontrar unei prejudecăţi, cîndva statornică în exegezele din lite ra tu ra m arxistă, recurgînd la o asem enea viziune, noua — şi. astăzi, cea m ai răsp în d ită — v arian tă a filozo fiei analitice („filozofia lim bajului com un") nu reprezintă o form ă a em pirism ului logic. P rin contestarea m etodei analizei logice form ale şi reducţioniste, p rin trecerea la o analiză lingvis tică inform ală care recuză abordarea reducţionistă a lim bajului n a tu ra l în ra p o rt cu exigen tele celui ştiinţific, ea constituie o reacţie critică faţă de neopozitivism dinăuntrul m işcării ana litice, în m ăsură să stabilească un dialog fertil cu m arxism ul şi neoraţionalism ul, cu orientările filozofice care propun d iferite căi p e n tru depă şirea acestuia din afara m odului „analitic” de a practica filozofia. Fie şi această sum ară schiţă ne perm ite să tragem concluzia că ar fi pe cît de dificil pe atît de incorect să discutăm global şi să evaluăm critic filozofia analitică, dacă nu ţinem seama că ,.ea propune o altă strategie în abordarea problem elor filozofice", dar ..aceasta sc prezintă
în trei varian te diferite" 2. Fiecare d in tre ele reclam ă m odalităţi distincte de rap o rtare, ca atare, un a lt tra ta m e n t intelectual. 2. Atomismul logic
în tr-u n anum e sens, „atom ism ul logic" este filozofia im plicită prezentă în Principia M athematica, lucrare fundam entală de logică m ate m atică scrisă îm preună cu A. N. Whitehead^ şi, în p relungirea căreia, B. Russell a explicitat u lterio r procedura analitică de tra ta re a proble m aticii filozofice. în această carte, depăşind p re judecata că A ristotel ar fi spus „ultim ul cuvînt în logică" (Kant), se realizează trecerea de la logica aristotelică, clasică, la o logică a propo ziţiilor, de o generalitate incom parabil m ai m are; In consecinţă, se argum entează pe acest ternei că m atem atica poate fi tra ta tă ca o p arte a logi cii sau, m ai precis, ca logică aplicată. D ar nu num ai atît. S tru c tu ra noii logici m atem atice este considerată în m ăsură să ofere un „m oael p er fect" al întregii cunoaşteri um ane. C hiar şi un lim baj n atu ral, cum este cel al lim bii engleze, are — în viziunea propusă de Russell — o stru c tu ră de bază sim ilară cu aceea din Principia..., prezentînd însă deosebirea (esenţială !) că im preciziile şi am biguităţile sale îl fac in fructuos p e n tru o analiză filozofică, im punîndu-se tra d u cerea lim bajului n a tu ra l în lim bajul logicii m a tem atice, ca o cerinţă, concom itent realizabilă şi necesară, p e n tru clarificarea înţelesului ori căror e n u n ţu ri propoziţionale. Ce lum ini poate proiecta analiza asupra unui lim baj n a tu ra l ? In ce constă stru c tu ra lui de bază ? R ăspunsul lui Russell, sim plificat, pare a suna astfel : în rela ţia care se stabileşte între anum ite propoziţii „atom are" (caracterizate prin aceea că nu au p ă rţi care să fie, ele însele, pro poziţii. ca în exem plul „Ion este om") şi aşaiium itele propoziţii ..m oleculare" (construite din m ai m ulte propoziţii atom are, eu aju to ru l unor 70
cuvinte de legătură : şi, sau, dacă, atunci). Ceea ce îşi propune, p rin tre altele, Principia M athematica, este tocm ai form ularea explicită a regu lilor de construire a propoziţiilor m oleculare, de analiză a lor p rin descom punerea în propoziţii atom are. Şi, ca un corolar, degajarea regulilor p e n tru analiza înţelesului fiecărei propoziţii atom are în parte. Un asem enea tip de analiză porneşte de la considerentul că propoziţia atom ară se prezintă în totdeauna sub form a „subiect-predicat". Exem ple banale, de genul „Ion este m u r ito r 1, perm it su rp rin d erea unei asem enea stru ctu ri, analiza evidenţiind un term en-subiect (num ele prop riu Ion) şi un term enpredicat (desem nînd o însuşire a acestuia). Ori de cîte ori o propoziţie atom ară este adevărată — com entează Russell — subiectul denotă un lucru individual (sau, ca în exem plul m enţionat, o persoană), iar predicatul denotă o caracte ristică (o însuşire) a sa. în acest m od stru ctu rate, propoziţiile atom are, p rin însăşi n a tu ra lor, ne furnizează inform aţii asupra lumii. Ele ne dez văluie că lum ea este alcătuită din „fapte" şi că aceste fapte sînt în realitate „atom are", fiecare d in tre ele p uţind fi descris p rin tr-o „.propoziţie atom ară". S ta tu tu l „propoziţiilor moleculare"' nu m ai este însă — d intr-o asem enea perspec tivă — acelaşi. Chiar sim pla posibilitate de a le transcrie p rin tr-u n set de propoziţii atom are ar proba că celelalte genuri de propoziţii sînt simple construcţii logice, reductibile la cele „atom are" ; ca atare, ele nu sînt apte a spune nim ic în plus despre fapte în rap o rt cu ceea ce spun compo nentele lor. Răm îne, ca un privilegiu exclusiv al propoziţiilor atom are, disponibilitatea de a ne furniza inform aţii asupra lum ii, de a ne spune că ea este alcătuită din „fapte". Şi răm îne, ca u n privilegiu peren al faptelor, acela de a furniza condiţiile ontice de adevăr ale propoziţiilor ato mare. „A tunci cînd vorbesc despre fapte — scrie Russell în una din lucrările sale tim p u rii — am în vedere un tip de lu cru ri care fac propoziţiile adevărate sau false" 3. 71
Fie şi din aceasta sum ară prezentare, se poate lesne constata ca, deşi reproşează om ologiilor tradiţionale utilizarea „propoziţiilor g en erale-* (care nu descriu „fapte" şi, ca atare, n -a r putea fi adevărate sau false), „atom ism ul logic-1 îşi susţine totuşi concepţia iogico-gnoseologică pe o ontologie subiacentă Conceptul central ai acestei teorii a existenţei — „faptul" — îi con feră o coloratură oarecum idealistă şi sigur empiristâ. O arecum idealistă, p e n tru că ia ca punct de plecare în d efinirea „faptului" (considerat doar ca o condiţie a ad evărului propoziţiilor) stru c tu ra logică a cunoaşterii şi extrapolează schem atica lim bajului form al al logicii m ate m atice asu p ra existenţei obiective. C ert em piristâ, deoarece susţine că ren u n ţin d la propozi ţiile generale (cărora n u le corespunde în reali tate nimic), filozofia a r avea posibilitatea să ne furnizeze această inform aţie : lum ea este con stituită, în u ltim ă instanţă, din „fapte ato m are“, cu alte cuvinte, din lucruri individuale şi în su şiri (proprietăţi) individuale. Iar calea spre o asem enea cunoaştere sui-generis (lim itată, dar totuşi acceptată !) a r oferi-o utilizarea m etodei „analizei logice--, graţie căreia propoziţiile „m oleculare-- ale ştiinţei sau filozofiei sînt ti'aduse în lim bajul logic ideal din Principia Mathernatica, p e n tru a fi descom puse în „propo ziţii ato m a re “ cu o stru c tu ră logică (sintactică şi sem antică) bine precizată sau, dacă nu este posibil, p e n tru a le surp rin d e erorile de „sin tax ă logică-- şi a le den u n ţa lipsa de „conţinut inform aţional-*. Elaborînd un lim baj ideal artificial, după mo delul oferit de Principia..., B ertran d Russell şi-a adus o contribuţie de excepţională însem nătate la elaborarea unei teorii a tipurilor şi a descrip ţiilor, utilizată a tît p e n tru rezolvarea unor p a radoxuri logice, cit şi p e n tru corectarea defec telor şi reconstruirea lim bii natu rale. în cadrul acestei teorii, apare distincţia decisivă între form a gramaticală şi cea logică a unei propo ziţii, care poate fi ilu strată cu un sugestiv n
exem plu. Să presupunem că Încercăm să su p u nem analizei o propoziţie de genul „D um nezeu există". Dacă sub rap o rt gram atical „dum ne zeu" este subiectul şi „există" predicatul, sub rap o rt logic tocm ai „dum nezeu" este predicat. S ituaţia nu este însă inversată p rin tr-u n fel de rocadă a term enilor deoarece analiza relevă că, în al doilea caz, „există" n u îndeplineşte rol de subiect, ci o a ltă funcţie, de cuantificator lo gic, referin d u -se la o clasă indeterm inată de lu cruri, exprim înd o vagă generalitate. F uncţia sa ar fi, parcă, asem ănătoare pronum elui inde fin it „cineva" sau „ceva". T raducînd propoziţia în form a logică precisă a lim bajului ideal din Principia..., înţelesul ei ne apare în tr-o altă perspectivă şi, ca rez u lta t al analizei, a r putea fi red at astfel : „ceva (cineva) şi num ai un anum e lucru este atotputernic, atotcunoscător şi atotbinevoitor". Dincolo de aparenţele ei gram aticale înşelătoare, o asem enea propoziţie n u are sub ra p o rt logic form a „subiect-predicat", absolut obligatorie p e n tru orice „propo ziţie atom ară cu co n ţin u t inform aţional". Ea îşi relevă o altă stru ctu ră, cu to tul diferită, proprie unor propoziţii generale de tip u l „ceva indefinit posedă un set de p ro p rietăţi". A sem enea propo ziţii generale n u conţin un num e, caren ţă care ar constitui — după Russell — indiciul n efu rnizării unei cunoaşteri asu p ra lumii. R em arca ne conduce acum la o nouă dis tincţie, devenită clasică în logică, în tre n u m e şi descripţie. E fectuată în 1905 (On denoting), această celebră distincţie îi prilejuieşte lui R us sell o analiză asupra căreia m erită să zăbovim. Luînd ca exem plu ju decata „Scott este au to ru l lui W averley“, Russell precizează că num ele („Scott ) şi descripţia („autorul lui W averley") nu sîn t interşanjabile. Din m ultiple conside rente. P rin tre altele, deoarece num ele nu poate avea sens în cadrul unei propoziţii cînd faptul pe care îl denum eşte nu există, pe cînd descrip ţiei n u i se aplică o asem enea restricţie. în ju 73
decata „m untele de aur nu există'*, subliniază Russell, „deşi «m untele de aur» poate fi, g ra m atical vorbind, subiectul unei propoziţii cu sens, o asem enea propoziţie, analizată corect, nu m ai are (sub rap o rt logic — n.n.J acest su biect. Propoziţia «m untele de a u r nu există» devine : funcţia prepoziţională « x este de aur şi este un m unte» este falsă p e n tru orice v a loare a lui x, «x a scris W averiey» este echi valent cu «x este Scott». Aici expresia «autorul lui W averiey» nu m ai in te rv in e 11 5. Teoria des cripţiilor explică, p rin traducerea şi analiza în lim bajul ideal, că „«autorul lui W averiey există» înseam nă : există o valoare a lui c pen tru care funcţia propoziţională «x a scris W a v e rie y » este echivalentă întotdeauna cu «x este c» esle adevărat. în acest sens, p u tem spune «autorul lui W averiey există» şi putem spune «Scott este au to ru l lui W averiey», dar «Scott există» relevă o gram atică e ro n a tă '1u. A naliza m ai relevă, totodată, „că o e x presie poate contribui la sensul unei fraze, fără a avea ea însăşi, lu ată izolat, un sens. O dovadă precisă a acestui fap t o găsim în teoria descripţiilor : dacă «autorul lui W averiey» ar însem na altceva decît «Scott», a r fi fals că «Scott este au to ru l lui W averiey» ; or, nu poate fi vorba despre aşa ceva. Dacă «autorul lui W averiey» a r însem na «Scott», «Scott este au to ru l lui W averiey» nu sem nifică nici «Scott», nici altceva, adică «autorul lui W averiey» nu sem nifică nim ic. Ceea ce era de d e m o n stra t11 7 — conchide Russell. Ca rezu ltat al analizei lo gice, propoziţia „au to ru l lui W averiey există" îşi dezvăluie stru c tu ra logică, p erm iţîndu-ne să ne dăm seam a de ce ne lasă într-o stare de p e r plexitate : p e n tru că form a gram aticală d e ru ta n tă ascunde o propoziţie care, neavînd stru c tu ra unei „propoziţii atom are11, nu denotă „ fap te11 şi, ca atare, nu se referă la nim ic din lu m ea actuală. A sem enea expresii — ca cele din exem plele m enţionate — nu sem nifică nim ic prin ele însele, p uţind cel m u lt să dobîndească 74
sens în contextul unor fraze, atunci cînd joacă rolul unor „paranteze" în tre propoziţii atom are apte, p rin subiectul lor logic, să descrie fapte. Intr-o asem enea viziune, „atom ism ul logic" ne apare ca suport ontologic al „teoriei descrip ţiei". Sînt incontestabile contribuţiile, de e x cepţională însem nătate, ale lui B. Russell, în dom eniul logicii. Dar. dincolo de ele şi inde pendent de valoarea lor, apare evident că poate fi pusă în discuţie o supoziţie ontologică („m e tafizică") subiacentă. Lum ea este concepută ca u n conglom erat de fapte individuale, lipsite de d eterm inaţii generale obiective. S tru ctu ra lo gică a „propoziţiilor atom are" sau a celor „mo leculare" (form ate din cele „atom are", cu a ju torul o peratorilor logici) perm ite cunoaşterea acestei presupuse „stru ctu ri atom are" a lum ii. D ezvăluirea ap arten en ţei unui e n u n ţ la tipul de „propoziţii atom are" se obţine p rin traducerea propoziţiilor lim bii n a tu ra le în lim bajul logic ideal din Principia..., izom orf cu stru c tu ra lum ii reale. P rin ex ercitarea funcţiei sale de „analiză logică", filozofia este chem ată — în concepţia lu i Russell — să efectueze o asem enea „ tra d u cere", în u rm a căreia ea a r p u tea dovedi că o propoziţie denotă u n „fapt" num ai dacă în lim bajul ideal îşi probează form a logică „subiectpredicat". In tr-u n asem enea caz, fiecare term ensubiect desem nează un obiect actual al lum ii şi fiecare predicat o caracteristică (însuşire) a acestuia ; dim potrivă, dacă o propoziţie nu este de form a logică „subiect-predicat", înseam nă că subiectul ei gram atical n u se referă la nimic. Se poate afirm a — îm preună cu filozoful m arx ist am erican Da vid H. De Grood — că B ertrand Russell „a in au g u ra t tra d iţia unei gân diri analitice p e n tru care clarificarea concepte lor de bază şi a propoziţiilor este o condiţie necesară filozofiei, dar care riscă să-l depărteze pe filozof de term inu.s-ul a n a l;zei, adică de a n gajarea sa în problem ele politice, economice, moral'.', religioase", cu pro uzarea că lotuşi „Russell nu s-a rc.sirîos num ai ia a n a l i z ă ; \ nici
nu i-a im pus asem enea restricţii artificiale ca pozitiviştii logici, făcînd incursiuni periodice în «m etafizică»" 8. D rum ul spre o posibilă au to nom izare a procedurii analitice era însă des chis. Cea m ai in flu en tă versiune a „atom ism ului logic", de o incontestabilă originalitate, a fcst elaborată de Ludw ig W ittgenstein în Tractatus logico-philosophicus, publicat în 1922. în p refa ţa elogioasă a acestei cărţi, B. Russell sublinia că W ittgenstein postulează schem atica logică din Principia... drept lim baj logic ideal, ,,posedînd reguli de sintaxă care să prevină non sensul şi sim boluri sim ple care au întotdeauna o sem nificaţie unică, determ inată", ceea ce oferă cadrul propice efectuării analizei oricărui a lt lim baj, în v irtu te a fap tu lu i că „funcţia u n u i lim baj este de a avea o sem nificaţie şi el nu îşi îndeplineşte această funcţie decît pe m ăsura apropierii de lim bajul ideal pe care îl postu lăm " 9. S prijinindu-se pe principiul extension alităţii (conform căruia în treag a cunoaştere este abordată în term eni de „construcţie logică", iar legăturile logice d in tre propoziţii sîn t con siderate exclusiv ca legături bazate pe funcţia de ad ev ăr a „propoziţiilor atom are"), W ittgen stein dem onstrează că propoziţiile logice (şi, p rin extensie, cele m atem atice) au u n sta tu t cu totul a p arte : acela al u n o r „propoziţii tautolo gice" 10. T erm enul „tautologice", p rin care se desem nează un a trib u t logic al e n u n ţu rilo r sis tem elor axiom atizate, n u are sens peiorativ sau devalorizant, ci sens riguros ştiinţific şi precizant : propoziţiile m oleculare „tautologice" — compuse din cele atom are cu a ju to ru l operato rilo r logici — nu sînt adevărate sau false p rin prism a adevărului (falsului) propoziţiilor ato m are din care sînt construite, ci exclusiv în v ir tu te a form ei lor, a pro p rietăţilo r specifice con ferite conectivilor logici care in terv in în fiecare caz în parte. Făcînd apel la principiul atom icităţii (conform căruia la baza cunoaşterii se află „propoziţii atom are", independente logic în tre 76
ele — în sensul că nici una nu im plică o alta şi nici n u este în contradicţie cu ea) — , W ittgenstein plasează „propoziţiile atom are“, din care nim ic n u poate fi dedus, la lim ita analizei logice, conferindu-le o s tru c tu ră izom orfă cu „stările de fa p t“, astfel incit „lum ea a r fi în întregim e descrisă cînd toate faptele atom are sînt cunoscute“ 11. Din această perspectivă, Tractatus logico-philosophicus dezvoltă o v e r siune sui-generis a atom ism ului logic, denum ită „P icture T heory“, ceea ce s-ar putea traduce p rin „teoria im aginii (tabloului)” . W ittgenstein afirm ă că „noi ne facem im agini (tablouri) ale fap te lo r”, iar „im aginea este un m odel al re a lită ţii” 12, existînd o echivalenţă în tre stru c tu ra propoziţiilor lim bajului ideal şi stru c tu ra fap telo r descrise. S tru ctu ra lum ii de vine un fel de proiecţie m atem atică a stru ctu rii lim bajului form al al logicii m atem atice, pe baza ideii de izom orfism. U nor lim baje diferite le-ar corespunde proiecţii diferite, tot aşa cum o fig u ră geom etrică poate fi proiectată în m ai m ulte feluri, d ar pro p rietăţile originale ale figurii proiectate răm în neschim bate, indepen dent de procedura utilizată. Tccm ai aceste p ro p rietăţi proiective — conform teoriei lui W ittgenstein — le au în com un propoziţia şi fap tu l atunci cînd propoziţia afirm ă un fa p t ; de aceea „ne facem un tablou al fap te lo r”. L im bajul ideal a r constitui o im agine a unei p o rţiu n i a lum ii, prezentînd analogie cu o hartă. Tot aşa cum, vrîn d să ştim dacă oraşul A este s itu a t în Scoţia, la nord de oraşul B, putem apela la o h artă, în v irtu te a echivalenţei „stru ctu rii categoriale” a elem entelor ei com ponente cu s tru c tu ra teren u lu i descris, lim bajul ideal ne oferă un tablou al realităţii — unde p e n tru fie care subiect logic în lim baj există în realitate o e n tita te corespunzătoare, p e n tru fiecare predicat o însuşire corespunzătoare şi p e n tru fiecare relaţie în tre elem entele tabloului rap o rtu ri corespunzătoare. Tabloul pe care îl înfăţişează lim bajul ideal, cuprinzînd doar cuvinte, este 77
