143 64 4MB
Romanian Pages 187
MihaiVIŞAN
Mihaela MARTIN
Istoria pedagogie;' Educatia intre ex;stenţlJ ş; esenţlJ umană
Volum IIJ1Grut În clIdrut Centrutui de Protectie Il Mediutui şi II Bunurilor Culturale În Arelliut Europelln "Victor Duculescu", Universillltetl"Eftimie Murgu" din Reşitll.
Mihai VIŞAN
Mihaela MARTIN
ISTORIA PEDAGOGIEI. EDUCAŢIA ÎNTRE EXISTENŢĂ ŞI ESENŢĂ UMANĂ
Casa Editorială Demiurg® laşi * 2013
Redaclie de carte: dr. Alexandrina lonilA
Casa Edltorlall Demlurg® (acreditati de CNCSIS in 1003. reacredltatl 2006 ,1 In 2010).
l'8l Şoseaua Picurari nr. 68. bl. 550. se. D, el. 4, ap. 16, 700547 - Iaşi, România � 0232125.70.33; 0745/37.81.50; 07271840.275 E-mail: [email protected];[email protected] www.llbrarlademlgrg.com Consilier editorial: dr. Alexandrina IonitJ, Dlredor Marketlng: Irina Croitoru ( . 0740108.20.05). Editura rispuncle la comenzi in limita tirajului disponibil. '" Casa Edltorlall Demiurz® Toate drepturile rezervate. Nicio parte a acestei publicalii nu poalefi reprodusd sau transmisii, in nicioformă. decât cu acordul scris al editurii.
Descrierea CIP a BibliotecII Nationale a României VIŞAN, MIHAI istoria pedagogiei : educatia intre "istenti ,1 esentA umagll Mihai Vişan, Mihaela Martin. - laşi : Casa EditorialA Demiurg, 20 1 3 Bibliogr. ISBN 978-973- 1 52-266-1
1. Martin, Mihaela 3 7 1 (100)(09 1 )
CUPRINS
Pref·,i ••••••••.. .••......• ............•.. ...•....•....•
CÂTEVA CONSIDERAŢII ASUPRA OBIECTULUI ŞI PROBLEMATICII ISTORIEI PEDAGOGIEI. .. ... ... ... .. ŞCOALA ŞI EDUCAŢIA iN LUMEA GRECO-ROMANĂ •. •.••• EDUCAŢIA RELIGIOASĂ MEDIEVALĂ ... ........ .. . . .. .... . .. . ŞCOALA ÎN SPAŢIUL ROMÂNESC (SECOLELE XIV-XVI).. NOI OPTIUNI PEDAGOGICE iN PERIOADA RENAŞTERII ŞI REFORMEI ••••••••••.••••••••••••.••••••••••.....•.•...•••..••.•......• TEORII P�El\!OI:�ERNE ASUPRA EDUCAŢIEI I · · ··········· ASp� ���I������ �� i ·şi iNVAŢiMÂNT ULiii ROMÂNESC iN SECOLELE XVII-XVIII ........................ PRIMELE TEORII PEDAGOGICE SISTEMATlCEFONDAREA ŞTIINŢEI PEDAGOGICE ........................ DIMENSIUNI PEDAGOGICE ROMÂNEŞTI ÎN SECOLUL XIX . . ..... ..... .... ... .... .... .. ... .... .... .... .. .. . .. .. .... .. ..... . MIŞCAREA PEDAGOGICĂ A "EDUCATIEI NOI"......... ...... V[". . ........ O I����������������1�E ����:f[� JUMĂTATEA SECOLULUI XX ................................... PERSPECTiVĂ PSIHO-PEDAGOGICĂ iN PROCESUL DE iNVATARE .... .. . ... . . . .. .. ... .......... CURRICULA "NOILOR EDUCATII ÎN VIZIUNEA PEDAGOGIEI "PROSPECTIVE". .. . ... . ... . DISCURSUL PEDAGOGIC ÎNTRE EXISTENŢA ŞI ESENŢA UMANĂ... .... . ............... .. EVOLUTIA EDUCATIEI ŞI iNVĂTĂMÂNTULUI ÎN BANATUL ISTORIC-Sludiu deeaz . .. . . . .. ....... ...... . ...
147
Bib/iograjie....................................................................
