41 0 259KB
CIOCNIREA – MIRCEA CĂRTĂRESCU Într-un târziu am încercat să-ţi dau telefon, dar telefonul murise receptorul duhnea a formol, am deşurubat capacul microfonului şi am găsit fierul ruginit, plin de viermi; am căutat şurubelniţa şi-am desfăcut carcasa: de liţa bobinelor îşi prinseseră păianjenii pânza. pe şnurul împletit, acum putred, cu cauciucul mâncat şi sârma zdrelită îşi lăsau mirosul furnicile; l-am apucat, l-am smucit pân-a ieşit din pioneze cu tencuială cu tot, am tras de el până am început să apropii metru cu metru cartierul tău de al meu turtind farmaciile, cofetăriile, pleznind ţevile de canalizare încălecând asfalturile, presând atât de mult stelele pe cerul violaceu, de amurg, dintre case încât deasupra a rămas doar o muchie de lumină scânteietoare pulsând în aerul ars, ca de fulger. trăgeam de fir, şi ca un sfânt indian făcând trapezul pe ape statuia lui c.a. rosetti aluneca spre miliţie consiliul popular al sectorului doi se ciocni de foişorul de foc şi se duse la fund cu tot cu o nunta iar strada latină zâmbi; trăgeam de fir, încolăcindu-l pe braţ, şi deodată casa ta cu brâuri albe şi roz ca o prăjitura de var apăru cu fereastra ta în dreptul ferestrei mele geamurile plezniră cu zgomot iar noi ne-am trezit faţă-n faţă şi ne-am apropiat din ce în ce mai mult până ne-am îmbrăţişat strivindu-ne buzele pulverizându-ne hainele, pieile, amestecându-ne inima mâncându-ne genele, smalţul ochilor, coastele, sângele, ciobindu-ne şira spinării, arzând. arzând cu troznete, ca daţi cu benzină arzând cu gheţuri albastre, cu stalactite de fum cu ceară sfârâitoare, cu seu orbitor până cenuşa a umplut lada de studio şi chiuveta din baie şi păianjenii şi-au făcut plase în coşul pieptului nostru. Ciocnirea – analiză literară Postmodernismul este curentul cultural care se afirmă în anii optzeci. Daca modernismul se caracterizeaza prin metaforizarea excesiva, metafore subtile, ermetism, limbaj ambiguu, regandirea temelor din perspectiva secolul al XX-lea cu accent pe artele poetice si pe drame existentiale; postmodernismul, care se prelungeste pana in zilele noastre, folosește aceleași metafore insolite (inedite), surprinzatoare, dar limbajul artistic coboară in strada deoarece sunt folosite exprimări cotidiene,mărci ale oralității; altfel spus, textul postmodernist aduce in literatura firescul si normalitatea existentei, banalitatea ei; de asemenea, liricul este contaminat cu epic (lirismul obiectiv), poeții din perioada 1980-2000 fiind atrași de relevarea a ceea ce este prozaic in existentaomului citadin.Criticul Eugen Simion descrie acest tip original de lirica drept o poezie comunicativa, evident biografica, realista, o poezie a concretului si un limbaj care pune mare preț pe formele oralitatii valorifica prozaismul”. Trăsăturile literaturii postmoderne: Literatura postmodernă se caracterizează prin jocul cu formele, convenţiile, temele şi motivele deja existente, e o artă combinatorie, a citării şi punerii în dialog a unor forme eterogene ca stil şi timp. Scriitorul este conştient că totul s-a scris, că nu-i rămâne decât jocul cu fragmentele culturale pe care le resemantizează. El respinge mimesisul şi ideea referenţialităţii, preferă colajul de sintagme, teme, motive emblematice din epoci literare apuse. Citatul ironic, parodierea modelelor, dialogul intertextual (a prelua un fragment din opera unui scriitor din trecut şi a-l plasa în alt context) indică presiunea livrescului asupra existenţei.