„izom oiT1 cu faptul i eprezeniat, altfel spus, prezintă analogii stru c tu ra le eu originalul, dar n u este absolut identic cu acesta, fiind p rin excelenţă un „tablou logic", ia r tabloul logic al u nui fap t — precizează W ittgenstein — este un „obiect de g în d ire“ (,,G edanke“). Totodată, tabloul poate să corespundă sau să nu corespundă fap tu lu i (fiind adevărat sau fals), dar, în am bele cazuri, condiţia p e n tru a fi un „tab lo u “, p e n tru a p u tea afirm a un anum it fapt şi a. face decidabil adevărul, este de a ex ista „o relaţie in tern ă de reprezentare în tre lim baj şi lum e" (-1.014) de a exista ceva com un în tre stru c tu ra propoziţiei şi stru c tu ra faptului. P e n tru a desem na acest „ceva com un'1, şi anum e categoria elem entelor (obiecte, însuşiri, relaţii) echivalente în „im agine" şi în „fapt", W ittgenstein introduce conceptul de „ stru c tu ră categorială11. Tocmai structura categorială a unei propoziţii îi perm ite acesteia să fie o „im agine11 a faptului, „dar această s tru c tu ră n u poate fi ea însăşi ex p rim ată în cuvinte, deoarece este o s tru c tu ră de cuvinte, la fel ca şi faptele la care ele se re fe ră 11 13. Cu această rem arcă, ajungem la o teză pe care B. Eussell o consideră a fi „poate teza fu n d am en tală a teoriei lui W ittgenstein : ceea ce este comun propoziţiei şi fap tu lu i (structura catego rială — n.n.) nu poate să fie, la rîn d u l său, spus în tr-u n lim b aj11 W A ceastă „ stru c tu ră catego ria lă 11 (sau „form ă logică11) ar putea — conform term inologiei iui W ittgenstein — să fie doar arătată, dar nu putem spune nim ic despre ea 15. O propoziţie este incapabilă să spună ceva despre ceea ce ea trebuie să aibă în com un cu realitatea p e n tru a o p u tea reprezenta, în tru c ît „p en tru a putea rep rezen ta form a logică a r trebui ca noi să putem să ne situăm în afara logicii, adică în a fa ra lu m ii11 (4.12). D istincţia în tre a spune şi a arăta constituie pivotul teoretic al noii concepţii pe care W ittgen stein o propune cu priv ire la s ta tu tu l filozofiei. Considerând că propoziţiile filozofice (îndeosebi cele care vizează problem e ontologice sau etice) 78
nu se referă direct. Ia fapte, ci la m odul de a vorbi despre ele, la ,,stru c tu ra lor categorială’*, la ceea ce „faptul şi im aginea sa au comun", au to ru l T ractatu s-u lu i afirm ă că to t ce este propriu-zis filozofic aparţine dom eniului despre care nu poate fi spus nim ic cu sens, dom eniului care poate fi doar arătat. De unde a r rezu lta că nim ic corect nu poate fi ex p rim at în filozofie, că propoziţiile filozofice n u sînt nici adevărate nici false, ci „lipsite de sens", deoarece p retin d să spună ceea ce poate fi doar ară tat. în v irtu te a acestui considerent, W ittgenstein propune un program de refo rm ă a filozofiei, cerîndu-i să-şi reform uleze problem atica, să-şi îndrepte aten ţia n u spre n a tu ra lucrurilor, ci spre stru c tu ra discursului nostru despre lucruri, spre m odul în care ne rap o rtăm — p rin lim baj — la lum e. El îi cere să abandoneze preocuparea vană de a elabora o concepţie generală despre lum e şi de a îndeplini o im posibilă funcţie teoretică, p en tru a-şi ex ercita fu n cţia sa specifică : clarifica re a logică a lim bajului. Filozofia a r treb u i să re n u n ţe la in ten ţia (proprie unei „teorii”) de a ne spune ceva despre fapte, rezum îndu-se la a -şi a ră ta form a sa logică, utilizînd-o p e n tru a „clarifica” ceea ce se spune (cu alte cuvinte, redueîndu-se la o „ activitate“ p rin care să deli m iteze ceea ce se spune de ceea ce se arată). în acest fel, W ittgenstein ajunge să-şi form uleze sintetic m ult-com entatele principii m etafilozofice : „Filozofia nu este o teorie, ci o activitate. 0 operă filozofică constă esenţialm ente din elucidări. R ezultatul filozofiei nu este de a furniza un n u m ăr de propoziţii filozofice, ci de a clarifica propoziţiile” (4.112). Principiile m enţionate — p rin care filozofiei 1 se atrib u ie funcţia predilectă de „analiză logică a lim b aju lu i” — au fost relu ate şi duse pînă la consecinţele extrem e de către pozitivism ul logic. O deosebire se m enţine totuşi. Neopozitivism ul va m inim aliza şi tra ta cu dispreţ suveran pro blem ele filozofice care la W ittgenstein îşi păstrează im p o rtan ţa şi g rav itatea lor, chiar 79
atunci cînd — prizonier al viziunii sale logiciste — le converteşte în problem e de ordin sem antic. P rin tex tu l w ittgensteinian tran sp are o perm anentă tensiune în tre exigenţele o rto doxe ale logicism ului şi conştiinţa a u te n tic ită ţii m arilor problem e filozofice, care se va aten u a şi, uneori, va dispărea total la neopozitivişti. C hiar dacă W ittgenstein consideră că tot ceea ce se poate spune se lim itează la propoziţiile ap arţin în d ştiinţelor n a tu rii (4.11), el nu se grăbeşte să transform e o clasificare a niv elu ri lor de lim baj într-o ierarhizare valorică p rin care să supraordoneze ştiin ţa filozofiei, ci sus ţine doar că, în genere, „cuvîntul «filozofie» trebuie să sem nifice ceva care este deasupra sau dedesubt, d ar nu a lă tu ri de ştiin ţele n atu rii" (4.111). Mai m ult decît atît. P artea finală a T ractatus-ului exprim ă în g rijorarea u nui filozof neresem nat cu excluderea m arilor problem e on tologice tradiţionale. „C hiar dacă toate chesti unile ştiinţifice posibile dobîndesc u n răspuns, noi sim ţim — scrie W ittgenstein — că proble m ele vieţii noastre nu sîn t cîtuşi de p u ţin atinse. Desigur, nu m ai răm îne apoi nici o chestiune ; şi tocm ai acesta este răspunsul" (6.52). Deşi sînt socotite „lipsite de sens" şi nu li se conferă sta tu tu l u n o r problem e teoretice, problem ele filozofice sîn t considerate „profunde", cu im portanţă practică p e n tru viaţa noastră. Este pilduitoare preocuparea lui W ittgenstein pen tru su rp rin d erea specificului propoziţiilor etice, ironizată şi abandonată u lte rio r de epigonii săi neopozitivişti. Dealtfel, unul din obiectivele de m ersului în trep rin s de W ittgenstein este de a rezolva o dificultate esenţială a eticii şi de a întem eia „raţio n alitatea deplină a lum ii valori lor" 16. D em ersul este în d re p tat explicit îm po triv a autonom izării absolutizante a tră irilo r um ane de către filozofiile de tip „existenţialist", dar — im plicit — este ostil şi viitoarei analize fizicalist-reducţioniste a propoziţiilor etice de către pozitivism ul logic. Este d rep t că, datorită 80
postulatului logicist, W ittgenstein trece sfera valorilor pe sub furcile caudine ale schem aticii logice din Principia... şi, în cele din urm ă, eli m ină în m od eronat propoziţiile etice, d ar o face (şi aceasta îl deosebeşte de neopozitivism !) n u p e n tru că le plasează dincoace de distincţia ,,adevăr-fals“, ci dincolo de ea. P e n tru W ittgen stein, ,,sensul vieţii" şi toate celelalte problem e ale eticii privesc „dom eniul valorilor1', s itu a ţia un ran g m ai înalt decît „dom eniul faptelor" descrise în propoziţiile lim bajului, iar „propo ziţiile nu pot exprim a ceva mai înalt“ (6.42). P a rte a finală a T ractatus-ului dem onstrează ex trem de clar că p e n tru W ittgenstein abando n a re a to ta lă a problem aticii ontologice sau axio logice şi „distrugerea" m etafizicii (situată din colo de posibilităţile lim bajului) nu constituie obiective dezirabile. A sem enea obiective a r contraveni însăşi preconizatei „m etode a filo zofiei". „Singura m etodă ju stă a filozofiei — scrie W ittgenstein — a r fi, pe scurt, u rm ă toarea : a nu spune nim ic decît ceea ce se poate spune, deci propoziţii ale ştiin ţelo r n a tu rii — deci ceva care n -are nim ic de-a face cu filo zofia — şi apoi, de fiecare dată cînd cineva vrea să spună ceva de dom eniul m etafizic, să-i de m onstrezi că n-a d at sem nificaţie unor sem ne din propoziţii. A ceastă m etodă n u a r fi satis făcătoare p e n tru celălalt — el n -a r avea sen ti m entul că îl învăţăm filozofia — d ar ea ar fi singura riguros justă" (6.53). în tr-o asem enea m etodă, m etafizica este considerată -— cum se poate lesne constata — d rep t term en de re fe rinţă perm anent şi indispensabil. De aceea, nu cred că W ittgenstein poate fi în mod legitim in vocat ca aliat al pozitivism ului logic în tr-o cruciadă antim etafizică m enită, în ultim ă in stanţă, să sem neze un fel de condam nare la m oarte a filozofiei, aşa cum au încercat s-o facă u nii exponenţi ai „Şcolii de la Viena". P înă şi u ltim a (a şaptea) propoziţie din Tractatus („Despre ceea ce nu putem spune trebuie să tăcem ") nu este un îndem n la „am uţirea" filo— 81
zofiei (cum a in te rp re ta t M. Schlick), ci la tran sfe ra re a funcţiei sale de la „a spune" spre ..a clarifica11, p u rtîn d totodată însem nele unui m esaj care clatină aroganta suficienţă neopozitivistă. Fără îndoială însă că viziunea w ittgensteiniană asu p ra specificului filozofiei răm îne, în ansam blul ei, trib u ta ră ontologiei idealiste subiacente (care îşi ia ca p u n c t de plecare stru c tu ra logică a cunoaşterii) şi transcendentalism ului lingvistic (conform căruia adoptarea unui lim baj im plică o stru c tu ră categorială despre care nici o propoziţie nu poate spune ceva cu sens). P rin logicism ul său, p rin contestarea pro poziţiilor sintetice a priori (ca fiind „lipsite de sens") şi, m ai ales, p rin considerarea filozofiei ca „o activitate", a cărei funcţie se rezum ă la „analiza logică", W ittgenstein a deschis un drum pozitivism ului logic, dar nu poate fi invo cat de cei care au tran sfo rm at drum ul într-o cărare şi au orien tat dem ersul filozofic în aşa fel incit să nu m ai ducă nicăieri. D upă cum nu trebuie neglijat nici fap tu l că însuşi W ittgen stein, după ce a tra sa t un asem enea drum , nu l-a m ai parcurs, ajungînd în urm ătoarea sa lu crare (Investigaţii filozofice) să se dezică de lo gicism ul din Tractatus. în ansam blu, se poate aprecia că, în ipostaza „atom ism ului logic", filozofia este considerată ca o activitate spirituală genuină, ireductibilă, îndeplinind alte ro stu ri decît ştiinţa, în sensul că prin ea nu cunoaştem fapte noi, dar totuşi putem cunoaşte ceva : fie stru c tu ra lum ii, con stitu ită d in tr-u n set de „fapte atom are" (B. R ussell), fie sem nificaţia propoziţiilor care spun ceva, delim itate de cele care pot doar să-şi arate ..structura lor categorială" (L. W ittgen stein). F uncţia predom inantă şi specifică a filo zofiei este considerată „analiza logică“ a lim bajului, iar aceasta constă în traducerea p ro poziţiilor lim bii n atu rale in tr-u n lim baj ideal, ap t să le releve form a logică, clarificîndu-le sem nificaţia şi elim inînd perplexităţile. O ase 82
m enea „analiză" form alizantă, deşi restrînge considerabil vocaţia filozofiei, n u rupe încă total cu tra d iţia construcţiilor ontologice (ci îşi edifică — aşa cum am p u tu t constata — o ontologie subiacentă) şi nici n u exclude total posibilitatea unei cunoaşteri filozofice (deşi îi pune restricţii ce se vor dovedi paralizante). Cum era şi firesc, un asem enea m od de a înţelege specificul filo zofiei şi al practicii filozofice n-a răspuns aştep tărilor. Chiar prom otorii săi l-au părăsit, îndrep tîn d u -se spre o poziţie „realistă" (B. ftussell) sau spre un nou tip de analiză, neform alizantă, înscrisă în p relu n g irea sugestiilor lui G. E. Moore (L. W ittgenstein). In acest context, în deceniul ai treilea al secolului nostru, „cercul de la Viena" (IVI. Schlick, H. H ahn, II. C arnap etc.), prelu în d un anum it filon al „aiom ism ului logic", iniţiază noua orientare a „.pozitivismu lui logic", care, schim bînd caracterul „analizei'1 (centrînd-o exclusiv pe clarificarea lim bajului ştiinţei), îi conferă u n caracter em inam ente reducţionist (excluzind total problem atica onto logică tradiţională) şi o erijează la rangul de unică funcţie a filozofiei. Se conturează astfel a doua ipostază a filozofiei analitice. 3 . Pozitivismul logic
H ans H ahn m ărturiseşte că noul tip de „ an a liză11 in iţia t de pozitivism ul logic a fost inspirat de o rem arcă a lui W ittgenstein. Este vorba despre considerarea filozofiei n u ca o teorie, ci ca o activitate, îndeplinind o funcţie de clari ficare (elucidare) logica a lim bajului. Deosebi re a fa ţă de vechiul tip de „analiză" transpare atunci cînd se pune în treb area : în ce constă o asem enea activitate ? R ăspunsul propus de exponenţii pozitivism ului logic, cu fireşti va riaţii individuale, este — In linii m ari — u rm ă to ru l: în analiza logică, sintactică şi sem antică, a noţiunilor şi a problem elor (în care respecti vele noţiuni figurează), luînd d rep t cadru de 83
referin ţă stru c tu ra sem iotică a lim b aju lu i ştiin ţei în general, a lim bajului fizicii (cu rol p riv i legiat în proiectul „cercului de la Viena" de „unificare a ştiin ţe i'1) în special. M anifestul „cercului de la V iena“, elaborat în 1929 de Otto N eurath, Hans H ahn şi Rudolf C arnap, declară program atic : „C larificarea pro blem elor filozofice tradiţionale ne conduce, pe de o parte, la dem ascarea lor ca pseudo-probleme, pe de a ltă parte, la tran sfo rm area lo r în problem e em pirice, supuse astfel judecăţii ştiin ţelo r experim entale. Sarcina activ ităţii filo zofice rezidă în această clarificare a problem e lor şi aserţiunilor, n u în propunerea u nor e n u n ţu ri «filozofice» speciale, iar m etoda clarificării este cea a analizei logice“ 11. O asem enea analiză logică form alizantă are dublă viză : negativă (elim inarea pseudoconceptelor şi pseucioproblemelor) şi pozitivă (con stru ire a u nui nou tip de problem e, apte să conducă la clarificarea logică a concep telor, propoziţiilor şi m etodelor ştiinţei). Analiza logică preconizată apelează de această d ată nu la o traducere în tr-u n lim baj ideal, ci la o reducere i8 a tu tu ro r propoziţiilor in lim bajul em piric, considerat a p t a oferi c ri terii riguroase p e n tru delim itarea propoziţiilor „cu sens" de cele „lipsite de sens". Iar propo ziţiile care privesc rap o rtu l în tre existen ţă şi esenţă, m aterie şi conştiinţă, necesitate şi libertate, ca dealtfel oricare alte propoziţii filozofice, p e n tru sim plul fap t că n u răsp u n d exi genţelor logic-form ale sau criteriilo r de v e rifi care em pirică ale propoziţiilor ştiinţei, sînt ca lificate concom itent d rep t „m etafizice" şi „lip site de sens". Consecinţa de ultim ă in stan ţă a acestui nou m od de a practica filozofia o rep re zintă elim inarea tu tu ro r problem elor filozofice tradiţio nale din sfera cunoaşterii um ane. „A xul" unei asem enea analize reducţioniste îl consti tuie o teorie a sem nificaţiei, im plicînd un m ult-com entat c riteriu de sem nificaţie em pi84
rică (denum it „principiul verificării11), o m inu ţios elaborată concepţie asupra ra p o rtu lu i între „lim bajul teoretic" şi cel „de observ aţie-', p re cum şi o reform ulare a distincţiei „analitic-sintetic" jy. I\Te vom opri — în continuare — doar asupra acestei din urm ă distincţii, care ne poate a ju ta să înţelegem m ai bine cum a fost posibil să ap a ră o filozofie a tît de bizară. Spun „bizară", p e n tru că fiind ea însăşi filozofie, este totuşi ceea ce am p u tea num i... o filozofie a re nunţării la filozofie. In viziunea pozitivism ului logic, aşa cum ea apare în tr-o lucrare fu n d am en tală a lui R. Carnap din 1934, vechea distincţie k an tian ă între propoziţiile „analitice" şi „sintetice" este reform ulată astfel incit propoziţiile filozofice — cărora au to ru l Criticii raţiunii pure ie confe rise sta tu tu l unor „propoziţii sintetice a priori“ — ap ar plasate în clasa celor „lipsite de sens". Propoziţiile „cu sens" (singurele care pot fi ade v ărate sau false) sînt considerate num ai acelea care se înscriu în a lte rn a tiv a o ferită de exem plele „Toţi soţii sin t căsătoriţi" şi „Toţi brazii sîn t verzi". P rim ul exem plu se refe ră la p ro poziţii al căror ad ev ăr decurge din însuşi în ţelesul cuvintelor ; altfel spus, adevărul lor nu urm ează a fi stabilit p rin rap o rtare a la expe rien ţă, deoarece el se întem eiază pe convenţii unanim acceptate ale sistem ului lingvistic. Cum subliniază ulterio r K. Popper, ex p erien ţa n u le poate confirm a („nu sînt verificabile") şi nici infirm a („nu sînt falsificabile"), ele neavînd un conţinut factual, fiind adevărate p rin form a lor logică. Este de neconceput vreo îm p reju rare în care cineva să fie „soţ" şi „necăsătorit", întru c ît a fi căsătorit este tocm ai înţelesul cuvîntu lu i „soţ", iar propoziţia propusă d rep t exem plu este tautologică. Ea este sim ilară oricăror propoziţii ale logicii sau ale m atem aticii, care nu spun nim ic despre realitate, ci in terv in în tran sfo rm area e n u n ţu rilo r cu un conţinut fac tual, cum a r fi, de pildă : (a + b)2 = a 2 + b2 + + 2 ab. A sem enea propoziţii, verificabile sau 85
falsificabile fără investigaţie em pirică, sîn t d e num ite „analitica". Al doilea exem plu se referă la propoziţii cu un conţinut factual. C hiar dacă propoziţia „Toţi brazii sînt verzi1- este adevă ra tă p e n tru fiecare în p a rte d in tre brazii pe care i-am observat, ne putem im agina şi un brad cu o altă culoare, form ulînd propoziţia „Acest brad este galben - ; p e n tru a stabili însă că o asem enea aserţiune despre rea lita te are efec tiv un conţinut inform aţional şi este adevărată, trebuie să apelăm la o verificare em pirică a existenţei unui obiect cu m enţionata însuşire crom atică în realitate. Dacă din adevărul propoziţiei analitice „Toţi giganţii sînt u ria şi-- nu putem infera că ceea ce ea denotă există efectiv în realitate („giganţii-1), propoziţiile din a doua categorie ■ —• sim ilare ce lor utilizate în fizică şi în celelalte ştiin ţe e x perim entale — sin t aserţiuni despre fapte şi, ca atare, reclam ă o investigare em pirică p e n tru confirm area sau infirm area adevărului lor. Asem enea propoziţii, verificabile sau, cel puţin, falsificabile p rin investigaţie em pirică, sîn t de num ite „sintetice". P e n tru a distinge propozi ţiile sintetice cu un conţinut inform aţional de „pseudopropoziţiile-- filozofiei, Schlick, Carnap, A yer — şi, în fo rm ulări diferite, aproape toţi exponenţii m arcanţi ai pozitivism ului lo gic — au propus reguli de corespondenţă între lim bajul teoretic şi cel de observaţie, concre tizate în anum ite „criterii de sem nificaţie em pirică-1, p rin tre care cel m ai relev an t este aşanu m itu l „principiu al verificării--. O form ulare rigidă a acestui principiu sună în felul urm ător : „o propoziţie va fi factuală (sintetică) cu sens p e n tru o anum e persoană dacă şi num ai dacă ea ştie cum să verifice p ro poziţia pe care îşi propune s-o exprim e, deci dacă ştie ce observaţii o pot conduce, în condiţii determ inate, p e n tru a o accepta ca ad ev ărată sau a o respinge ca falsă-- -°. C arnap şi R eichenbach au introdus n u a n ţă ri p o triv it cărora o propoziţie sintetică are sens chiar dacă nu este 88
verificată efectiv, dar este în principiu v erifi cabilă em piric. In această accepţiune, o pro poziţie de genul ,,sînt fiinţe vii pe planeta Ven u s“ are sens, deoarece este verificabilă poten ţial în condiţii de observaţie precizate, pe cînd propoziţia „m ateria determ ină conştiinţa" apare ca... lipsită de sens, deoarece nu este ve rificabilă m ăcar în principiu, de unde se trage concluzia că a r fi priv ată de orice sem nificaţie cognitivă. Deşi, în continuare, i s-au adus m ereu alte corecturi şi n u a n ţă ri (prin apelul la aşanum itele „propoziţii protocolare", p rin invoca rea „principiului toleranţei" în im posibila în cercare de cuplare a em pirism ului cu un convenţionalism logicist, sau p rin subtila dis tincţie carnapiană între exigenţa de confirm abilitate şi aceea, m ai strictă, de „controlabilita te “), principiul verificării sem nificaţiei propoziţiilor sintetice răm îne — aşa cum sub liniază Th. K uhn şi P. Feyerabend — punctul nevralgic al pozitivism ului logic, deoarece chiar el n u poate satisface exigenţele pozitiviste de a fi form ulat p rin tr-o propoziţie „cu sens". P e n tru a putea dobîndi atrib u tu l adevărului, m enţionatul principiu a r trebui sau să fie for m u lat p rin tr-o propoziţie analitică (devenind, p u r şi sim plu, absurd) sau p rin tr-o propoziţie sintetică (cum se şi întîm plă, dealtfel, dar, în acest caz, propoziţia de observaţie care descrie testul verificării reclam ă ea însăşi o verificare em pirică, declanşând un „carusel" al unor noi şi noi verificări cărora cu greu li se m ai în tre vede un term en-lim ită). Mai m u lt decît atît. „P rincipiul verificării", chiar în cele m ai suple şi n u a n ţa te form ulări, stabileşte un incorect ra p ort de dependenţă a sensului unei propoziţii de condiţiile de adevăr, identificînd planul sem nificaţiei cu cel al adevărului unei propoziţii, în cele din urm ă, pe baza dihotom iei rigide şi a fragilului principiu de verificare —• care con stituie tot m ai m ult obiectul unor severe critici şi încercări de ..depăşiri'” a pozitivism ului chiar din interiorul filozofiei analitice, cum este aceea R7
a lui W. van O. Quine — se ajunge la propune rea u n u i criteriu im propriu de delim itare a propoziţiilor „cu sens“. D upă Schlick, pînă şi propoziţiile care e x prim ă legile teoretice (generale) ale ştiinţelor, p e n tru că nu cuprind afirm aţii despre fapte in dividuale, verificabile em piric în mod nem ijlo cit, ci „reguli" de construire a e n u n ţu rilo r care descriu (sau prezic) cazuri individuale ale feno m enelor em pirice, sînt plasate în zona p rohi bită a propoziţiilor „lipsite de sens". Cu a tît m ai m ult propoziţiile filozofice, fie că privesc problem atica ontologică („U niversul este n e creat şi indestructibil"), cea gnoseologică („Există o in te rre la ţie dialectică în tre subiectul epistem ic şi obiectul epistem ic") sau axiologică („Fericirea este una din valorile um ane"), sînt considerate în ansam blul lor, fără nici o excep ţie, drept propoziţii „lipsite de sens", care prin ele însele nu pot fi adevărate sau false. A naliza logică — sintactică şi sem antică — a acestor propoziţii, ar surprinde că ele n u sînt nici ana litice (logice, form ale), nici propoziţii sintetice (em pirice, factuale) apte să treacă testu l unei verificări em pirice nem ijlocite ; ca atare — con chide R. C am ap —, toate propoziţiile filozofice („m etafizice") se cer elim inate d in tr-u n lim baj care se vrea riguros în tru c ît sîn t „lipsite de sens". Ele ar p u tea avea o sem nificaţie emo ţională sau m otivaţională, exprim înd un „fior poetic", o „sete de absolut", dar ar fi private de orice sem nificaţie cognitivă. P e n tru a dovedi că „filozofia este p ătru n să de pseudoconcepte şi pseudoproblem e" 21, R. C arnap ia ca exem plu, p rin tre altele, tocm ai „problem a rap o rtu lu i între m aterie şi conştiinţă", cea pe care m a r xism ul o consideră „problem a fu ndam entală a filozofiei". El susţine că opoziţia d in tre „m ate rialism " (în term inologia sa : ..realism ") şi „idea lism" n u priveşte e n u n ţu ri rivale, cu un conţi nut cognitiv diferit, în tre care să putem decide asupra adevărului lor, deoarece ele exprim ă doar o altern ativ ă între m odalităţi de a vorbi 88
(spunînd sau ..m ateria determ ină spiritul" sau „spiritul determ ină m ateria"). Ca atare, in te rp retîn d tezele filozofice am intite d rep t a fir m aţii privitoare la ceva ce există realm ente, problem a fundam entală a filozofiei — şi coro laru l ei : a lte rn a tiv a „m aterialism -idealism " — devin „lipsite de sens“ . încercând să exprim e în mod plastic acest punct de vedere, R. C arnap im agina în tr-o lu crare de tin ereţe doi g e o g ra fi22 — u n u l m ate rialist şi altul idealist — care în tre p rin d îm p reu n ă o expediţie în A frica p e n tru cercetarea unui m unte şi reprezen tarea lui corespunză toare pe hartă. In pofida opiniilor lor filozofice divergente — afirm ă C arnap — cei doi geo grafi vor ajunge lesne la un acord în d eterm i n area locului unde m untele să fie proiectat pe hartă, în stabilirea înălţim ii, form ei şi a celor lalte caracteristici ale sale. Chiar dacă a r ap ă rea o controversă cu priv ire la unele caracte ristici individuale ale m untelui, propoziţiile adevărate pot fi disociate p rin apel la calcul m atem atic sau prin verificare em pirică. A tunci însă cînd, după ce s-au întors acasă cu o h a rtă asupra căreia au căzut to tal de acord, unul d in tre geografi va susţine că m untele este o rea litate obiectivă, iar celălalt că m untele are o existenţă dependentă de subiectul cunoscător, controversa lor a r dobîndi o coloratură cu totul d iferită de cele anterioare. Cine are, în acest caz, d rep tate — se în tre ab ă C arnap ? Şi răs punsul pe care îl dă, tipic p e n tru o rien tarea neopozitivistă, este urm ăto ru l : nici unul, nici celălalt, în tru c ît abordează o problem ă care depăşeşte ex p erien ţa senzorială, care n u poate fi decisă în term enii adevărului şi falsului şi, ca atare, nim eni n -a r fi în m ăsură să dove dească ju steţea in te rp re tă rii propuse. Pe baza unui eşafodaj de raţionam ente construite în prelungirea acestui exem plu, C arnap ajunge să declare problem a filozofică în litigiu •— ca dealtfel oricare alta din aceeaşi fam ilie spiri tuală — d rep t „pseudoproblem ă". 89
Desigur, identificarea pseudoproblem elor con stituie şi ea o problem a filozofică. Nu este insă greu ele rem arcai — fie şi pe baza acestei p re zentări sum are — că punctul de vedere al em pirism ului logic, denunţînd problem ele filozo fice tradiţionale ca „lipsite de sens-1 şi reclarnînd elim inarea lor, se sprijină pe cel p u ţin trei presupuneri eronate. Prim a : cunoaşterea um ană a r avea d rep t paradigm ă genul de cu noaştere din ştiinţele n a tu rii (îndeosebi din fi zică) şi, în tru cît filozofia nu se supune rigorilor acestui model... ea ar fi noncunoaştere. Se ajunge astfel la o falsă identificare a cunoaş terii (care poate fi ştiinţifică, filozofică, a rtis tică) cu ştiinţa. A doua : problem a fundam en tală a filozofiei ar p u tea fi evitată. O asem enea supoziţie se dovedeşte iluzorie, deoarece p en tru a o justifica pozitivism ul logic apelează în a r gum entare, în mod im plicit, la una din rezol vările posibile, care — aşa cum reiese chiar din exem plul propus de C arnap — este idealist-su~ biectivâ (problem a izvorului senzaţiilor fiind calificată „fără sens“ în tru c ît depăşeşte expe rien ţa noastră senzorială, considerată im plicit ca singurul punct de plecare în analiză) şi ag nostică (întrucît refuză de plano să acorde v a loare cognitivă ab stracţiilo r categoriale şi e x clude posibilitatea cunoaşterii de a trece dincolo de frontierele faptelor individuale, susceptibile de verificare directă). A treia : funcţia filozofiei s-ar rezum a la analiza sintactică şi sem antică a lim bajului, la clarificarea sensului propozi ţiilor (analitice sau sintetice) şi la elim inarea celor lipsite de sens (unde sînt incluse, a lă tu ri de m etafore poetice, im perative etice şi orice propoziţii „m etafizice'1 p rivitoare la univers ca totalitate). In acest fel, neopozitiviştii tra n s form ă „analiza logică" d in tr-u n in stru m en t al cunoaşterii filozofice în tr-u n „scop în sine", riscând, în ciuda frecventelor declaraţii de d ra goste la adresa filozofiei, să ucidă ceea ce iu besc. D ealtfel, consecvenţi cu m anifestul „Cer90
oului de la V iena-1, „unii rep rezentanţi (ai pozi tivism ului logic — n.n.) nu m ai vor sa utilizeze deloc term enul «filozofie» p e n tru activitatea lor, astfel incit să sublinieze m ai accentuat con tra stu l cu filozofia sistem elor m etafizice" 23. A tunci cînd H. Feigl afirm ă că filozofia ar fi boala p e n tru care pozitivism ul logic oferă cura, el com ite o gravă confuzie. în acelaşi lim baj m etaforic utilizat de Feigl am putea spune că filozofia poate fi cel m ult „bolnavul", în m ă su ra în care ea suferă de „boala“ nu m ită „speculativism steril, m etafizic". T ratam en tu l ap li cat de neopozitivism nu este curativ, ci m u ti lant, deoarece — dacă ne este perm isă licenţa lingvistică — îşi propune să exterm ine n u n u m ai „v iru su l“ bolii, ci şi bolnavul. R em arca anterioară, exprim ată dealtfel într-u n lim baj m etaforic, se cere a fi lu ată în consideraţie cum gr ano salis. Nu este greu de sesizat că em pirism ul logic (sau, m ai precis, fi lozofia analitică form ală) a fost abo rd at în p re zenta lucrare exclusiv din unghiul de vedere al program ului său m etafilozofic. U rm ărirea unui a lt obiectiv ar fi presupus, însă, evidenţierea im pactului favorizant al orientării dem ersului filozofic asupra lim bajului ştiinţei, a un ităţii şi in terd isciplinarităţii cunoaşterii, p e n tru consti tu ire a unor noi ram u ri ale ştiinţei (logica m a tem atică, semiotica, teoria inform aţiei etc.) şi relevarea contribuţiilor originale — unele de valoare deosebită — aduse de R. C arnap şi de alţi exponenţi ai săi în dom eniul logicii, m eto dologiei şi filozofiei ştiinţei. Mai m u lt decît atît. C hiar p rin program ul său m etafilozofic, deşi trib u ta r unor condiţii restrictive paralizante, em pirism ul logic a rep re z en ta t o direcţie de gîndire care, îm preună cu m arxism ul (pe care C arnap şi N eurath l-au apreciat p e n tru efortul de întem eiere raţio n ală a filozofiei) a încercat să contracareze noul „val“ de iraţionalism filozofic, insistând asu p ra clarităţii, rigorii lo gice şi sistem icităţii în form ularea ideilor, prin lu crări care au provocat reevaluări profunde în 91
,,stilul" m ultor filozofii contem porane. M arcanţi filozofi de orientare radical antipozitivistă (Mario Bunge, Jo h n Passm ore etc.) acordă şi o ata re sem nificaţie filozofiei analitice form ale. Iată de ce — cum m enţionează cu sagacitate Ilie P ârv u — exigenţele de logicitate şi sistem icitate propuse de ea discursului filozofic pot fi corectate (prin neidentificarea logicităţii cu raţio n alitatea şi refuzul extrapolării stan d ard e lor de obiectivitate ale cunoaşterii ştiinţifice în cîm pul cunoaşterii filozofice), dar nu pot fi abandonate fără a „plonja" în am biguitate şi iraţionalism . Riscul teoretic al program ului m etafilozofic al em pirism ului logic apare dincolo de asem e nea exigenţe, atunci cînd ne întrebăm : ce va m ai răm îne, în fond, din filozofie, după supu n erea ei la aşa-num ita „reconstrucţie" pozitivist-logică ? Şi după afirm aţia că „un răspuns ad ev ărat este sau factual — a d ev ărat sau an a litic" 24, care contestă oricăror propoziţii filozo fice despre univers, despre cunoaştere şi despre condiţia um ană posibilitatea de a fi adevărate ? R ăspunsul pare a fi u rm ătorul : răm îne doar activitatea de clarificare a noţiunilor şi în tre b ă rilor p rin „m etoda analizei logice". Este d rep t că această m etodă, redusă iniţial doar la analiza sintaxei logice a lim bajului, a fost în treg ită u lterio r de C arnap cu im portante şi viabile co ntribuţii privitoare la analiza di m ensiunii sem antice şi pragm atice a lim bajului ştiinţei (inclusiv a p ă rţii teoretice a lim bajului comun), dar afirm înd că „.sarcina filozofiei este analiza sem iotică (sintactică, sem antică şi p rag m atică)", el nu uită să precizeze nici de această dată că „problem ele filozofiei se referă n u la n a tu ra ultim ă a existenţei, ci la stru c tu ra sem io tică a lim bajului ştiinţei" 25. Este cunoscut, de asem enea, că „depăşirile" interioare ale filozo fiei analitice form ale vizează uneori teze cardi nale, cel p u ţin în cazul evoluţiei lui C arnap pînă la adm iterea holism ului şi a ideii sin teti cului a priori. A bandonînd punctul de vedere 92
din 1934, cînd preconiza efectu area analizei în cadrul lim bajului fizicii, C arnap a ajuns în u l tim a perioadă a activităţii sale la concluzia că lim bajul ideal — a p t să ofere cadrul p e n tru „analiza logică“ şi reconstrucţia form alizantă a conceptelor, teoriilor şi procedurilor m etodolo gice din ştiin ţă şi filozofie — este doar un lim baj proiectat. Dar, în şi p rin asem enea revela toare „depăşiri1', viziunea sa reducţionistă asu pra obiectului şi m etodei filozofiei se păstrează. Chiar deplasarea accentului de la im plicaţiile de ordin negativ ale „analizei logice" (elim ina rea pseudoconceptelor şi pseudoproblem elor) spre cele de ordin p o zitiv (aşa-num ita „recon strucţie a ontologiei11) exprim ă refuzul de a acorda filozofiei prerogativele unei in te rp re tă ri totalizatoare asupra rap o rtu rilo r om ului cu uni versul şi cu civilizaţia fă u rită de el şi, im plicit, refuzul de a acorda sem nificaţie cognitivă pro poziţiilor ontologice care afirm ă existenţa obi ectivă a lum ii, îm pins dealtfel pînă la lim ită, prin d enunţarea term en u lu i de „ontologie" ca „inducător în eroare" 26. T erm enul „ontologie" nu induce însă în eroare dacă este a trib u it concepţiei lui A ristotel, Spinoza, Hegel sau M arx. El devine real m ente d e ru ta n t atunci cînd ar fi aplicat te n ta tivei lui C arnap de „reconstrucţie form alizantă" a ontologiei. încercarea prezintă un incontesta bil interes ca o cercetare de sem antică logică sau de logică a discursului filozofic, dar rezul ta tu l ei nu este nicidecum „reconstrucţia", ci elim inarea ontologiei, stricto-sensu, din regis tru l polim orf al cunoaşterii um ane. Să-i dăm cuvântul lui Carnap. „Trebuie — spune el — să facem o deosebire netă în tre chestiunile interne şi cele externe, adică ches tiunile filozofice despre existenţa sau rea lita tea sistem ului total al noilor e n tită ţi" 27. Ca urm are a reducţiei analitice a teoriei generale a existenţei la determ inarea supoziţiilor şi im plicaţiilor ontologice ale lim bajului ştiinţei, C arnap consideră că ..angajarea ontologică" a 93
teoriilor ştiinţifice ar p u tea fi efectuată, pen tru fiecare sistem sem antic, p rin două tip u ri de în treb ări privind existenţa en tităţilo r despre care vorbim , după cum vizează e n tită ţi teo re tice sau filozofice. D istincţia este capitală ! P ri m ul tip de în tre b ări („chestiunile interne") se referă doar la existenţa e n tită ţilo r teoretice ..înăuntrul cadrului lingvistic". Aceste în treb ări sînt form ulate p rin înseşi expresiile respecti vului sistem sem antic, iar răspunsurile posibile pot fi en u n ţate fie apelînd la m etode logice (clacă analiza se desfăşoară în tr-u n cadru ling vistic logic), fie la proceduri em pirice (atunci cînd cadrul anauzei este factual). R ezultatul „angajării ontologice" p rin asem enea „chestiuni interne"' l-ar constitui un concept de „realitate" aşa cum el apare în în treb ările privind existenţa unor anum ite e n tită ţi „ în ău n tru l cadrului ling vistic", adică un concept em piric, ştiinţific, lip sit de orice în cărcătu ră m etafizică. Al doilea tip de în tre b ări („chestiunile externe") se re feră însă — spre deosebire de prim ul ■ —■la realitatea sistem ului de e n tită ţi în ansam blul său, vizînd existenţa sau inexistenţa obiectivă a unor obiecte şi însuşiri ale lor. Or, tocm ai acest tip de în tre b ări ontologice, p rin excelenţă filozofice, este considerat ca fiind lipsit de orice relevanţă teoretică şi prezentînd exclusiv un interes practic p e n tru o eventuală decizie privitoare Ia stru c tu ra lim bajului nostru. „ P re tinsa propoziţie despre realitatea sistem ului de entităţi — scrie C arnap — este o pseudopropoziţie lipsită de conţinut cognitiv", adăugind că analiticianul va acorda interes teoretic num ai m anierei în care vorbim despre e n tită ţi şi nu problem ei existenţei obiective a entităţilor. Aceasta din urm ă „este o problem ă de ordin practic şi nu teoretic ; este problem a dacă u r m ează să acceptăm sau nu noile form e lingvis tice", iar „acceptarea nu poate fi considerată adevărată sau falsă, deoarece în genere ea nu a e istu u h ; o aserţiune" ~s. 04
C onstatăm că reducţia analitică a ontologiei propusă de C arnap exprim a, prin delim itarea rigidă a chestiunilor „interne" (ştiinţifice, de ordin teoretic) de cele ,,externe“ (filozofice, de ordin practic), constanta p rejudecată pozitivistă a ru p tu rii d intre ştiin ţă şi filozofie. Teoriei exis ten ţe i (ontologiei) i se acordă sem nificaţie cog nitiv ă doar dacă a r înceta să fie ceea ce este : o teorie filozofică. ..Cercetările logico-filozofica desfăşurate în sp iritu l filozofiei m arxiste au pus în evidenţă presupoziţiile şi caracterul ero n a t al acestei in te rp re tă ri a problem ei existen ţei. Problem a acceptării lim bajului în întregul său şi, p rin aceasta, acceptarea ontologiei faţă de care ei se angajează, este o problem ă cog n itiv ă'1 N econsiderînd-o o problem ă cogni tivă, decidabilă în term eni de „ad ev ărat11 şi „fals“, pozitivism ul logic ajunge la concluzia că lim bajul construcţiilor ontologice ale lui A ristotel, Spinoza, K an t sau Hegei nu sem nifică nimic, ci doar „exprim ă’1 diferite form e de sen tim ente asupra vieţii. Cel ce discută despre ra portul „subiectivitate-obiectivitate11, „necesitatelib e r ta te 1 sau „ fap te-v alo ri“ este etic h eta t de C arnap d rep t „m etafizician11 şi blam at p e n tru p reten ţiile de construcţie teoretică. în această accepţiune peiorativă, „m etafizicianul" a r fi — după C arnap — un „m uzician fără har m u zical11 : m uzician, p e n tru că elaborările sale nu aduc nim ic nou cunoaşterii, ci exprim ă doar un „sentim ent al vieţii11 : fără har m uzical, p en tru că exprim area reacţiilor afective este înceţo şată de ap aren ţa unei configuraţii teoretice, astfel incit „sentim entul arm onios al vieţii pe care m etafizicianul v rea să-l traducă intr-un. sistem m onist se întîineşte mai clar în m uzica lui M ozari" 30, în v irtu te a unei asem enea doctrine, orice te n tativ ă a filozofiei de a ne spune ceva despre realitate va fi suspectată. Tipul de „analiză11 propus de neopozilivism . considerînd legica form ală drept trib u n al suprem al sem nificaţiei cognitive, ajunge inevitabil la concluzia că, în-