Este o poezie a realului, bazata pe intertextualitate (citatul din poeții înaintași), metatextualitate (aluziile culturale inserate in text), bricolajul – colajul de elemente preluare de la poeții înaintași: simboluri, teme, structuri de exprimare (palimpsestul).Cel mai cunoscut reprezentant al generației optzeciste este Mircea Cărtărescu (n. 1 iunie 1956) care debutează in 1980 cu „Faruri, vitrine si fotografii”, este coautor al volumului „Aer cu diamante”- 1982,iar după 1990 publica Levantul, Visul, Rem, Orbitor (proza simbolica). In poemul"Ciocnirea", din volumul"Totul"(1985), lumea, intrata in declin si dezagregare, sugerează o regresiune cosmogonica. Este reprezentativa pentru maniera in care poetul îşi construiește discursul liric, apelând la tehnici inedite, la un limbaj al concretului ce apropie atât de mult poezia de proză. Teme si motive ale poeziei "Ciocnirea " •Degradarea tehnica a universului •Distorsiunea elementelor universului real, provenita din aprinderea acestei "găuri negre",declanșată de tragerea firului de telefon din priza. •Tema erotica, prezentata intr-un mod suprareal, prin apropierea caselor, combustia hainelor. •Moartea, asociata sentimentului de dragoste. Cei doi iubiți devin artefacte in acest univers dominat de obiectele tehnice, având același sfârșit. Tema principală a poeziei poate fi considerata iubirea, contopirea celor doi îndrăgostiți într-o singură ființă, amintind de motivul androginului Titlul este frapant si denumește metaforic momentul care anticipează comuniunea perfecta dintre membrii cuplului, atingând perfecțiunea. Poemul este structurat în trei secvențe poetice, prezenţa eului liric fiind atestată de mărcile lexico-gramaticale de persoana I , definind astfel lirismul subiectiv cu tenta epică, în care principala figura de stil este enumerația. În prima secvență, incipitul este o adresare directă către iubita, pe care îndrăgostitul ar fi dorit să o audă la telefon, dar aparatul murise, ba chiar “duhnea a formol ” si, ca urmare încearcă să afle cauza pentru care comunicarea este imposibilă („am deșurubat capacul ”). Poetul nu se mulțumește să consemneze acest lucru, ci îl detaliază si îl analizează ca pe un fenomen inedit. Discursul liric debutează ex abrupto, cu litera mică, cu o referință temporara vagă: „într-un târziu”, ceea ce denotă faptul ca dorința de comunicare cu iubita este mult anterioară punerii ei in practică. Relația îndrăgostiților se afla în impas, comunicarea dintre ei se întrerupsese şi cel care reîncearcă să restabilească legătura este eul liric, într-un mod cât se poate de banal, prin fapte concrete, cu ajutorul șurubelniței. Viermii, păienjenii si furnicile, vietăți care populează spațiul imaginar, reprezintă degradarea iremediabilă a singurului mijloc de comunicare cu persoana iubită. Așadar, pretextul declanșator al unui irepresibil sentiment de dor este defectarea telefonului, semnul unei maladii suspecte ce invadează lumea. Lumea, ajunsă in faza tehnicismului sufocant, intră într-un proces ireversibil de descompunere, în ciuda unei intervenții reparatorii; organicul se răzbună pe lumea tehnică. Secvența a doua sugerează ideea că spațiul citadin al acestei „ciocniri” erotice este Bucureștiul, însă imaginarul suprarealității domină de data aceasta concretul de la începutul poeziei. Contururile obiectelor se deformează, suprafețele se disipează si distanţele se anulează, dinamizate de elanul îndrăgostitului, care trage de firul telefonului şi apropie, astfel, doua cartiere depărtate din Capitală. Tragerea firului de telefon apropie nu numai protagoniștii, ci şi cartierele în care locuiesc, într-o mișcare colosală, halucinantă, sugerând, probabil, forța pe care o dă iubirea îndrăgostitului, puterea acestui sentiment de a schimba lumea, de a produce răsturnări de neimaginat. Dorința de comunicare dintre îndrăgostiți poate învinge orice obstacol, poate sfida legile logicii, poate recrea universul înconjurător. Enumerația este figura de stil prin care sunt înșirate grăbit repere citadine destul de cunoscute în București şi prin care se muta decorul suprarealist-ironic într-o nota a concretului cotidian, ușor de recunoscut pentru oricine urmează aceeași traiectorie : „statuia lui c.a.rosetti”, „foișorul de foc”. Reîntâlnirea explozivă dintre cei doi iubiți se face cu un zgomot de sfârșit de lume:"geamurile plezniră cu zgomot/ iar noi ne-am trezit faţă-n faţă”. Ciocnirea este un alt fel de metaforă a iubirii, a îmbrățișării îndrăgostiților care, de această dată, nu se mai apropie cu teamă si emoție unul de celălalt, ci "se pulverizează" în îmbrățișare, devenind un tot care le anulează personalitățile : "şi ne-am apropiat din ce în ce mai mult/ până ne-am îmbrățișat strivindu-ne buzele/ pulverizându-ne hainele, pieile, amestecându-ne inima/ mâncându-ne genele, smalţul ochilor, coastele, sângele,/ ciobindu-ne șira spinării, arzând ".