tru c ît propoziţiile filozofice nu sîn t nici de genul celor analitice, nici de genul celor sin te tice susceptibile să reziste principiului verifică rii em pirice, ele a r treb u i d en u n ţate şi elim i nate ca „lipsite de sens". C hiar din interiorul filozofiei analitice o asem enea teză a fost con testată. P rin tre altele, p e n tru fap tu l că nu poate fi d em onstrată p rin m ijloacele logistice, cărora ii se proclam ă în m od dogm atic u n iv er salitatea. S upunînd teza exam enului „analitic", F. W eissm ann este nevoit să constate cu stupoare : „teza că m etafizica este un non-sens este ea în săşi un non-sens“ 31. W. van O. Quine face un pas m ai departe în respingerea criteriilor neopozitiviste de dem arcaţie a „cunoaşterii" de „m etafizică", argum entînd că cele două dogme ale em pirism ului logic (dogma reducţionism ului şi cea a existenţei unei ru p tu ri în tre analitic şi sintetic) sint de nesusţinut, deoarece im plică „supoziţia că fiecare enunţ, lu a t izolat fa ţă de p a rte n erii lui, poate adm ite în general o con firm are sau o infirm are", deşi „en u n ţu rile noastre asupra lum ii ex tern e în fru n tă trib u n a lul experienţei sensibile nu în m od individual, ci num ai ca o u n ita te corporativă" 32. în in te r p reta re a iui Quine, toate en u n ţu rile pot avea o relaţie cu realitatea, p e n tru că — p riv ită în ansam blul ei — cunoaşterea um ană are a tît o com ponentă lingvistică, cit şi o com ponentă factuală, propoziţiile analitice şi cele sintetice exprim înd cazuri-lim ită, cînd putem face abs tracţie de una sau alta din com ponente, fă ră a transform a însă o deosebire graduală într-o ru p tu ră şi fără a neglija „în ce im pas a adus problem a orice teorie explicită a confirm ării em pirice a unui en u n ţ sintetic. Sugestia m ea actuală — scrie Quine — este că e un non-sens şi un izvor de num eroase non-sensuri să v o r bim despre o com ponentă lingvistică şi o com ponentă factuală a ad evărului oricărui e n u n ţ individual" 33, în tru c ît num ai în ansam blul ei, deci „luată colectiv", cunoaşterea um ană îşi re 96
levă o dublă dependenţă de lim baj şi de expe rienţă, dar această d u alitate n u poate fi trasată sem nificativ p e n tru fiecare e n u n ţ al ştiin ţei sau filozofiei luat în parte. A tunci cînd Quine dem onstrează că „este greşit să se vorbească despre conţinutul em pi ric ai unui en u n ţ individual — în special dacă el este un en u n ţ foarte în d ep ă rta t de p eriferia experien ţială a cîm pului";!/l, el dă lo v itu ra de graţie program ului „anti-m etafizic“ (în fond anti-filozofic !) ai neopozitivism ului. El su r prinde inconsistenţa teoretică a oricărei încer cări de a exam ina fiecare enunţ individual, a d en u n ţării lui ca lipsit de „conţinut em piric" şi a eiim inârii iui ca „lipsit de sens“. Aşa proce dează, de pildă, C arnap cu propoziţiile din lu crarea lui Ileidegger Ce este m eta f izica ?, supunuidu-le „.analizei logice", rînd pe rînd, pen tru a conchide că, deoarece nu se pot form ula „propoziţii de observaţie" p rin interm ediul că rora să fie testate em piric, eie n u sînt suscepti bile de confirm are sau infirm are şi se cer eli m inate ca „lipsite de sens". R eferindu-se la această tentativă, Biaga ne-a lăsat un com en tariu subtil şi profund. „N eopozitivism ul — serie Lucian Biaga —• ajunge în toate cazu rile la rezu ltatu l d e ru ta n t că propoziţiile lui D eidegger ar fi pur şi sim plu lipsite de «sens». D ar să ni se dea voie să întrebăm : ce a r m ai răm îne din toată cu ltu ra om enească dacă am încerca să supunem toate propoziţiile rostite vreodată de spiritul omenesc, aceluiaşi exam en neopozitivist ?... Avem de-a face aici cu o rizi bilă supraevaluare a senzaţiei ca fundam ent de m işcare a spiritului si cu o ex altată supraeva luare a regulilor logistice, ca singur ju stificat r e sort al proceselor spirituale. F apt e că aplicarea consecventă a criteriilor neopozitiviste ar sfîrşi p rin tr-o golire totală a sp iritu lu i de creaţiile de cultură... Invităm cititorii să facă o încercare de a aplica criteriile neopozitiviste asupra propo ziţiilor ce alcătuiesc o poezie, orice poezie care întâm plător le-ar satisface gustul. C ititorii s-ar 97
convinge degrabă că orice propoziţie poetică e, după aceste criterii, lipsită de sens“ :;r>. Se poate constata că propoziţiilor filozofice, supuse criteriilor reducţioniste ale em pirism u lui logic, li se conferă aceeaşi soartă ca şi pro poziţiilor poetice : de a fi „lipsite de conţinut cognitiv" şi în a fa ra oricărei distincţii între adevăr şi fals ; de a exprim a exclusiv „stări em oţionale" 36. O piniind că num ai subordonarea la principiul v erificării em pirice şi la regulile logistice ar fi în stare să garanteze conţinutul cognitiv al judecăţilor, neopozitivism ul epu rează din filozofie toate judecăţile de valoare, generind o d e ru ta n tă perp lex itate în faţa m ari lor problem e ale condiţiei um ane 37. Deconcer ta t de ired u ctibilitatea regnului valorilor la cel factual, neopozitivism ul ne propune paralizan ta „teorie em oţională" în axiologie, îm brăţişată cu entuziasm de C harles L. Stevenson sub form a altern ativ ei : judecăţile de valoare sau pot fi reduse p rin „analiza logică" la judecăţi factuale (dar atunci ele spun vag ceea ce judecăţile fac tuale pot spune riguros şi clar), sau sînt „lipsite de sens" (exprim înd o vagă stare em oţională). M odul de a pune problem a seam ănă cu dilem a califului O m ar în faţa bibliotecii din A lexan dria : „cărţile ei cuprind sau ceea ce este scris în Coran, sau ceea ce nu este scris în Coran ; în tr-u n caz sînt inutile, în celălalt dăunătoare ; deci oricare din prem ise a r fi adevărată, co n cluzia este aceeaşi : le dau foc". N um ai că rolul dogm elor C oranului îl joacă de această dată ceea ce Quine denum ea „cele două dogme ale em pirism ului", iar rezu ltatu l îl constituie nu elim inarea din sfera existenţei a unui p atrim o n iu cultural, ci elim inarea din sfera cunoaşterii a unui dom eniu spiritual : filozofia. Cum re m arca Blaga, în tr-o asem enea viziune „orice propoziţie care nu poate fi exact coordonată unui conţinut de senzaţii a r fi o propoziţie fără de sens. Dar, după doctrina neopozitivistă, nu num ai m etafizica, ci şi toată filozofia sîn t alcă tu ite din a ta ri propoziţii fără sens şi din pro98
biem e iluzorii. De unde concluzia că filozofiei nu i-a r m ai răm îne decît actul de autoanulare. Cum neopozitivism ul, el însuşi, fără să vrea, e un fel de filozofie, s-ar putea spune că neopo zitivism ul am biţionează să fie actul de sinuci dere ai filozofiei-'1 3S. O bservaţia, surprinzătoare desigur, este exactă. A tribuind filozofiei solitara funcţie a ..analizei11 şi concepînd-o — spre deosebire de Russell — ca o analiză de tip reducţionist, efectuată în cadrele lim bajului ideal al ştiinţei şi cu procedurile logicii form ale, pozitivism ul logic ajunge, în cele din urm ă, explicit sau im plicit, să considere că ,,singura funcţie a filozo fiei constă în efortul terap eu tic de a vindeca filozofia de propriile d u reri de cap provocate de pu n erea problem elor ontologice şi etice tra d i ţionale11 39. H.H. Price înfăţişează sp iritu al m o dul cum prin pozitivism ul logic ,,concepţia an a litică asupra filozofiei a evoluat foarte n a tu ra l în tr-o concepţie tera p eu tică asupra ei. T reaba filozofilor, se spune, este de a ne vindeca de con fuzii sau du reri de cap, generate de lim baj. Dar constatăm că nim eni nu poate suferi de acest fel p articu lar de d u reri de cap, dacă nu este deja un filozof... Şi astfel sîntem m artorii unui curios spectacol al filozofului profesionist, provocînd deliberat şi m etodic durerile de cap, pe care apoi se va strădui să le trateze. S tudentul petrece prim ul an al cursului de filozofie contractînd boala şi apoi al doilea p e n tru a fi vindecat de ea. Curios gen de terap ie ! D ar dacă lucrurile nu s-ar petrece astfel, tera p eu tu l nu a r avea p a cien ţi11 in. Şi to t H.H. Price pune neopozitiviştilor — care reduc funcţia filozofiei la „clarifi carea11 sensului propoziţiilor — în tre b are a deci sivă : dacă filozofia este doar clarificare, m ai poate ocupa ea locul centrai în form area idealu rilor um aniste de v iaţă ? R ăspunsul apare chiar în titlu l studiului său : „C laritatea n u este de aju n s11. Şi, odată cu aceasta, se pun noi întrebări. Nu cum va înlocuind analiza form aîizantă şi re§1
ducţionistă cu un a lt tip de analiză s-a r putea totuşi conferi filozofiei o funcţie de cunoaştere ? Nu cum va se poate trece de la o abordare nega tivă a propoziţiilor filozofice la una pozitivă, de la elim inarea lor p e n tru că nu se reduc la tipul de problem e soluţionabile prin proceduri iogicom atem atice sau investigaţii em priee la cerceta rea specificului lor, a sensului pe care-1 dobîndesc în diverse contexte de viaţă ? P u n erea unor asem enea în tre b ări exprim ă „graduala acum ulare a d ificultăţilor neopozitivism ului în m enţinerea p u rită ţii originare a doctrinei filozofice11, necesitatea de a scoate filo zofia din „întem niţarea lingvistică11, ceea ce, „com binat cu disoluţia fizică a gru p ării ca rezul tat al războiului, a dus sure stingerea virtu ală a pozitivism ului logic ca o m işcare coerentă11 /a. Filozofia analitică a generat, curînd, o nouă v ariantă, cea care exercită cea m ai m are in flu enţă în zilele noastre şi este cunoscută sub denu m irea de „ordinary language phiiosophy'1. A su pra ei ne vom opri în cele ce urm ează. 4. „l'ilozofia limbajului comun"
C hiar dacă ecourile tip u lu i de analiză form alizantă şi reducţionistă, de fac tu ră neopozitivistă, se m ai fac sim ţite, este indiscutabil că ipostaza realm ente contem porană a şcolii analitice o constituie „filozofia lim bajului com un11, devenită dom inantă în publicaţiile de specialitate şi în învăţăm întul filozofic din Anglia, S.U.A., A us tra lia şi punîndu-şi pecetea asupra u n u i m od de a practica filozofia cu largi sufragii în m ai toate ţările Europei occidentale. In tr-u n fel, această orientare se înscrie în p relungirea pozitivism ului logic, prin p relu area ştafetei proiectului de re form ă radicală a filozofiei. D ar prelu area proiec tu lui izvorăşte d intr-o conştiinţă acută a faptului că drum urile neopozitivism ului nu duc nicăieri şi este însoţită de o schim bare sem nificativă a „traiecto riei11 spirituale. 100
E xprim înd, din in terio ru l o rientării analitice, o reacţie critică la adresa pozitivism ului logic, „filozofia lim bajului com un“ refuză să declare cele m ai im portante problem e filozofice „lipsite de sens", punînd în treb area : de ce sînt ele, to tuşi, rezistente la orice interdicţii doctrinale, de ce revin m ereu şi joacă un rol m ajor în viaţa oam enilor ? Consecinţa im ediată o constituie respingerea tip u lu i de analiză form alizantă care a perm is pozitivism ului logic să reducă propozi ţiile cu „sens'1 la propoziţiile om ologate de un lim baj ideal, e rija t în in stan ţă suprem ă de legi tim itate. Consecinţa u rm ătoare o reprezintă, în mod firesc, trecerea de la o analiză logic-form ală ia o analiză neformală, de la o filozofie a lim ba jului ideal ia una a lim bajului comun. în noua variantă, orientarea analitică întrep rin d e pro gram ul de reconstrucţie filozofică abandonînd stînjenitoarea încredere cvasireligioasă în v irtu ţile lim bajului ştiinţei ca in stru m en t privilegiat de control şi validare, p e n tru a apela direct la lim bajul natural, pe care îl consideră ireductibil, ca ata re inanalizabil p rin m odelele reducţioniste ale lim bajelor artificiale propuse de pozitivism ul logic. Ea se bizuie pe capacitatea lim bajului n a tu ral de a fi tot a tît de corect ca şi un lim baj logic artificial, prezentînd în plus trip lu l av a n taj al infinitei expresivităţi, ai p u tin ţei de a-şi rem edia deficienţele p rin propriile m ijloace şi al „deschiderii" suple a analizei spre variatele contexte de viaţă care garantează pu n erea „cu sens" a problem elor filozofice. P recursorul „filozofiei lim bajului comun" este, neîndoielnic, G.E. Moore, p rin critica făcută m e tafizicii în num ele „sim ţului com un". D ar prim a elaborare program atică a noului tip de analiză apare în cercetările şi lecţiile lui L. W ittgenstein din deceniul al patru lea, cunoscute (graţie m anuscriselor publicate de G. E. M. Anscombe după m oartea ilu stru lu i filozof) sub denum irea Investigaţii filozofice. A m intind, p rin autocriticismul constructiv, de poziţia lui P laton din dia logul Parmenids, W ittgenstein apare convins că 101
in ten ţia sa de a construi un lim baj ideal perfect, care „să oglindească lum ea ca o h a rtă ", nu se poate realiza. El nu ezită să se dezică de onto logia subiacentă din Tractatus, căutînd — ca o a lte rn a tiv ă la soluţia em pirism ului logic — un nou drum al „analizei'1 : ne-form alizant şi a n tireducţionist. Calea de clarificare a propoziţiilor filozofice nu m ai este, p e n tru L. W ittgenstein din a doua perioadă a activ ităţii sale 42 , traducerea lor în tr-u n lim baj logic artificial, ci descrierea m odului în care term enii conceptuali utilizaţi in abordarea filozofică îşi dezvăluie sem nificaţia în lim bajul de toate zilele, în lătu rîn d astfel con fuziile şi perplexităţile, lim pezind înţelesul co rect al cuvintelor în diverse contexte pragm atice de viaţă. F orm ulat lapidar, noul program al fi lozofiei analitice sună astfel : „trebuie să re aducem cuvintele de la în tre b u in ţare a lor m eta fizică la în tre b u in ţare a lor com ună'1 43. R eferindu-se la cuvinte ca „existenţă", „obiect", „cunoaştere", „eu '1, „fericire", W ittgen stein atribuie filozofului rolul de a analiza în detaliu propoziţiile în care ele figurează, surprinzînd, p rin însăşi utilizarea lor obişnuită de către vorbitori obişnuiţi, contextele în care apare sem nificaţia filozofică. D escriind această sem ni ficaţie, fără a-i căuta o fundare extrinsecă şi elim inînd dificultăţile dato rate extensiei ei inco recte în alte contexte de viaţă, se întrevede o cale posibilă p e n tru a revigora inteligibilitatea logică a conceptelor originare. In acest trav aliu analitic el apelează la procedura „jocurilor de lim baj" („language games“), care consideră vor birea unei lim bi d rep t com ponentă a unei „form e de viaţă", ceea ce reclam ă depăşirea consideren telor sintactice şi sem antice p rin cele de ordin pragm atic. Introducerea „punctului de vedere ai vieţii" în analiza propoziţiilor filozofice, chiar dacă nu m erge pînă la factorii de m ediu socioeconomic, m archează o trecere da la idealism la un naturalism sui-generis, cu accente relativiste, constatabile în teza w ittgensteiniană despre „sem nificaţia expresiilor", care le surprinde fluc102
tu an ţa p rin funcţionarea d iferită a cuvintelor în contexte verbale şi nevevbaie. Faptul că unele problem e filozofice răm în fără răspuns este explicat de L. W ittgenstein II nu p rin tr-o presupusă ,,lipsă de scns“, ci p rin inabilitatca cuiârui sau cu.tărui discurs filozofic de a opera cu concepte in teg rate în „contexte de v ia ţă “ apte să ofere cadrul înţelesului cuvinte lor, în totdeauna dependent de utilizarea lor. A firm înd că sem nificaţia u nui term en decurge din folosirea lui, „.W ittgenstein II" deplasează analiza „de la form a cuvântului spre contextele verbale şi de viaţă în care este u tilizat'1. El se delim itează de în treag a tradiţie analitică (incluzînd-o pe cea in iţiată chiar de el în Tractatus, direcţia neopozitivistă şi chiar m oştenirea teo retică a iui G.E. Moore), scriind : „Dacă ar tre bui să spun care este principala greşeală făcută de filozofii (analişti) ai generaţiei actuale, inclu siv Moore, aş spune că ea rezidă în fap tu l că atunci cind se abordează problem a lim bajului, este lu ată în considerare form a cuvintelor şi n u folosirea acestor form e" 4h Se deschide astfel o nouă direcţie a filozofiei analitice, avînd d rep t cadru de referin ţă Limbajul comun, p riv it nu ca un com plex organizat de e n tită ţi abstracte, ci ca făcînd parte din diverse activ ităţi um ane (cum ar fi aceea de a scrie, a vorbi, a desfăşura m uncă productivă, a m erge cu autobuzul, a te îm prieteni ete.) şi, ca atare, propunîndu-şi să „analizeze" situaţiile în care este folosit real m ente un term en sau o expresie p e n tru a le de gaja sem nificaţia. Se poate afirm a, fără exage rare, că W ittgenstein este răspunzător p e n tru faim oasa declaraţie de principiu care caracteri zează activitatea filozofiei lim bajului com un : „Nu căuta sem nificaţia, cercetează folosirea" 45. Noul tip de analiză conceptuală a găsit, încă din 1949, proba disponibilităţilor sale aplicative graţie lucrării de excepţie a lui G ilbert Ryle Conceptul de spirit. R ezultat al unei tem einice şi m inuţioase elaborări, al fructificării sugesti ilor a p ăru te în îndelungile convorbiri cu W it103
tgenstein din deceniul al patrulea, această prim i l""11'. " ,;.L“ iSv’ic; publicată de-abia in preajm a îm plinirii a 50 de ani, l-a situ a t pe autorul ei m postura celei m ai influente personalităţi a filozofiei de lim bă engleză de la m ijlocul seco lului. „ C orespondenţa cu ideile din m anuscrisele si însem nările lui W ittgenstein, care vor fi editate! p atru an i m ai tîrziu, este — aşa cum au re m a r cat J. L. A ustm , P. F. Straw son, M ax Black Fu Malcolm şi a lţi exponenţi notabili ai „filozo fiei lim baiu.au comun" — de-a d reptul uim i toare. Aşa cum \V itigenstein II spune că pro blem ele filozofice pot li soluţionate nu furnizînd noi inform aţii, ci „aranjînd" în tr-u n chip nou ceea ce întotdeauna ştim m prealabil, Ryle îsi m cepe dem ersul scriind : ..A rgum entele filozolice care constituie această carte nu in ten ţio nează m sporească ceea ce ştim despre spirit, ci t,a ,' ~A d u ce geograiia logica a cunoaster ii dc care noi deja o posedăm " 'a ’ J "~ in viziunea lui Ryle, abordarea conceptuală ti adiţională a problem aticii spiritului este ireievunta sub rap o rt teoretic, deoarece plăteşte un trib u t greu „erorilor categoriale" (category-mist(ikes). A sem enea erori categoriale a r izvorî dintr ”°. ia f a identificare a funcţiei gram aticali' a cuvintelor cu iu.ncţia logică a conceptelor si din tran sferu l unor concepte dincolo de dom eniul loi i eferenţial, avm d d rep t corolar o „geografie conceptuală" im proprie abordării riguroase a unei problem e. Cazul tipic al unor asem enea erori categoriale i-ar constitui m odul de u tili zare a conceptelor de „spirit" şi „corp" în con cepţia ciuaiistu cartesiană, care trasează o linie c.emm’caţie netă intre două presupuse „sub stanţe", prim a jucîncî rolul unei m aşini („corpul") în care a r sălăşlui cealaltă entitate, invizibilă, asem ănătoare unei m isterioase fantom e teme «îndeşte, sim te, deliberează, crede, cunoaşte (,,sPitd u l ). C a n c a lu n z în d dualism ul cartesian, Ryle ii considera viciat de dogma „fantom ei în m a104
ein ă“ (the Ghost in the hlaehine). El îşi propune să. corecteze ,,eroarea ea^egoEsla'' care a condus ia hipostazierea şi autonom izarea unei fantom a tice e n tită ţi spirituale private ne orice suport m aterial. Şi, in consonanţă cu iradiţia analitică, nu s-a g răbit să dea un a'! răspuns problem ei form ulam de D escartes p re b n d n a tu ra gindirii, ci i-a centrat dem ersul filozofic pe m odul ele form ulare p e rtin en tă a problem ei. Tipul de analiză conceptuală ’a care recurge Ryle se deosebeşte de cel neooozitivist prin cei p uţin tre i caracteristici. P rim a : problem ele i;lozofice dezbătute, izvorîte clin aşa-num itele „dezechilibre conceptuale'* (J.L. Austin). ap ar ca „paradoxuri'* sau ,,dilem °“ inerente ten tativ elo r de a ordona şi explica la nivel conceptual fap tele cunoscute. A doua : în abordarea unor ase m enea problem e, m ij’oaoele log’aii form ale (pri vilegiate de pozitivism ul legic) sînt înlocuite prin tr-o analiză nefonnald, care nu mai apelează la norme; artificiale şi ia c o n b n u re a unui lim baj idea', ca acorde f-'edb emmei, ăţii lim bajului nai.ural do a se corecta, şi a-şî rem edia dificultc.: iie. A treia : soluţia m.■•nfru rezolvarea ..dileme' oi" esb’ întrev ăzu tă in observa’'-.-a aten tă a concep telor in a d u . aptă să decanteze — graţie noii proceduri a n a lă 'c ? nefern >.a!e — ..folosirea standard** a cuvin te ar; în contexte de acţiune favorizante (ivea ca Rş't:3 denum eşte în lucrarea sa Dileme, din anul 1954. „cazurile paradigm a tice"). Ca rr-zu’M al c la c ă rii unui asem enea tip de analiză conceptuală, „dilema** im plicată în dogm a „fantom ei în maşină** este depăşită prin surp rin d erea prejudecăţii lim bajului comun care o susţine (desem nînd eronat p rin cuvîntul „gînd ire “ o acţiune sui-generis a unei neobservabile „fantome** ce ar sălăşlui în „corp") si constitui rea unei noi „geografii conceptuale“ p e n tru înlă tu rarea „erorii categoriale** (desem nînd, prin ace laşi term en, o „dispoziţie de acţiune“ i ‘, adică o m anieră de exercitare a capacităţilor cognitive cu m anifestări observabile şi deci analizabile fără apel la un presupus dualism ,.spirit-corp“). 105
în pofida unor sim plificări excesive şi a cli v ajului în tre convingâtoarea critică a p reju d e căţilor dualiste şi soluţia propusă (care a n tre nează o nouă „dilem ă'1 p rivito are la utilizarea cuvintului „dispoziţie", cu riscul unei p reju d e căţi behavioriste), publicarea cărţii lui Ryle Con ceptul de spirit „a constituit — cum rem arcă | G.J. W arnock — unui din cele m ai im portante evenim ente în filozofia postbelică" deoarece a m arcat „una din prim ele şi, p rin aceasta, una din cele m ai iarg influente abordări în tr-u n nou mod a unei vechi fam ilii de problem e" M în această '-cu ie i eacţia anti-pozilivisia iată de vechea problem atică a filozofiei analitice se conjugă cu trasarea Im iam entelor generale ale unui nou lip de analiză, care va fi relu ată în A nglia de P. F. otraw son, J.L. A ustin, G.E.M. Anscom be şi în S.U.A. de M ax Black, Normări Malcolm, Alice Am brose sau M orris Lazerow itz, devenind •— în deceniul al şaptelea — „tendinţa dom inantă în filozofia -am ericană" /l!l. . Nlci Linul dintre exponenţii „filozofiei lim ba jului comun nu a prezen tat sistem atic noua p ro cedură de analiză conceptuală, dar din m u lti plele ei aplicaţii apare posibilitatea de a expli cita regulile implicite ale m etodei. Ele par a fi urm ătoarele : 1 A. Trecerea de la o analiză reducţionistă, proP iie , pozitivism ului logic, la o analiză anti-reducţionistă (deci şi anti-pozitivisiă) care se carac terizează p rin n e u tra lita te logică 50, luînd __ în punctul de plecare — d istanţa faţă de sensul lo gic ai problem elor filozofice tradiţionale. Ca atare, pioDiem elor consiclc-rate „m etafizice" nu li se propun soluţii (ceea ce a r însem na accep tarea lor), dar nici nu li se aplică criteriile logicist-reducţiom ste (ceea ce a r duce la respinge rea lor ca „lipsite de sens"), piasîndu-se analiza exclusiv la nivelul in.slrum enfaţiei logice, mo ţionale^ cu aju to ru l căreia sint form ulate proble mele şi efectuînd-o prin m ijloacele inform ale ale lim bajului comun. Intenţia este aceea de a prom ova o noua m anieră de a filozofa, care suh106
stituie analizei prin m ijloacele logicii form ali zării-- a m o r problem e ,,m etafizico'1, ..analiza p rm M ijloace extra-'oqice a noţiunilor logice uteiozate în clemei;;ui filozofic" •’1. O asem enea analiză inform ala a noţiunilor cu aju to ru l cărora sml icionuim e problem ele „m etafizice” u rm ă reşte nu scopul cc nativ al elim inării problem e lor, ci scopul pccbiv al re îo m u lo rii lor în te r m eni concept’ iali. apţi să facă enunţurile filozofico susc-rpiibile ele o dem on: i rare şi v eri fic'-'re enaioegu aceleia clin orice dom eniu ai cunoaşterii ştiinţi fice. B. C onstituirea — pe această cale — a unui nou tip da probleme filozofice. Se ren u n ţă total la „problem ele filozofice de ordinul 1“ (cu p ri vire la „cum este u n iv ersu l?”, „care sîn t ra p o r tu rile om ului cu universul şi cu civilizaţia fău riră de el „ce treb u ie să facem p e n tru a ne aclapta unei !urni in schim bare şi a genera to t odată schim bări novatoare ?”) in favoarea „pro blem elor filozofice de ordinul 11“ (cu privire la „înţelesul noţiunilor din în treb ările fo rm u la te ". la „m spun fi:o o tii”). D efinirea specificului filozofiei prin m ei uia are aortei, drept conse cinţă, acceptarea capacităţii filozofiei de a fu r niza o cunoaştere (contestată de pozitivism ul legic !). cu precizarea ce ea este posibilă num ai dacă vizeom un n-ci obicei : „faptele concep tuale”. A oandornnd „curmaşverea lum ii”, filo zofia rumenei. îşi propune acum d rept funcţie exclusivă exam enul p ro b ab il, cu m ijloace in form ate, al noţiunilor utilizate în dem ersul fi lozofic, oferind prom isiunea unei cunoaşteri a „faptelor cer umplu ai ere C. b u rijl” irea “'rotativei ne c1m oa.bere a „fap telor c o n c e p t u a l p e supoziţia privitoare ia dualitatea -en-rbui tu tu ro r noţiunilor utilizate în b e z ea 1eroa problem elor „m etafizice” 1radiţiorub e . ’re sens în lim bajul c .m u n (re lativ, rod ural, universali şi altul în lim bajul filozofic (absolut, artificial, specializat). Analiza, din această perspectivă, a noţiunilor utilizate în dem ersul ontologiei sau al eticii 107
transform ă supoziţia iniţială în tr-o constatate de fapt. Astfel, term enul de „ e x isten ţă11 işi dez văluie două sensuri diferite, rataşîndu-i-se două noţiuni distincte : cea uzuală (in expresii care pi ivesc „existenţa unei case” sau „existenţa unui num ăr n a tu ra l in tre 4 şi ti") şi coneeptui onto logiei (m expresii de g'enui „există Existenţa rnai curind decit nim icul" sau „categoria de m a terie desem nează existenţa obiectivă"). La fel, teim enui de „Dine" are un a lt sens în lim bajul com un (cîrid form ulăm im perative ipotetice sau spim em ,.X a ju c a t bine p artid a de tenis") şi în lim baj ui eticii (cînd x a n t form ulează im pera t i v u l categoric sau spunem „X s-a com portat bine"). n-emorsui ananuc propus va urm ări consec vent confruntarea ceior două noţiuni raiaşate unui term en, acordînd im portanţă asem ănărilor şi deosebirilor d in tre sensul din lim bajul filo zofic şi cei am m n o aju i comun. Ei va evita să ; radu ca o tttn ţn rt.e ontologiei sau eticii în iim cujuu idea, ai logicii pentru a ie deeiara „lipsite de sens" (aşa cum procedează Ayer), ia m a ca term en de rexerinţa p e n tru anadza lor lini Daj ui comun spre a surprinde speciLeui lor ired u cti bil Şi a răspunde ia în treb area : dato rită căror fapte conceptuale asem enea e n u n ţu ri joacă un rol a u t de im p o rtam in viaţa şi gindiiv-a oame nilor V ’ _ bă be ajunge, astfel, ta apucarea sistem atică in analiza conceptuala a noi-uniii ue asimetrie, .oluturîndu-se reducerea funcţiilor ihn b aju iu i ia fu n cţia descriptivă a propoziţiilor asertorice, luîndu-se in consideraţie d iferitele „contexte pragm atice" (sau „jocuri de lim baj", cum ie num eşm „ w iitg e n ste m II") în cmre propoziţiile on tologie; şi eticn îşi dezvăluie ,.in specific ireduc tibil la propoziţiile aseriorice din lim bajul comun. emeost tm arii deos-ooiiaior d intre înţelesul con ceptual ai term enilor (proprie analizei de factură rnuuoţiorustu) 1 se contrapunct acum privilegierea asimetrii; or, cu dublul scop evidenţiat de S lraw 108
son : a preciza de ce, p rin n erap o rtarea la con tex tu l de acţiune um ana, asem enea distincţii au fost puse de concepţiile tradiţionale în tr-u n con de um bră şi a da — p rin constituirea noului tip de problem e, cen trate pe „fapte conceptuale44 —■ soluţii originale vechiior problem e filozofice. E. R aportarea critică la teoriile anterioare d e vine, concom itent, inevitabilă şi specifică. Ine vitabilă, deoarece, pun rad in reiief d istincţii noţionale subapreciate şi generatoare de „dilem e44, travaliul analitic dobîndeşte aspectul unei critici a teoriilor anterioare, al dezvăluirii caracterului lor restrictiv. Specifică, deoarece analiza lingvis tică dă criticii vechilor abordări conceptuale o notă em inam ente pozitivă, n e tra lîn d u -i pe cei care nu se înscriu m perim etru l „filozofiei anaîitice“ ca adversari care en u n ţă corect idei false, el ca precursori care en u n ţă incorect idei ju ste şi — ca ata re — reclam ă aprofundarea, corija rea, depăşirea. F. A pelul ia „metafora controlata" devine o expresie concentrată a reacţiei critice fa ţă de e rijarea utilizării par0 calare a unei noţiuni la rangul de caz generai, indicînd — p rin tr-o im a gine şi cu precm area că este doar o im agine prealabilă dem onstraţiei — o posibilă distincţie şi o necesară clarificare conm ptuală. Im aginea „fantom ei in m aşină'4 (tîyle) sau a „cărţilor care ar trebui arse dacă am scrie o carte de etică" (W itîgenstein) sugeroezu tocm ai necesitatea unor distincţii între t e n u l uzual şi cei categorial al noţiunii de „sp u it" m prunul caz, între propo ziţiile descriptive şi ceas etico-axiologice în ai doilea exem plu. Am bele „m etafore controlate44 prefigurează d u ceţi; ale unui dem ers analitic constructiv r,;!. G. D em ersul filozofie propriu-zis, a x a t pe „analiza faptelor conceptuale44, m izează pe posi bilităţile lirnbaiiidd m m e n de a oferi cadrele de refe rirăă pentru d isbnebi şi clarificări m e n t e să renoveze problem a;lua „m etafizică44 tr a diţională. In dom eniul Grtnlorynn, spre exem plu, IOD
răspunsul kantian — „existenţa nu este un p re dicai" — generează un recul analitic, deplasînd discuţia către term enii conceptuali ai form ulării problem ei, p e n tru a surprinde asimetrici dintre sensul comun (privind „lucrurile care sînt") şi sensul filozofic (privind „ceea ce sint iu irurile"). D em onstrarea fap tu lu i că in prim ul sens „exis tenţa" este un predicat (iar problem a corespun zătoare, „care e n tită ţi există sau nu există?", este decidabilâ p rin analiză logică), iar răsp u n sul k an tian îşi păstrează valab ilitatea doar p e n tru sensul filozofic, duce la concluzia că proble m atica ontologică oferă, p rin excelenţă, terenul p e n tru o analiză extra-logică a categoriei de „existenţă" şi a altor categorii sim ilare, în cadrul discursului natural. In prelungirea unei asem enea analize ne fo r male, P.F. S traw son propune o reconstrucţie a m etafizicii cu scopul de a elucida trăsătu rile ge nerale ale gândirii conceptuale, sem nificaţia ca tegoriilor ontologice („existenţa", „obiect", „pro p rietate", „.spaţiu" etc.) în contextul rap o rtu rilo r lor cu iurnea extralingvistică. D enum ită „m eta fizică descripii vă' , ea este relevantă p e n tru fap tul că „filozoiăa lim bajului com un" nu declară problem atica om ologiei „lipsită de sens", dai nici nu o practicii în m aniera clasică, ci o rceiaborează într-o „problem atică a faptelor concep tuale". Cum declară tex tu al P.F. Straw son, „m e tafizica descripitivă se m ulţum eşte să descrie stru c tu ra actuală a gîndirii noastre asupra lum ii" II. R econstrucţia filozofică preconizată prin aplicarea procedurii analitice îşi propune d eli berat s i aducă o lim pezim e conceptuală în con textul precizant al truismelor discursului n a tu ral, Truism e de genul propoziţiilor factuale (care descriu — Ja indicativ — ceea ce este) se deose besc de „propoziţiile norm ative" (care indică — Ia im perativ — ceea ce trebuie să fie). Ele sînt cultivate, arătîn d u -se în ce sens şl de ce asem e nea truism e sînt adevărate. R aportarea la tru is mele lim bajului com un perm ite analizei, într-o 110
m anieră pe alocuri şocantă, să abandoneze sen sul conceptelor clin teoriile speculativiste (care le desconsideră) sau din cele logicist-reducţioniste (care le contrazic), p e n tru a propune „des chideri" spre o conceptualizare m ai riguroasă. A naliza urm ăreşte să nu atenueze distincţiile noţionaie, dar nici să nu exagereze deosebirile, luînd întotdeauna ca suport al clarificărilor con ceptuale nu un lim baj p articular, specializat (cum este cel al logicii sau al fizicii), ci lim bajul comun, natura], universal. Astfel, exponenţii ..filozofiei lim bajului com un" ajung să depă şească salutar, în dom eniul eticii, disputa dintre intuiţionism ul lui G.E. Moore (care consideră că judecăţile de valoare de genul „A cesta este b u n “ au acelaşi conţinut cognitiv ca şi judecăţile descriptive de genul „A cesta este galben", cu singura deosebire că predicatul prim elor desem nează calităţi non-naturale) şi em otivism ul lui Ch. L. Stevenson, de sorginte neopozitivistă (care consideră că judecăţile de valoare, spre deose bire de cele descriptive, nu pot fi adevărate sau false deoarece nu au conţinut cognitiv, ci exclu siv conţinut emoţional). J.L. A ustin, M. Black şi J. Rawls dem onstrează, p rin utilizarea noii proceduri analitice, că am bele concepţii aflate în dispută îm părtăşesc aceeaşi prejudecată, erijînd neperm is un caz p articu lar ( = judecăţile descriptive) la rang de etalon general şi asim ilînd fo rţa t propoziţiile eticii propoziţiilor asert orice. Am bele concepţii conferă conţinut cognitiv num ai judecăţilor descriptive. P en tru a accepta conţinutul cognitiv al judecăţilor de v a loare, intuiţionism ul le reduce la o specie a celor descriptive, după cum p e n tru a contesta conţinu tu l lor cognitiv em otivism ul aplică absolutizant judecăţilor de valoare criteriile logiciste ale sem nificaţiei preconizate de neopozitivism şi, dato rită imposibilităţii reducţiei, le declară „lipsite de sens". A naliza lingvistică constată însă că a lte rn a tiv a „intuiţionism -em otivism " se bazează pe o prem isă eronată, desconsiderând specificul propoziţiilor apreciative şi norm ative, care au o 111
m are im portanţa m viaţa cotidiană. în v irtu tea sta tu tu lu i Jor ontologic şi logic, raţio n alitatea lor nu se reduce 'a îm ţionautr-oa propoziţiilor asei toi:ce. Judecetu or o-.' v a'o are nu li re pot apiica cru.erii'e angcrae p e n tru că au ,,o poziţie originala" şi, de aceea, curo subliniază Jo h n Rawls, p e n tru a le surp rin d e c m ţin u tiu cognitiv, „criteriile specifice acestor judecăţi nu sînt a rb i trare. Ele smt, de ţapii sun a are acelora pe care le aleg orice fel de judecaţi luate în considera ţie" 5i. R ezultatul analizei R constituie reabili tarea truism ului propoziţiile eticii nu sînt pro poziţii asertnnco", dar dem onstrarea adevărului enu n ţu lu i m enţiona' perm ite trecerea de la o abordare negativă (tratarea reducţionist-logicistă a propoziţiilor etice ea ..moşite de sens") la o abordare pozitivă (studiere;! distincţiilor d intre sensui propoziţiilor elice şi ai celor factuaie). D iscursul eticii nu mm apare ca in terio r celui teoretic, ci ca un discurs practic, operind cu ju decaţi de valoare ireductibile la judecăţile des criptive şi a căror raţio n alitate urm ează a fi cercetată pornind de la specificul său, omolo gat do suprem a in stan ţă de legitim itate : lim bajul cornun. " I. P ornind de la prim atuî ,,lim bajului comun" in realizarea proiectului de renovare a filozofiei, noul iip ne analiza îşi p"osuno să confere rigoare dem ersului filozofic, eferin d u -i „spaţiu de joc" p e n a u o posibila ir n Ibrit piot cnno^o™ D es-b ‘dorea, o r ? noi cercetări pe rm îm m ontologiei sau c u -■ - - - notabua. Precizarea frecventă că urm m d un asem enea drum , ..concepteţe im plicate vor reclam a studii ’lem eim ce"'J) conţine însă nu num ai o binevenită reacţie potrivnică im provizaţiilor diletante, ci si o neavenita restricrzr m etodologică : interdicţia de a^păei dincolo de faptele conceptuale, de d u rificări ale categoriilor sure form ularea ----- cu rigoarea sporită d o m n d u ă"-- a unor teze cu p r i vire Ia realitatea obiectivă, la rap o rtu rile om ului cu lum ea şi cu civilizaţia fău rită de el. Regula „ tra ta ţi mai rup mas problem -ie filozofice de or ii?
d:nm li ;■ este unur o .A r te:tetă a regalei „cariionaţi-vo, uepm te de tu m u ltu l epocii, in zona m arginală a problem e lor filozofice de ordi nul II !“ . De aceea, ea exprim ă, concom itent, grandoarea şi orenaenm lisutofiei analitice.