In cea de-a treia secvență poetică impetuozitatea se stinge brusc, totul recade in banalul cotidian cu imagini terne, statice, după ce îndrăgostiții arseseră în flacăra iubirii. In finalul poemului, fervoarea erotică se transformă în cenușă, iar păianjenii îşi țes din nou pânza, ca la începutul poeziei, însă de data aceasta în pieptul îndrăgostiților, sugerând imposibilitatea revenirii la sentimentul erotic. Apare mitul androginului într-o variantă degradată, simbolurile cenușii şi păianjenul prefigurând si o moarte a spiritului, care nu mai poate renaște ca in mitul păsării Phoenix. Imaginea finala, anume „păienjenii si-au făcut plase în coșul pieptului nostru”, face referire la o temă literara consacrata: iubirea care eternizează spiritele. Cei doi – contopiți androginic într-o singură ființă – trec împreună chiar şi pragul morții. Poemul ilustrează, așadar, o criză erotica a cuplului, care trăiește o ultima întâlnire pasională, după care totul devine „cenușă”, ca semnificație a arderii complete a sentimentului de dragoste. Textul are o puternică tentă epică, iar procedeul pe care se bazează este cel al enumerării, al aglomerării de obiecte într-o grabă a cuprinderii totale a realității în poezie. Nu mai putem vorbi, ca la Arghezi, de o "estetică a uratului", ci de o adevărată estetica a "imediatului", a prezentului,a cotidianului, a lui "aici" şi "acum". Cuvintele sunt folosite cu sensul lor propriu, denotativ, procedeele artistice clasice lipsind cu desăvârșire. Abstracțiunile, imaginile artistice sugestive, muzicalitatea, emoția cu care ne-a obișnuit poezia de dragoste dintotdeauna lipsesc. Ceea ce frapează este dimensiunea fantastică ce-şi face loc în poezie. In planul realului se produce o "fisură" care deschide calea tuturor libertăților poetului. Este o dezlănțuire romantică a imaginației care strivește totul, intr-un pact tacit si implicit cu cititorul, care acceptă jocul. Tot de romantism ţine si starea de "ardere", de purificare pe care o generează iubirea, luând aspectul unei adevărate explozii, al unui incendiu care nimicește totul. Expresivitatea textului poetic se definește prin perfectul compus al verbelor, care sugerează faptul că acțiunea a avut loc şi s-a finalizat, adică iubirea a existat, dar s-a stins brusc : „am încercat”, „tras”, „am apropiat”. Începutul versurilor sau substantivelor proprii nu sunt scrise cu majusculă tocmai pentru a nu focaliza atenția cititorului; poemul apare ca o înșiruire de gânduri, accentul căzând pe acțiune (prin frecvenţa verbală). Lirismul subiectiv se confirmă atât prin adresarea directă şi folosirea verbelor şi pronumelor de persoana aII-a singular („sa-ti dau”, „casa ta”, „fereastra ta”),cât si prin prezenţa eului liric, argumentată de verbe si pronume la persoana I singular si plural(„am încercat”, „am deșurubat”, „nostru”) Lexicul poeziei se particularizează prin cuvinte si expresii colocviale, vocabularul fiind prozaic, transferat din limbajul cotidian, conotativ. Locuțiunile oralității şi cuvintele cu sens propriu constituie o altă caracteristică postmodernistă a textului liric , prin care se demitizează sentimentele, trăirile, viața („ne-am trezit faţă-n faţă”). La acestea se adaugă utilizarea cuvintelor total nepoetice, ingenios plasate într-o lirica a cotidianului („formol”, „șurubelnița” s.a.). Prozodia este specifică postmodernismului :versurile inegale si versificația se caracterizează prin ingambament. Inovația care accentuează valenţa postmodernistă si definește particularitatea creației lui Mircea Cărtărescu este argumentată de faptul că nu există semne de punctuație şi întreaga poezie este scrisă cu literă mică, numele proprii de asemenea („c.a.rosetti”, „foișorul de foc ”). Biografismul si realismul poeziei lui Mircea Cărtărescu reușesc să răscolească semnificații profunde, chiar în absenţa metaforei şi existenţa prozaismului. Poemul „Ciocnirea” se încadrează „poeziei concretului”, a denotației, a realului, fiind reprezentativă pentru lirica postmodernistă.