â. luniovzre x metodei :.:n: :zxrsinalizare a Oîozcfiei ? C onstatînd că im plicaţia inevitabilă a unei at...'menea optici asupra rosturilor filozofiei o constituie „m argiruiizareu filo z o fu lu i!, J.T. De,'iUnii rem arca : „Daca avem în vedere filozofia dom inantă astăzi, filozofia de lim bă anglo-saxonă num ita -d iluzorie anali u m s ţdar n u .n e e are puţm ă im portanţă), ea se prezin tă ca o cunoaştere organizata şi inst.tuţionaU zatn. Se produc acolo m orari extrem de interesai*, v, subtiie, utile, dar mo lucrări ale uit.... şcoa. ilio - e dezvoltă m ciuipul disciplinei, exact aşa cum algebra sau topologia d iferen ţială se dezvolta in cîm pul lor. A ceasta an trenează cu necesitate p e n tru oam e nii ooişnuiţi, m cei mau rău caz, un efect de in tim idare sau de exciudere, în cel m ai bun caz dezinteresul, im presia că nu se referă ia ei... Este totuşi esenţial să înţelegem bine că filozofia s-ar condam na ia m oar, - fa.că n-ar căuta :ă se ariieuiozo pe m ilenar,x: em um i obişnuii, dacă ea s-ar înciuda într-o noua eterica tu ră '1 ;,G. Deşi m etam orfozată, în cele m ai m ulte cazuri problem atica abordată rezum ă funcţia filozofiei m cea de analiză a conceptelor utilizate, de cla rificare a înţelesului în treb ărilo r în cutare sau cutare context de viaţa • • „joc de lim baj". Con secinţa inavuabilă o constituie chiar alunei cîncl d . I . Strav. son propune reno varea onto.ogiei urin elaborarea unei „m etafizici descriptive", depre cierea prooiem ancu ontologice i.racî ţionuie, a încercărilor de a propune sudeze lo ta fza to aro şi de a a trib u i filozofiei iu n cţia de concepţie* ge nerală despre lume. 113
Ni se oferă astfel, ca a ltern ativ ă la criticabila abordare p ragm atistă sau existenţialistă a pro blem elor vieţii, ren u n ţa re a totală la „problem ele filozofice de ordinul 1“ in favoarea „problem elor filozofice de ordinul 11“ . Chiar dacă, urmînd în dem nul lui W ittgenstein din perioada Investi gaţiilor filozofice, expresiile lingvistice sînf a n a lizate p rin „articularea" lor în diverse contexte pragm atice de viaţă, răm îne riscul potenţial — recunoscut şi de M ax Black într-o controversă teoretică publică asupra judecăţilor de valoare — de a ren u n ţa la problem atica filozofică clasică si totodată de a ren u n ţa nu num ai la o legătură a filozofiei cu practica, în accepţiunea ei îngustpragm atistă, deform antă, ci şi la legătura cu practica socială în genere, cantonîndu-se dis cursul filozofic in tr-u n nou „ tu rn de fild e ş" : cel ai analizei lingvistice. Tocmai p e n tru a contra cara un asem enea risc potenţial, în ultim ul tim p filozofia lim bajului com un este stră b ă tu tă de sem nificative ten tativ e de „depăşire internă", cum este cea a lui J. Raw ls care, p e n tru a fu n d a m enta echitatea d rep t criteriu al ju stificării mo rala a sistem ului social, racordează analizei fap telor conceptuale referin ţe explicite ia relaţiile m oral-pohtice din societatea contem porană care, deşi efectuate în lim itele eticilor norm ative prem arxiste, lărgesc orizontul tem atic al filozofiei analitice. Şi m ai sem nificativ este fap tu l că, îndeosebi în lucrările unor rep rezen tan ţi europeni ai filozo fiei analitice, apar tot m ai frecvente „deschideri" spre alte orizonturi filozofice. Astfel, sîn t no tabile încercările lui G.H. von W right de a aduce într-o com plem entaritate sistem atică filozofia analitică şi hermeneutica. La fel, cele prezen tate an ten o r de O.P. Apel, care întîlnesc prin reflecţia asupra ananzei lim bajului com un pro blem atica herm eneutică a in te rp re tă rii form elor simbolice de com prehensiune (în Analytic Philosophy of Language and the Geisteswissenschaften, 196a). „D eschiderile" spre fenomenologie, sugerate chiar de G. Ryle, sînt explicite la J.L. 114
A ustin, care întrevede în fenom enologie calea depăşirii înab ilităţii anaiizei lim bajului comun de a spune în ce „joc de lim b aj!! se vorbeşte des pre lim bajul comun, p rin corelarea categori ilor sem antice cu o fenom enologie a nivelurilor organizării conceptuale a sensului experienţei — nu m ită explicit „fenom enologie lingvistică41 87 şi invocată de Paul R icoeur atunci cînd parcurge drum ul invers, considerând că fenom enologia poate fructifica „analiza conceptuală, ceea ce o anum ită şcoală filozofică a n u m it «analiza lim bajului com un»“ of\ Deşi doar schiţate, există şi unele „deschideri11 ale filozofiei analitice spre m arxism . Incontestabil, p rin analiza „faptelor conceptu a ie -4 cu m ijloace noi (care le devansează pe cele logiciste) se aduce un spor de rigoare în clarificarea noţiunilor, în rezolvarea aşa-num iteior „philosophical puzzles", în form ularea p e r tin en tă a problem elor, d ar nu ara re o ri se pune punct înainte de a se trece la propunerea unor soluţii. F ără îndoială, in strum entele utilizate în analiza conceptuală — cum o probează unele „deschideri" înainte m enţionate — ar p u tea oferi m ijloace m ai riguroase decît cele tra d iţio nale p e n tru un asem enea scop, dar num ai atunci cînd şi acolo unde filozofia analitică tratează analiza conceptuală ca un m ijloc şi n u ca un „scop în sine“. De regulă insă, cum argum entează B arrow s D unham , chiar atunci cînd analistul clarifică noţiunile de „drep tate", „înstrăinare" sau „război", discuţia savantă hiper-specializată se desfăşoară fără a trece de la planul „faptelor conceptuale" la cel al „faptelor so ciale , fără a identifica surse ale nedreptăţii, cauze şi form e ale în străin ării în societatea capitalistă contem porană, factori generatori de risc ai războaielor. „Nu se trece de la reform ularea problem elor la găsirea (sau, cel puţin, la căutarea !) soluţiilor" 59. Deşi elaborează un „in stru m en t" de sporire a rigurozităţii dem ersului filozofic (care poate fi valorificat critic din tr-o perspectivă filozofică 115
m arxistă), exponenţii „filozofiei lim bajului coi m un", devenită astăzi dom inantă în S.U.A. unde este m ai p u ţin receptivă ia „deschiderile" în care se angajează unii exponenţi europeni, exercită, dincolo de intenţiile lor, un rol pre-< ponderent conservator, alegând „să facă logică fără ontologie, evaluări fără criterii, filozofie a ştiinţei fără obiectul real şi filozofie a istoriei fără referin ţe la viitor" co. Ei prom ovează o fi lozofie care alim entează şi justifică un fel de evaziune elitistă de la m arile problem e sociale, m orale şi politice ale epocii. In aceste circum stanţe, în S.U.A. vechiie c o n fru n tări filozofice, fără a fi abolite, apar sup rad eterm in ate de dis puta între două m odalităţi de practică filozofică. Celelalte o rientări filozofice, care se p ro n u n ţă îm potriva reducerii filozofiei la o „ana liză a faptelor conceptuale" şi p e n tru aborda rea problem aticii ontologice tradiţionale din aşa-num ita „epocă de aur" a filozofiei am eri cane (Peirce, Jam es, U rban, Dewey, Santayana, W hitehead, Sellars), aruncă între ele — fără a escam ota divergenţele teoretice şi ideologice — p u n ţi de legătură. Ele ap ar solidare în opoziţia faţă de tab u -u rile filozofiei dom inante, în aspi raţia spre sinteze totalizatoare, în ten ta tiv a de constituire a unei concepţii despre lum e (deşi uneori speculativă şi desuetă, ca în cazul p er sonalism ului), în trecerea de la form ularea în tre b ă rilo r la propunerea unor răspunsuri (chiar dacă acestea sînt lim itate sau false). Ele apar realm ente divergente prin im aginea de ansam blu asupra lum ii şi atitu d in ea um ană pe care o fundam entează (fatalistă, individualistă, criticrevoluţionară), d ar p ar totodată raliate p rin tr-u n a lt mod de a practica filozofia, opus m o dului analitic. C hiar şi fenom enologia, deşi im plică distincţii esenţiale în practica sa filozofică, s-a^ încadrat în acest fro n t antianalitie, astfel incit Jo h n Wild — sfidînd invitaţia fenom eno logului francez Paul R icoeur de a evita secta rism ul — se p ro n u n ţă p e n tru o „alianţă" a nonanaliştilor îm potriva filozofiei analitice. Intr-o
isem ^nca ..alianţă" in tră şi unii existenţialişti (Jam es Eddie sau Paul Tillich), rep rezen tan ţi ai realism ului critic (care susţin în ontologie un m aterialism n atu ralist de tip R.W. Sellars. dar conjugat cu un am biguu dualism epistemologic), după cum in tră şi m arxiştii am ericani. Dincolo ae coloratura personală a concepţiei lor, ca m ar xişti ei se opun întîi celor care contestă proble m atica filozofica clasică şi do'ir într-o a doua instanţă se delim itează de in 1e rn retările idealisto şi neo : e u ‘'> sie acestei p.vbbuu a ' iei. T o t cu m arxişti, ei pledează, cu o insistenţă în care se resim te tim brul con fru n tărilo r ideologice din societatea contem porană, p e n tru o filozofic ani m ată de patosul um anist a! creării unei teorii noi, puse în slujba fău ririi unei lum i noi. R eacţionind în d re p tăţit îm potriva tra n sfo r m ării strălucirii form ale şi a rigurozităţii în tre bărilor în u ’-un ,,scop in sin?.*, filozofia m arxistă nu acceptă m im m a 'izarea sau desconsiderarea metoaei analizei conceptua!o. ci o articulează in tr-o m elocudog'e dia ectics suplă şi n u an ţată, acordîndu-i un rol opus celui iniţial : în loc dc a „bioca u.i'unuu spre o concepţie despre lume, să-l faciliteze p rin valorificarea critică a unei proceduri analitice utilizabile în vastul ei pro gram de rcconsirucţio teoretică, puternic anco ra t în practica socială contem porană. Un ase m enea program oferă prom isiunile racordului în tre rigoarea analizei şi anvergura sintezei, ale arm onizăm coerenţei iogice cu patosul um anist, ale deplasării accentului spre noi soluţii de v a loare. Filozofia analitică, după ce a încercat să des luşească num eroase „dilem e", a deschis prop ria-i dilem a : sau ea es^e considerată o filozo fie şi alunei îşi sem nează singură condam narea, sau este p riv ită doar ca prom otoare a unei metode de a na tiză conceptuală şi, în acest caz, reclam ă — p en tru fructificarea ei — o altă fi lozofie, totalizatoare şi dialectică. A tunci cînd filozofia analitică vrea să se prezinte, orgolios, 117
ca „singura filozofie originală" (M. Black), saţ adevereşte fără să vrea sp iritu ala butadă a luil Cam us : „S ingura filozofie originală ar fi aceea' care ar justifica o alta" 61.
Capitolul 4 Existenţialismul şi „condamnarea omului la libertate" C hiar dacă Paul Foulquie nu greşea considerînd că există tot atîtea filozofii existenţialiste citi existenţialişti, este greu de contestat că E m m anuel M ounier are d rep tate atunci cînd afirm ă că toate aceste filozofii pot fi identificate p rin „m aniera în care pun problem ele", astfel încît una din căile fructuoase p e n tru a nu ne rătăci în lab irin tu l existenţialism elor este de a lua drept călăuză „căutarea tem elor lor direc toare" h Fiecare tem ă a unei asem enea orien tări cuprinde în tr-u n fel sau altul, în pofida va riaţiilor şi transform ărilor, p rin ele chiar, în tre gul şi face inteligibil tip u l de dem ers filozofic care ne perm ite să vorbim nu num ai de „existenţialism e", ci şi de existenţialism . în tre ele, tem a lib ertăţii pare a ocupa un loc privilegiat, deoarece toate celelalte, începînd cu cea kierkegaardiană a incom patibilităţii în tre „sistem " şi „existenţă", ajungînd pînă la tem ele heidcggeriene („angoasa", „grija" etc.) o reiau, o tra n s figurează, o scot la lum ină şi... o duc în impas. D ealtfel, p e n tru S a rtre prim ul a trib u t al „pentru -sin e-lu i" şi totodată „prim ul ek-staz este acela al lib ertăţii", iar p en tru Heiclcgger „li bertatea este fundam entul ultim al oricărei inteligibilităţi" 2. în num ele libertăţii um ane exis tenţialism ul a început şi —- cum rem arcă D um itru Ghişe — tot „în num ele libertăţii 111
um ane a sfîrşit p rin a teoretiza contingenţa p u ră şi in d eterm inism ul” 3. P aradoxul lib ertăţii um ane — dacă ne este perm is să ne exprim ăm astfel —■constituie alfa şi omega filozofiilor de tip existenţialist. Ei constă în intu irea u rm ătoarei situaţii d eru tan te : lib ertatea este exclusă dacă funcţionează un determ inism universal m ecanicist (care p re supune, în ordine um ană, constrîngeri e x te ri oare, în lă n ţu iri univoce ,,cauză-efect“ im placa bile, com portam ente cvasiautom ate), dar şi dacă nu funcţionează un alt determ inism uni versal (care să racordeze dialectic planul um an in contextul natural-social şi să ofere repere obiective p e n tru stabilirea conştientă a scopu rilor, alegerea m ijloacelor de acţiune, realizarea nestîn jen ită a concordanţei d intre proiect şi rezultat). De aici decurge în treb area : nu cum va adm iterea determ inism ului tran sfo rm ă lib erta tea, definită de Leibniz ca o „spontaneitas inteliigentis", în tr-o him eră şi responsabilitatea um ană in tr-u n nonsens, iar respingerea d e te r m inism ului converteşte lib ertatea în tr-u n su pliciu şi responsabilitatea în tr-o iluzie egotistă? Modul specific al form ulării şi dezbaterii ei de către existenţialism nu poate fi înţeles fără a fi înscris in context istoric. 1. De Ia intuiţia libertăţii la conceptul de libertate
Sursa originară a dezbaterilor filozofice în ju ru l problem ei lib ertăţii este sentim entul de libertate care acom paniază orice act voluntar. Puşi în faţa unor configuraţii diferite de fapte, a unor situaţii care deschid m ai m ulte a lte rn a tive de acţiune, resim ţim cu acuitate fap tu l că decizia ne aparţine, că putem decide ce vrem , că nim ic nu este gata făcut, că nim ic nu este de reînceput la fel, că reacţiilor noastre le este străin autom atism ul lucrurilor lipsite de con119
ştiinţă^ Dar, analizînd m ai atent, constatăm căi aceasta intu iţie este, ca orice in tu iţie dealtfel, j neclară şi neprobantă. Este de-ajuns să ne în trebăm „ce sim ţim noi cînd ne sim ţim liberi ?“, p e n tru a ne da seam a că aceluiaşi sentim ent î i ; putem ^ asocia un evantai larg şi eterogen de sem nificaţii. In tu iţia este deci neclară. Şi, în- ; trucît^ ne putem face iluzii asupra reso rtu rilo r I deciziilor noastre, în tru c ît putem să considerăm alegeiea noastră liberă chiar atunci cînd ea a fost dictată constrîngător de criterii sociale de valorizare, de m odele culturale m anipulante, de prejudecăţi sau pasiuni, de fenom ene de alie- | nare, ea nu este nici probantă. Trecîndu-se dincolo de intuiţie, pe pianul elaborării (şi reelaborării) conceptuale, în dez- ^ baterea teoretică asupra lib ertăţii s-au propus în istoria gîndirii filozofice mai m ulte tip u ri de so luţii . a) lib ertatea ca „dat im ediat al conştiinţei" şi abandonare pasivă faţă de im pulsurile spon tane ale eului ; b) neutralizarea acestei abando nări pasive^ prin dobîndirea independenţei faţă de m ooiluii , c) depăşirea acestei indiferenţe care„”închide“ orizontul valorilor p rin disponi bilităţile om ului de a da curs acţiunii voluntare p e n tiu a influenţa deliberat desfăşurarea eve nim entelor : d) înlocuirea orgoliului unei liberf iţi „în sine , absolute, prin libertatea in terioară c.e alegere a individului angajat în situaţii con crete ; e) în sfirşit, trecerea de la lib ertatea sum eciivă (internă) la realizarea ei obiectivă, o rien tată ^concomitent de „suipînirea" raţională a necesităţii şi de adeziunea activă la prom o varea va.lorilor. O rdinea e n u n ţa tă nu este cea cronologică, ci cea care ne perm ite să su rp rin dem fazele pe care ie parcurge procesul progre siv de conceptualizare a libertăţii. 1 O p iim ă tein ativ a de elaborare conceptuală esm cea m c a v ne apare Ubertatea-spontanei(ate. O întâlnim la acei gânditori care caută li bertatea in actele unice, irepetahile, izvorîte din im pulsuri vitale sau em oţionale sustrase cunstrîngerilor exterioare şi inanalizabile raţio120
nai. Este libertatea-capriciu, libertatea-b u n plac sau, m ai precis, aşa-num ita „liberte-jaillissem ent" (,,lib ertatea-ţîşn itu ră“) ex altată de Bergson 4. A ceastă prim ă in te rp re ta re a libertăţii este, evident, lacunară. Om ul care s-ar considera în afara constrîngerilor, care ar confunda voinţa cu dorinţa şi ar da curs — fără nici o cenzură raţională şi fără nici un triaj axiologic - - pulsa ţiilor vitale pornite din abisurile subconştientu lui, s-ar supune în fond unor eonstrîngeri tira nice ale unui determ inism psihologic im placabil. A r deveni un sim plu „robot jovial'1 (W. Mills). S-ar deosebi de un autom at doar p rin faptul că îşi creează iiuzia de a fi liber tocm ai atunci când este redus la un sim plu „obiect", în tr-u n angre naj a cărui funcţionare ii scapă cu desăvîrşire. Iar egocentrism ul şi narcisism ul ar m asca p ier derea totală a „conştiinţei de sine", a capaci tăţii de alegere şi decizie, a in ten ţiei de a în ţe lege necesitatea tocm ai p en tru a o „interioriza" prin proiecte, m obiluri şi scopuri care să se poată realiza nestînjenit, fără eonstrîngeri de nici o n atură. Concepţia la care ne referim caută de fapt libertatea exact la polul opus ei. A deziunea pasivă, cvasiautom ată la im pulsuri spontane ne plasează în tr-o zonă a nonlibertăţii, în afara oricărui indiciu al m anifestării ei, cel m ult acolo de unde începe anevoiosul proces progre siv de eliberare. Trecînd acest prag, întilnim o a doua m odali tate de in te rp re ta re : libertatea-iudijerenţă. O întilnim anticipată de stoici, relu ată în fo r m ula lui Duns Scott „liberum a rb itru m indifferentiae", m ai tîrziu in Tratatul asupra liberu lui arbitru al lui Bossuet şi, în secolul nostru, în tr-o v arian tă sui-generis, relu ată p rin abor darea analitică a lui W. F rankena 5. L ibertatea ar presupune un act v oluntar de dom inare a im pulsurilor şi pasiunilor, eliberarea de p re ju decăţi şi iluzii, de orice solicitări constrîngătoare asupra eului care ar putea să privilegieze un m obil de acţiune faţă de altui. Nu indiferenţa 121
involur*Livn sau patologica (schizofrenică), ei m.Gu(u eHUi nce ;■...:ra 1U, YVUr a v i :a. a jndiailli u r - .ec/nieiiaa declam i, care ove m r p i corolar p em ru xL-:■m et m vazui n .v m v ic ci angajării, icu pcnti u i ramvena cuspcauoditaten perm a nenta, ca exprem e a tendinţei de autoafirm are a eu.] ui cm e înţeiege mvici că compenseze, p rin presupusa nertraiitev o a „punctului de vedere murai a ups;t unor repere obiceiive ue ierarh izm e a opţiunilor exislenpale. n.ale uşor do sesizat că şi o asem enea in ie rp ie m ie este precara. Ea exaltă ca o perfecţiune a voinţei ceea ce este, in fond, o deficienţă a cunoaşterii, m în tre ţin e uuzia că a acţiona (sau a nu acţiona) taro nvii:vt- înseam nă a sustrage acţiunea (sau m u r u l eu unor d eterm inări cau zale, contundi rid p o m iii eliberare de .o b s ta co le' exfeine^ sau in tern e m realizarea unui pioiecl cu o iiuzoiae euberare cie necesitate, roiotiaua, ea se zp.ri;ira pe ipoteza subiacentă - - greu de susm am cu urăm m ir-o lum e fără ie p e ie cunolugice, in care toaie aiogeriie sînf echivalente. Or, dacă ar fi usa, n le ^ r e a in tre variante de acţiune nu are sens, decizi t devine arb itrara, iar libertatea im aginară. R e s p in g e ) 0 asem enea inierpreuvre nu pum ni insă să nu m enţionam ca ea surpruicie lotuşi un prim grad al liberi a ţa : lio erîatea impiied pu terea voinţei um ane ae „a pork; m ire parautm-e ‘ autom absmeie im pulsurilor, de a nu am- -nţa p asiv să dea curs oricăror solicitări ale oului, de a ie dom ina cel p u ţin p rin detaşai e şi disponibilitate cît n m p ă este inaccesibilă dom inarea a u te n tic i, 1utilizară m Pn n cunom mre si va io vizare. Dm* „aceasta in d iferen ţă — cum spunea Demam tos —■ ...este gradul m i mai de jos al liber tăţii" v 0 ^ b-eia in -c-i’p re la ic se sducaza cu un pas mai depai m in ivinorarin] po care conceptul" d r libertate b aii anale p e r ton a a co aie în orizo n tu 1 axiologic. Întîlm m de această d ă ri vientifieanm libertăţii cu liberul arbitru. L ibertatea înce122
loază a m ai fi doar a tejteăpioiro şi d ev in e o fo rţa p r o p u is a to a r c . V oinţa nu se m ai m u l ţu m eşte să reziste, p r m t r - o in d ife re n ţă olim piană, o ricăror o p ţiu n i axiologice. A cum valorile — cu p o la rita te a ş: ie ra rh ia in e re n tă lor — solicită eul ei aleg e rea în tr e a ltern stive nc ec hivalente şi n em d ife re n te se im p u n e C um r e m a rc ă G lansd orfi. ,,se ouate concepe lib e rta te a sub aspectul o b e r u lu i a r b it r u na t u n d p u te re a ab s o lu tă de a .■Iepe în tre ceea ce cm o e priori considerat bine sau r a u ” L iberul arbteru n - a r fi, în fond, ni mic altceva oeeît Lacul'-u ea u m a n ă de a decide conştient în tr e m ai m u 1re posibilităţi do acţiune n ee chivalente, oraţie capacităţii voinţei de a nu se s u p u n e u n o r d e te r m in ă ri n ccorere exteinseci re de a-şi im p u n e s u v e r a n ita te ■ 'A solută. V oinţa uobîndivşle, m .-'coastă l '-'o p re te n ţia de a-şi fi p ro p r iu l ghin, de a se su sarea; o’ icărer d e t e r m in aţii necesare p e n te u a d reide să facă seu să nu. facă ceva.
Fără îndoială că plasarea tebestăţii d i n c o l o de aderarea misivă ra mnputem-i m o ntane şi dincolo de iticuferenţa. ia uivo.np sângerii în tre alterna[n?e posureln eu m rarhte var-orică. m archează un progres rara de rarer’proiărete anterioare. Dar orgoliul voinţei um ane d e a se erija în .,cauză prim a" şi descon; renrearere determ inism ului con■-mc doar l.a o liperrate im aginară, expresie a oscei cepcndenţe tiranica si ncconstienli^ate faţă de necesitate. Desigur, omul este liber eum s n . u . recnopenhancs — să vreo ceea rn vrea, dar el rm este tete re să iacă orice vrea, iJ. ca atunci cm c îşi elaborează proiectul, alegmd voluntar una -rau a b a din posibilităţile de acţiune, ei desconsideră necesitatea, aceasta „se răzbune" asupra nareu Latmor acţiunilor sale, rrere nu vor m ai concorda cu cteo -'contate. P en am a acţiona cu as. ova rut r a u , nutind să-si re rimeze oroiectele fără a fi stîn ten it de necesi tate. ornau nu are erecte o ren gură cale : să nu o ocoieas:'"a sa. o c’moossre şi o ..interiorite : 11 \7;. '1r1 1 n a.1'-[rest s1 caro orezidoază opţiunea pentru o v arian tă posibilă de acţiune. ■i - ' a
-te.
123
D octrina liberului a rb itru închide însă calea de acces spre o auten tică libertate de acţiune pen tru că asociază fără tem ei descoperirea v irtu ţilo r de creativitate ale subiectivităţii um ane cu abandonarea determ inism ului. Or, cum arg u m entează Lenin, „num ai punctul de vedere de term in ist face posibilă o apreciere riguroasă şi exactă, în loc să pună totul pe seam a liberului a rb itru 11 8. D epăşirea doctrinei liberului a rb itru poate fi realizată trecînd direct la o abordare determ inistă a lib ertăţii din tr-o perspectivă etică. Este, de fapt, drum ul pe care l-au urm at, în p relu n girea lui Spinoza şi Hegel, clasicii m arxism ului. Dar, pe calea ce duce de la doctrina li berului a rb itru pînă la in te rp re ta re a d eterm inist-dialcctică a lib ertăţii m ai poate fi identifi cată o fază interm ediară, asupra căreia au statornicit acei gînditori care au resim ţit cu acuitate deficienţele capitale ale vechilor con cepţii, dar nu s-au situ at pe o poziţie teoreticometoriologică aptă să le elim ine definitiv. Ei au sesizat caracterul nejustificat; al orgoliului unei lib e rtă ţi absolute considerată d rep t m arcă a „dem n ităţii11 um ane, ajungînd să constate re fu zul realităţii de a răspunde oricăror proiecte um ane şi să trateze lib ertatea ca un supliciu, o um ilinţă şi o condam nare. Ei au su b stitu it pro blem a m etafizică a „lib ertăţii în sine11 a om ului generic p rin problem a lib ertăţii de acţiune a om ului concret, an gajat în situaţii determ inate. Ei au refuzat apelul la o ordine transcendentă divină căutînd exclusiv în regiunea ontică a um anului o întem eiere, fie ea fragilă, a liber tăţii. Ei şi-au propus să reintegreze în d rep tu ri angajarea şi responsabilitatea m orală, excluse de vechea doctrină a liberului arbitru. Şi au în cercat, p e n tru a realiza toate acestea, să traducă în construcţiile lor filozofice m ai fidel decît teo reticienii liberului a rb itru (care îl zeificau pe om şi ridicau un im n de slavă unei lib ertăţi ilu zorii absolute) ex p erienţa n oastră intim ă a ale gerilor şi deciziilor, în situaţii variate de ten124
stune-actaptare, cu reuşitele şi eşecurile ei, libertatea aşa cum o resim ţim şi cum o putem analiza fenom enologic în trăirile noastre exis tenţiale. In itin erariu l pe care-1 parcurge conceptul de „libertate in tre adeziunea pasivă la im pulsuri şi adeziunea activa la valori, această a patra m odalitate de in te rp re ta re se distinge p rin tra tarea libertăţii exclusiv în term enii unei liber tă ţi existenţiale (subiective), definind-o ca „mica m işcare care face d in tr-u n individ to tal m ente conaiiionat social o persoană care resti tuie altceva decît to talitatea a ceea ce a prim it în condiţionarea sa“ 9. D intr-o asem enea p er spectivă, caracteristică existenţialism ului, liber tatea devine d eterm in aţia caracteristică s ta tu tu lui ontologic al om ului concret, an g ajat în si tu aţii concrete de alegere, p rin care el devine ceea ce este.
2 . Rolul metodei fenomenologice în construirea
ontoiogiiior existenţialiste
_ A junşi în acest punct al argum entării, se ri dică fireasca în treb are : în v irtu te a cărui fapt subsum ăm ontologia fundam entală a lui M. Heidegger şi „filozofia eşecului" a lui K. Jaspers, existenţialism ul ateu al lui J.-P . S a rtre şi cel religios al lui G. M arcel, herm eneutica „sensului încarnat" practicată de M. M erleau-P onty şi binom ul cam usian „absurd-revoltă", denum irii generice de existenţialism ? R ăspunsul este con tro v e rsa ţii. C o n tro v ersaţii şi controversat l,). Dacă pornim Insă cie la constatarea că asem e nea dem ersuri, ap aren t heteroclite, îşi circum scriu variaţiile în perim etru l unei problem atici privilegiate (contingenţa existenţei um ane, d ra m atism ul lib ertăţii de alegere, fragilitatea desti nului um an etc.) şi prin adoptarea unei m aniere specifice de abordare a acestei problem atici, vom înţelege de ce sursa originară a ex isten ţia 125
lism ului treb u ie cău tată în scrie;iie lui K ierkegaarci. iu decentul al cincilea al secole iei trecui, deci exact în porioad ■. cînd blarx a trasat coor donatele uuuecticii m aieritiiisu'. K.w kegaard a propus un aii mod do vapor ture critică faţă de construcţia speculativa hegeliană. S -au contu rat astfel, aproape concom itent, două m aniere distincte de a concepe posibile dialectici nonhegeliene şi clouâ m odalităţi de abordare filo zofică a condiţiei um ane : fie pornind de ia in terpelaţia dialectică „individ-societate", de la rap o rtu rile sociale coneret-islorice in care omul îşi desiăşoară activitatea sa creatoare (in cazul m arxism ului), tie pornind do ia experienţa trăita a individului izolat, disociat artificial de am bian ţa socială (în cazul existenţialism ului). A utor al unei teze do doctorat dedicată ..Iro niei" (1341), cel ce a m u rit in anonim at (1355) şi şi-a dorit m ai m ult ca orice că nu transform e respingerea tic goii; m isn u h u m clilorio de „şcoală", a fost ol m stei invocai,, p rm lr-o ironie a destinului, d rep t p ă rin te sp iritu al al filozo fiilor existenţialiste in iţiate după prim ul u cu m ondial. îm p re ju rare a m enţionată se mag ucu prin ecoul tîrziu, istov im ie condiţionat, al te n tativei de a invoca -.m iectivitatea existenţei um ane îm potriva raţio n alităţii sistem elor filo zofice. „Cine spune siotem ..- notează K ierkegaard — spune lum e închisă, dar existenţa este exact contrariul" ; de aceea, „sistem şi exis te n ţă nu pot fi gîndite îm preună" l!, im punîndu-se constituirea unei reflecţii filozofice cen tra te pe problem atica tră irilo r existenţiale ale om ului concret, pentru cere „sensul vierii este cea rnai presan tă d intre Întrebări" Dealtfel, în pofida < rilor, o tră să tu ră com ună a diverselor iţialism e pare a consta în faptul că ele resping distincţia cartesiană „ su b ie c t-o b ie c f şi. ca atare, depreciază prerogativele raţiunii. Om ul nu m ai este con sideraţi în lata lum ii, asupra căreia acţionează şi pe care încearcă s-o iacă inteligibilă raţional, ci în interiorul unor situaţii concrete, străd u in 126
du-sc Ie confere un sens prin opţiuni valo rice, come iti ■ice Îî-î rap o rt cu existenţa sa şi de cisive p e n tru a înţelege dacă viaţa m erită sau nu să fie trăită. A stfel, se instituie o problem a tică a tră irilo r existenţiale care întîlneşte inevi tabil m esajul eseurilor kierkegaardiene, însoţit de principalul său corolar : singura „poartă" de in tra re spre discutarea oricăror problem e filo zofice (inclusiv a celor „clasice") o oferă exis tenţa um ană, înscrisă în orizontul subiectivită ţii pure. Cine trece p rin tr-o asem enea ,,poartă" p e n tru a surprinde ,,legătura d intre abisul li bertăţii şi lib ertatea abisală a existenţei um ane" 13 sau p e n tru a susţine, pur şi sim plu, că „nu pot proba decît propria m ea lib e rta te " 34, se înscrie pe traiectorie kierkegaardiană. Cu deplină în d rep tăţire, D um itru Ghişe sem nala că, în fond, „categoria centrală în ju ru l că reia gravitează întregul existenţialism contem poran este aceea de «existenţă»" iar „contribu ţia danezului K ierkegaard este. din acest punct de vedere, alfa alfabetului existenţialist, cali grafiat în continuare în m odalităţi distincte"' 15. Independent de asem enea distincţii, în toa.te ca zurile, p rin „.existenţă" se înţelege o m anieră de a fi caracteristică în exclusivitate om ului. N om inal-, de regulă, p rin tr-o term inologie spe cială („D asein", „etre-pour-soi" etc.), om ul apare caracterizat p rin a trib u tu l existenţei. Mai precis, el este propria sa existenţă, coincidentă cu tem porali tatea, devenirea, p u terea de alegere, pro iectul şi aptă astfel să-şi constituie esenţa ei ca o variabilă dependentă in rap o rt cu existenţa, concepută ca p e rp e tu ă actualizare. „D iferenţa in tre acest, aetualism şi acela al filozofiei vie ţii — observă Bochenski — constă in faptul că existenţialiştii consideră om ul ca o subiectivitate pură... Mai m ult decît atît, subiectivitatea este înţeleasă în tr-u n sens createi' : om ul se creează In mod liber pe sine, el este lib ertatea sa" 1U. O asem enea înţelegere a libertăţii pare a re fuza, din principiu, orice construcţie teoretică 127
âsUpra existenţei, orice ontologie : nu ni se spune decît că realitatea umană a fiecărui ins concret este proiect, este o p erp etu ă şi n e ju sti ficabilă depăşire a existenţei către o esenţă, sursă a lib ertăţii pe care om ul o resim te ca un „supliciu21, tocm ai p e n tru că este absolută, fără repere şi fără puncte de sprijin. Întîlnim , piuă în acest punct, o reacţie p o triv nică abordării general-filozofice a libertăţii, care pare a răm îne fidelă prem isei kierkegaardiene : acceptarea prim atu lu i existenţei um ane face cu n e p u tin ţă dem ersul discursiv. A vorbi, în ase m enea îm p reju rări, despre ontologii existenţia liste constituie o contradicţie în term eni. Este tocm ai ceea ce a sesizat cu sagacitate A lbert Cam us, care a refuzat constant să fie asociat fi lozofiilor existenţialiste, reproşîndu-le abando narea prem iselor kierkegaardiene. C hiar în u lti m ul său interviu, dat la 20 decem brie 1959, deci cu num ai două săptăm îni înainte de m oartea sa prem atură, profesorului am erican R.D. Spector, Cam us m enţiona : „dacă prem isele existenţialis m ului se găsesc, cum cred, la... K ierkegaard sau Şestov, atunci sînt de acord cu ele ; dacă con cluziile sale sînt cele ale existenţialiştilor noştri nu sînt de acord, deoarece ele contrazic prem i sele “ 17. De fapt, sciziunea în tre prem ise şi con cluzii, m enţionată de Camus, este d ato rată u ti lizării m etodei fenom enologice, in iţiată de Husserl. G raţie ei, existenţa nu m ai apare ca refrac ta ră gîndirii, deoarece aceasta poate acum sub stitu i dem onstrării raonstrarea şi explicaţiei prin principii unificatoare explicitarea stru ctu rilo r sem nificante ale experienţelor um ane. Despre o doctrină filozofică existenţialistă asupra liber tă ţii se poate vorbi num ai atunci cînd se con struiesc pe cale fenom enologică — în cadrul pro blem aticii existenţiale de factu ră kierkegaardiană d ar îm potriva atitu d in ii iconoclaste a au to ru lu i Conceptului de angoasă faţă de ontolo gie — adevărate sistem e de gîndire, cum sînt cele elaborate de H eidegger sau Sartre. D ealt fel, H eidegger a m enţionat, textual, că p e n tru el 128
„filozofia este ontologie fenomenologică uni versală care pleacă de la herm eneutica existen ţei um ane" lt!, iar lu crarea fu ndam entală a lui J.-P . S artre (L’elre et le neant) este su b in titu lată elocvent „eseu de ontologie fenomenologică“ (subl.n.)- Se recunoaşte deliberat că existenţia lism ul este o filozofie p rin derivaţie, că fără m e toda fenom enologică ontologiile existenţialiste — care consideră lib ertatea drept determ inaţie definitorie a condiţiei um ane — nu ar m ai fi fost posibile 19. P rin aceasta, concepţia existenţia listă asupra lib ertăţii devine trib u ta ră m odului aparte de a practica filozofia in iţiat de fenom e nologia lui Husserl. Se im pun cîteva precizări lăm uritoare. În tru cît consideră că reflexivitatea filozofică p e rtin en tă se centrează asupra existenţei um ane, asupra om ului-in-situn ţie —• hic et nune, exis tenţialism ul ar părea că nu poate depăşi cadrele unei pure antropologii. C onsiderînd existenţa um ană refrac tară oricărei explicaţii, oricărui dem ers discursiv, blocajul pare total. Şi, totuşi, existenţei um ane i se conferă un sta tu t privi legiat p e n tru a putea cuprinde — prin in term e diul ei — totul, a se interoga asupra sensului F irii şi a găsi o fu ndam entare ultim ă, p rereflexivă şi antepredicativă a to t ceea ce „este", în m ăsura în care este. Tocmai m etoda fenom eno logică, elaborată de H usserl p en tru „a căuta în subiectivitatea tran scen d en tală justificarea u l tim ă a tu tu ro r ştiinţelor, a existenţei lum ii obiec tive" 20, oferă calea p e n tru a trece de la antropo logia filozofică la o ontologie, deoarece înlocu ieşte explicaţia existenţei um ane (imposibilă, în in te rp re ta re a lui Heidegger) p rin descriere riguroasă şi dem ersul discursiv (propriu m etafi zicii tradiţionale) p rin explicitarea stru ctu rilo r im plicite ale experienţei um ane, p e n tru a dez vălui un im periu al sensurilor inaccesibil am bi ţiilor raţio n alităţii ştiinţifice (care a p ierdut le g ăturile originare cu ceea ce H usserl num eşte Lebenswelt — „lum ea vieţii"). M etoda fenom e nologică — după H eh’esîgev — ar perm ite, pe 129
de o parte, să se crediteze „ ru p tu ra '1 d in tre exis te n ţă şi esenţă (prin constituirea unei lum i aparte a „sensurilor'1, a „esenţelor p u re “), pe de altă parte, să se ajungă, p rin descripţii şi reduc ţii succesive, la un tip de com prehensiune asu p ra privilegiatei „existenţe u m an e1' (Dnsein) ap tă să deschidă singura cale spre zona originară unde interogarea asupra sensului a tot ceea ce este (a F irii ca Fire) apare posibilă. De aceea — spune H eidegger — „fenom enologia este m o dul de acces la ceea ce trebuie să devină tem a ontologiei ; ea este m etoda care p erm ite d e te r m inarea acestui obiect, legitim îndu-1. Ontolo gia nu este posibilă decît ca fenomenologic11 2I. M etoda fenom enologică perm ite construirea unor ontologii care iau ca punct ele plecare o p rim ă şi singură evidenţă : „eu e x ist11. Cum re m arcă M. M erleau-Ponty, p e n tru cine adoptă o asem enea procedură „este vorba de a descrie şi nu de a explica, nici de a analiza. Acest prim consem n pe care H usserl îl dădea fenom enolo giei... — de a reveni «la lucrurile înseşi» — este, în prim ul rînd, o dezavuare a ştiinţei... Întregul univers al ştiinţei este construit pe lum ea tră ită şi, dacă vrem să gîndim ştiinţa însăşi cu rigoare, să-i apreciem exact sensul si însem nătatea, ne trebuie să deşteptăm mai întii aceasta experienţă a lum ii faţă de care eu este expresia secundă11 m Dacă prim a regulă a descrierii fenom enologice este de a ne îndrepta „spre lucrurile înseşi", su rp rin d erea „esenţelor'1, a „sensurilor ideale11 ne trim ite, pe o cale inversă, spre conştiinţa um ană care, prin actele ei intenţionale, consti tuie aceste sensuri. D escrierea fenom enologică devine astfel o m odalitate de prezentare in tu i tivă a fenom enelor ireductibile în care omul — p rin actele intenţionale ale conştiinţei sale — este im plicat. Acest tip de descriere exclude ra po rtarea fenom enelor ia concepte prealabile, la legile lor abstracte, la factori transcendenţi, la critica n orm ativă a legitim ităţii lor sau la gene ralizări inductive (proprii legilor psihologico, de păşite p rin întem eierea unei „logici p u re 11), pre130
supunînu un efori de „in tu ire a esenţelor" î Wsscnsschau), adică o „privire nem ijlocită asu pra esenţelor", aşa cum ele se arată în raţa con ştiinţei constituante. A ceasta im plică apelul la reducţiile fenom enologice (eidetică şi transcen dentală), care încep cu ceea ce Eugen Fink de num ea sugestiv „o m irare" în faţa lum ii şi p re supun nu o sustragere de la realitate (aşa cum m etafora „punerii în tre paranteze" a r lăsa să se creadă), ci doar o distan ţare de lumeţi n aturală, o schim bare de perspectivă m etodologică în vir tutea căreia ceea ce p ărea a fi luciu (absolut şi „in sine") devine cens (relativ şi „ p e n tru sin e“), ungă jind conştiinţa constituantă. In cele din urm ă, fenom enologia tinde să propună ■ — cum precizează explicit ilu sse ri — „o m etodă u n iv er sală şi radicală prin care m ă pot sesiza ca eu pur, cu viaţa şi conştiinţa pură... în şi prin care lum ea obiectivă, in întregim e, există p e n tru m ine" -J. Nu este insă m ai p uţin adevărat că existen ţialism ul a adoptat m etoda fenom enologică p o r nind de ia alte supoziţii ontologice subiacente, a transi'igurat-o şi a ajuns, în cele din urm ă, la teze care trădează in sp iraţia husserliană. H eidegger şi S artre ajung de la „in tenţionalitatea conştiin ţei" (idee form ulată dealtfel de B rentano în ain tea lui Husseri) ia concepţii care acordă rele vanţa oncologica proceselor afective, reproşîndu-i iui ilu sse ri raţionalism ul excesiv. De ia lu m ea husserliană a „sensurilor ideale" se ajunge ia concepte care gravitează în ju ru l sensului existent:.d al om ului („a-fi-in-lum e", „angoasă", „grijă" eic.), ae ia ultraraţio n alism se ajunge în preajm a iraţionalism ului şi de ia un univers in teligibil dato rită arm oniei in tre pianul obiectiv şi cel subiectiv la un univers contorsionat, in care divorţul în tre existenţa um ana şi sens (trăit p rin „supliciul libertăţii") este total, irem ediabil, iar „grija" devine o determ inaţie fundam entală p e n tru m odul de a fi specific um an. De la o reac ţie antipsihoiogistă, cum era cea a lui Husseri, H eidegger ajunge să aducă în centrul descrieri131
lor sale fenom enologice nu „esenţele" pure (pe care le pune în tre paranteze), ci în treg u l „existen ţă-co n ştiin ţă", adică privilegiata „existenţă um ană", caracterizată p rin tr-o subiectivitate m undană (de la monde = lume), adică p rin „a-fiîn -lu m e“. Se poate spune că „trecerea de la H usserl la H eidegger este una «de la esenţă la existenţă», de la «descrierea fenom enologică» la «analitica existenţială a ex isten tu lu i um an», care este, în fond, o in te rp re ta re herm en eu tică" 24. Dacă în fenom enologia lui H usserl a te n ţia este concentrată asupra „esenţelor", acum accentul este stră m u ta t asupra constituirii unor ontologii am biţioase axate pe problem atica tră i rilor existenţiale. Teza fundam entală care face identificabile ontologiile existenţialiste în peisajul gîndirii filo zofice contem porane poate fi form ulată, îm p reu n ă cu Sartre, astfel : existenţa precede şi determină esenţa. Form ulînd-o, S a rtre citează entuziast u n te x t heideggerian : „esenţa Dasein-ului rezidă în ex isten ţa sa" -5. D ar atunci cînd susţine că d eterm in aţiile esenţiale ale Dasein-ului se fundează în el, în ek-sistenţa sa, H eidegger n u efectuează doar o m odificare a grafiei şi o inversare a p rio rită ţii în cadrul cu plului categorial al m etafizicii tradiţionale „existen ţă-esen ţă". A tîta tim p cit en u n ţu i său este lu a t stricto sensu, H eidegger apare în d re p tăţit în protestul îm potriva invocării sa^e de exis tenţialism ul lui S a rtre deoarece, p e n tru au to ru l lui Sein und Zeit „din această determ inare a u m an ităţii om ului ca eksistenţă decurge că nu om ul este esen ţial, ci Firea (das Sein, l’Etre), ca dim ensi u n e a extaticului e k -sisten ţei“ 2G. D eosebirea are d rep t consecinţă constituirea, la H eidegger, a unei herm eneutici m enite să in terpreteze „sen sul Firii" pornind de îa sim bolurile pe care ie oferă D asein-ul, adică om ul-în-situaţie-hic et nune. Dacă plecăm de ia propoziţia lui Sartre, ajungem la concluzia că „tocm ai noi sîntem pe un plan unde există num ai oam eni", pe cînd, 132
„plecînd de la Sein und Zeit, a r trebui să spu nem : tocm ai noi sîntem pe un plan unde există în principal F ire a “ ~7. în contextul discuţiei noastre, p rin interm ediul diferenţelor — pe care n-am încercat să le ocolim — ap a re reliefat fap tul că „diversele filozofii existenţialiste ale epocii noastre pleaca, toate, de la o ex p erienţă trăită, num ită «existenţiala»" şi că „principalul obiect al cercetării este p en tru existenţialişti ceea ce se num eşte «existenţă»" ; chiar dacă „sensul pe care-1 dau acestui cuvînt este foarte greu de definit, este vorba, în orice caz, do m a niera specific um ană de a fi" 2h vPunctul de plecare al filozofiilor existenţialiste rămîne, întotdeauna, existenţa um ană — diso ciată de ^modul de a fi al lucru rilo r lipsite de conştiinţă, al căror sens este conferit de actele intenţionale ale conştiinţei um ane şi poate fi surpi ins prin intoro^firjlG oi. oxist” a r constitui ex p erien ţa existenţială originară fără de care nu este posibilă nici o altă expe rienţă, faptul indubitabil iară de care nu se pot constitui celelalte fapte în ordinea um ană. Concepînd om ul ca un ,,a-fi-în-lum e“ care se pro iectează liber în cîm pul posibililor, existenţialis m ul consideră, de regulă, omul d rep t o fiinţă care nu are „esen ţa“ sa proprie, întru n it fiecare individ şi-o creează p rin existenţa sa, în funcţie de m odul cum alege în cutare sau cutare situaţie una sau alta d intre posibilităţile de acţiune. P e n tru om —■scrie S a rtre — dispare diferenţa »A în ţr e a exista şi a se alege pe sine" 29. D enun ţând a v ataru rile unei „esenţe um ane" concepută în m aniera absolutiste a trad iţionalelor specula ţii m etafizice, dar n esu rptinzînd şi constanţa re lativă a „esenţei um ane" (derivata, concom itent, din„interrelaţia dialectică cu existenţa si din „trăinicia reiaţu lo r sociale ooiective în care omu! îşi „înscrie" angajarea sa), existenţialism ul susţine că deoarece fiecare individ, p rin traiec toria sinuoasă a existenţei sale, transcende spre alte esenţe, m ereu ,,deschise" spre fluxul im pre vizibil care vine neîncetat dinspre trăirile afec133
ave şi disponibilităţile proiectiv e, „autoproieciarea .■: a i” e r e inaccesibilă cunoaşterii raţiona,. r X., de-vu,. sesizabila doar in „situa ţii m iih.t' , prni U a i., a im ensă a unor sentim ente ue nelinişte, mamă, grijă, desperare sau a con ştiinţei vm ovaţie,. A juns aici, existenţialism ul, cum arăm ia, m m m unicei apoi la „rcuueţia fe nom enologică" a iui fiusseri, punind „in tre pa ranteze" tot ceea ce în cim pui conştiinţei indică realitatea obiectivă, tot u; a tom dobindil p rin raţiu n ea discursiva, sp erm a câ a r p u tea sesiza, graţie unor in tu iţii em oţionale, adevăratele di m ensiuni ale condiţiei um ane. D ar, trăirea su biectivă, pe care exis ten ă a iişu i o iau drept obiect ai analizei lor fenom enologice, nu se des făşoară ab solut ia întim piare, nu este su strasă oricăror d eterm inări obiective. Cu a tît m ai p u ţin apare în d re p tăţită erijai eu specificului ire ductibil ai existenţei um ane ţa cărei relativă autonom ie ontologică este incontestabila !) ia rangul de unică existenţa m panere, p e n tru ca apoi, p rin utilizarea reducţiei fenom enologice, ea să fie circum scrisă m cunpul subiectivităţii. A naliza renum e,ijmgiCu im m m nana devine acum un fel de hezm encunca, operîna cu reduc ţii şi schim bări succesive nu p en tru a c a u a un im periu obiectiv al unu,' „m enţe ” ale conştiinţei (aşa cum vor încerca i»iax Scneier sau Kikolai riarim am i;, ci câuw.ci stru ctu rile prim e şi fu n dam entul Uidm al exp erien ţelo r prin care om ul se construi-i./ie m proiect, p riiu r-o p erp etu ă m iş care a ex islen ţei-p en tru -sin e, a n tre n ată in tr-o halucinantă cavalcadă a alegerilor lipsite de re, a a:„o,ogice. a e n tru S artre .libertatea e c u m odul specific lunari de „a e x ista ”, iar p e n tru H eiuegger „s- m putea spune, de asem enea, că Davein-ni acte ;i.x i,a lc :iu. il.a ria d u l său, Jasp ers considera că „In m ăsura în care omul este om, polen ţia.itaţiie sale ram in ascunse în lib ertatea sa" Astfel, existenţialism ui — cu note distinctive de la H eidegger ia S artre şi de ia S artre ia Ja s pers —• ne apare ca o orientare filozofică în care 134
punctul de plecare în in te rp re ta re a condiţiei um ane îl constituie a firm area prim atului onto logic (uneori si gene ic) el existenţei fată de esenţă, iar pune tul - term inus, surp rin d erea liber tăţii ca. dim ensiune constitutivă definitorie a sta tu tu lu i existenţial al cuiului. în acest context este ideii uiicabila, dincolo ele liberteievi-csprieiu, de îioc-rtatea-inciiierenţă şi de liberul arbitru, libertatea existenţiale.
3. Hoîili'pger, Sartre şi ,.)»5iertaira existenţială''
Fără îndoiala ev textele cele mai revelatoare p e n tru a surp rin d e concepţia existenţialistă despre ..libertatea existenţială1' sînt cele ale lui Je an -P aui Sar ere. Ea a fost form ulată sintetic şi sugestiv în m ult-com entafa form ulă : ..Omul este condam nai să fie liber" ^'2. Voi încerca să argum enten ca Heidegger — deşi asociază sin tagm ei ..libertate em stentfală11 un a lt sens, deci un alt concept ş.j d en păstrează legitim a distanţă faţă de formularea sartrlan ă, suspectînd-o p e n itu întem eierea ei metafizicii — conduce, prin ..ontologia fundam entală" pe care o pro pune Sein una Z e i i . spre acelaşi loc geom etric în care se întâlnesc mluriteie filozofii e x iste n ţia liste. ’ t vn J: n-cr. A vi decavare, ara cum rem arca i.tvî; -d-ocnensK.!, ,.en •: lâ p utini gînclitoii m ai greu r;“ ::iTie-' dccv H eidegger'1 ;:l eH şi p e n tru că by :\ " p--'-rg_ >-- or;.'- > b eld o g g ern n e sporesc, la i m uai u r . om eun-u: o. meu ales ut mei cind anu lează la ^Interpretări da Unul obscur ura per obscuî ius . iu orare c u , este astăzi dacă rm unanim acceptat, cel p uţin m -asiunanim acceptabil că i.reseuî u rm at de guverea un iu°ideffger a răm as puternic m arcat de propoziţia prin care debuta, m 19/.7, S e m una /'■ ; ..problem a F irii a căzut azi în uitare" ,i . Toi ceea m n scris Heidegs?er exprim a tentativa do a scoale din uitarea m eta fizicii m odernilor problem a „sensului Firii," şi 135
de a construi o ontologie veritabilă, destinată să depăşească abordările „preontologice" (ontice) urm ate de o întreagă trad iţie filozofică care — de la P ’aton la H usserl — apela la m ijloace em inam ente logice si pornea de la o m u ltitu d in e de m oduri p articu lare de a fi, în speranţa de a propune un răspuns la în treb area „ce este Fi rea ?". Dar, subliniază Heidegger, prin aceasta se desconsidera distincţia d intre F ire (das Sein) şi m odurile particu lare de a fi (das Seiende), ast fel îneît nu se m ai dobînde.şte scontata com pre hensiune ontologică asupra „Firii" (das Sein), ci cu totul altceva : o vagă conturare ontică a „F i rii fiindului" (das Sein des Seienden). Dînd un a lt curs dem ersului filozofic. H eidegger refuză să form uleze u n u l din răspunsurile posibile la m enţionata întrebare, considerînd că însăşi în treb area trebuie reform ulată în alţi term eni („care este sensul Firii ?“) p en tru a putea ajunge la Fire în p u ritatea ei originară, ca sursă ascunsă a oricăror prezenţe, care ne poate spune despre ceea ce r'sle cum că este. D ificultatea pe care o a re de în tîm p in at H eidegger pare în acest m o m ent insurm ontabilă, deoarece, pe de o parte, sensul Firii nu ni se dezvăluie nemijlocit, ci n u mai prin m oduri p articulare de a fi, pe de altă parte, prin mijlocirea „firii lu cru rilo r care se prezintă ca fiind" nu putem accede la sensul „Firii ca Fire". Spun că dificultatea pare doar insurm ontabilă, în tru c ît H eidegger găseşte o ie şire chiar pornind de la in tero g area a su p ra „sen sului Firii", do la constatarea că o asem enea în treb are este ea însăşi posibilă în v irtu te a speci ficului unui mod de a fi privilegiat, pro p riu om ului : acela de ,,a fi în deschidere" (ceea ce Heidegger denum eşte Dasein). în şi p rin speci ficul m odului său de a fi, se pune chestiunea ..sensului Firii" nu num ai p en tru că im plică su biectivitatea şi tem poralitatea, care-i perm ite să se chestioneze, din interior, asupra u n iv ersalu lui, ci şi, m ai ales, p e n tru că, spre deosebire de toţi ceilalţi existenţi (Seiende) care sîn t ontici şi 136
se definesc p rin a trib u te le prezente (in rap o rt cu o prealabilă esenţă), existentul uman (Dascin) este ontologic, indefinibil prin proceduri logice abstractizante şi caracterizabil doar p rin ek-sistenţă ( = în d rep tare spre...), prin proiectare spre viitor. Or, p e n tru Hoideggor, „dacă «oslo» u n deva, sensul firii e «în v iito r»“ 35 şi, de aceea, în treb ările „în care anum e existent va trebui să citim sensul F irii ? ; în care ex isten t explorarea firii îşi va lua punctul de plecare... ? ; care este acest existent exem plar şi în ce accepţie apare el ca prim ordial ?“ 3(J conduc la acordarea unui s ta tu t privilegiat D asem -uiui, adică existenţei umane. In v irtu te a p rim atului existenţei um ane (care nu este nici produs, nici sim plu ,,fapt“, ci intenţie, proiect), specificul m odului um an de a ek-sista, ca un „«a-fi-în-lum e» care se proiec tează liber spre m oduri de fiinţare posibile" :!7, deschide singura cale p en tru a dezvălui şi ap ro funda problem atica originară a sensului Firii. Este calea unei ontologii a existenţei um ane, «onstruită p rin tr-o herm eneutică a D asebi-ului. Cum rem arcă unu! din cei mai subtili exegeţi ai tex telo r heideggerlene, tot Sein und Zeit ar p u tea fi redus la o singură teză asupra sensului firii. „Teza spune un singur lu m i din trei u n ghiuri : 1) firea (dus Sein) este Lum e ( W e lt) ; 2) firea este dezvăluire originară de sine proprie acelui a fi «întru» (Da-sein) care sîntem noi în şine şi care, totuşi, nu este omul. ci m odul de a fi al om ului ; 3) Dusein-ul este finitudine — «finitudine în om» — ca o com prehensiune a firii. Şi asta-i tot. Nu e nim ic altceva în întreg Sein und Zeit decît tripticul acestei unice teze şi efortul desfăşurat p en tru a o explicita" :w. Fără a sim plifica excesiv şi a corela sinuoasa d esfăşurare u lterioară a gindlrii hoideggcriene ne varictur cu ontologia conturată în Sein und Zeit, nu contest că novatoarea critică a alie n ării um ane provocată de hegem onia „regnului planetar al tehnicii" (ca m utatie devastatoare a raporturilor fireşti ale existenţei um ane cu Firea şi ultim ă „îm plinire a om ului mulafizicii, a ani— 137
m alului ra ţio n a l" ):iJ introduce o distorsiune faţă de ai; ier u mud-euch ;u in autenticii ăibi existenţe. una mo". t c a J a ; ; , iraţionaiism ul şi epilogul ndiidi.t din an a und Zeii par a fi a te nuate', după aşa- num i ia ..iăehre", p rin tr-u n ac cent asupra, recoir-irueţiai ontologice inspirate de m otivul vieţii A ai creaţiei (preluat din ro m antism ul iui H olderan sau din creaţia poetică a lui Rilke şi Trahi). D ar opinez că Intre H eidegger din Sein und Zeii şi scrierile care m archează ..cotitura" nu apare totuşi o schim bare radicală de perspectivă filozofică. De aceea, nu voi vorbi de un H eideg ger I şi un Heidegger II, in sensul în care am distins, in c apitolul anterior, pe vVittg e rste in 1 (din Tractatul...) de W ittgenstein II (din Investigaţiile jiiozofics). Dealtfel, în Scri soarea despre um anism şi scrierile heideggeriene ulterioare ei oare invocă o ..conversiune" (Kehre), „noua fază a lixemicei nu H eidegger este m ai m ult indicată dec A e x p u s ă "g fapt ce-1 determ ină pe DM. Bochenski, înir-o lucrare de istorie a fi lozofiei contem porane, sa o treacă deliberat „sub tăcere" 10. Dacă eu nu o trec sub tăcere, am în vedere un considerent de principiu : deşi nu m archează o ru p tu ra a continuităţii gindirii sale filozofice, scrierile din a doua perioadă a acti vităţii lui lisld eg g er aduc o au to in te rp re ta re sem nificativă a S s m : u n d Zeii-ului. Mă sprijin, îndeosebi, pe un te x t asupra im portanţei căruia a atras atenua; :u noi Al. Boboc41: scrisoarea ad re sată, în aprilie 1P62, lui P.W .J. Richardson, unde H eidegger p rec ;za că .,num ai pornind de la ceea ce este em ail in I o.,ie accesibil ceea ce-i glndit în II, insă I nu d vin:; posibil deoît dacă este conţi mu m I r . pornind de ia constatarea unei. convm .nu s-a cAnduat nicidecum pe baza m odificării punctului de vedere sau prin abandonarea prcb-em aticii din S e i n u n d Z eituit. Citii dintr-o asem enea perspectivă, in terviul dat în 1966 revistei ..S p ie g cr (a cărui publicare în timpul vieţii a fo-1 interzisă de Heidegger, astfel incit a apărut la cinci zile după moartea 138
filozofului, în num ărul din 31 m ai 1976) este re levant. Dincolo de neconvingătoarea încercare do a justifica reprobabila sa atitu d in e în tim pul celui de-ai treilea R