184
. .
�
�
.
,ş
.
.
�
....
.
.
.
.
.
9 13 21 23 25 31 45 59 67 73 87 93 123 131 137
Achizi/iile Înregistl-ate in planul culturi, afirmarea omului ca umani/ate, nivelul de educa/ie al popoarelor, in spetă al popoml,,; mmân. au fost direct i'!/1uentate de evolu(ia instruirii şcolare şi de răspândirea ştiin/ei de carte. Educa/ia şi invă/ămân",' se constituie in moton,l de primenire continuă a civilizatiilor, În factori decisivi de cri.ftolizore a matricei cultural-civilizator;; a societă/ii in odce timp istoric. Institutia de invălământ ore misia să deştepte mintea şi jlldecata oame"ilor, să le ofere suportul informafional util şi folositor vietii Ilimeşti.
Prin procesul
instructiv-educativ orice comunitate IImană se cultivă. Îşi desăvâ'1eşte cllnoaşterea limbii materne, Înva/ă să respecte şi să valorizeze aspira(ia spre absolut fi sensul vietii prin muncă. Şcoala luminează orice popor şi-i cristalizează sentimentul Iibertătii şi demni/ătii umane, În istoria lum;i, drumul parcurs in asimilarea ştiintei de cal'le s-a integrat organic in dinamica de ansamblu a .tocietătii, Timp de secole - in antichitatea greco-mmană, dar mai ales in epoca medievală -. ştiin/a de carle s-a men/inllt la lin nivel modesl. perpetuându-se prin sudoarea slujitorilor Bisericii şi a iluştrilor dascăli anonimi,
Secolul
"Luminilor",
secolul
al
XVIII-lea,
marchează
o
dezvoltare fără precedent a sistemului de invătământ şi de educa/ie, când procesul instructiv-educativ s-a organizat sistematic in insti/Ulii şcolare de sine-stătătoare. Educatorii insti/u/iilor de invălământ, in special ce; din provinciile istorice româneşti aflate sub stăpânire străină, devinfarmatori de conştiintă de neam, de caractere şi ati/udini in comunilă/iie rurale şi urbane in care au act;vat, răspândind scânteia cUnDOl'erii şi ştiinlei in mentalul COlecliv.
lIolumlll de fală, Istoria pedagogiei.
Educatia intre
exi.tlen/ă fi esen/ă umană, işi propune să scoală in evidentă multiplele componente ale procesului de invă/ămânl. principalele teorii şi conceptii pedagogice elaborate in curgerea veacurilor. impactul acestora asupra şcolii şi societă/ii, principalele manifeslări bibliogl-aflce din compliL-ala activi/ate de instruire şi educa(ie a copiilor şi genera/ii/or linel'e. dinamica şi diversitatea in timp a tipurilor de insl;lu/;; şcolal'e in plan national, rolul major al şcol;i cafactor decisiv in progresul de ansamblu al civiliza/iei malel'iale şi spirituale. Ca un corolar al aceslui demers, trăind in acest colt mirific de tară, ne-am pl'OpllS o abordare istorica-pedagogică asupra evolutiei
Mihai VIŞAN. Mlbaela MARTIN
invăIământului şi educatiei in provincia istorică bănăteană. prezentând dinamica sistemului de invătământ şi pe cei mai cunoscuti reprezentanti locali ai diferitelor curente şi şcoli pedagogice inregistrate de a instaurarea dominatiei austriece in zonă pânCi in perioada interbelică. In prezentarea devenirii istorice a invătămantului bănălean ne-am străduit să punem in evidentă o serie de aspecte care au marcat particularitătile şi formele de manifestare specifice unei provincii multietnice. plurilingve fi mai ales multiconfesionale. Asemenea demers sintetic fi comparativ - in mod deosebit prezentarea doctrinelor. conceptiilor fi teoriilor pedagogice universale şi româneşti - ne-a impus să argumentăm funclia profund socială. culturală şi naţională a intregii activităIi instructiv-educative de a lungullimpului. Problematica abordatCi in acest volum urmăreşte să prezinte. Într o succesiune logică. peifeclionarea activitătii didactice care definefte instruirea şcolarei şi integrarea sistemului de invătămifnt la cerintele şi imperativele societătii din fiecare etapă istorică. In acelaşi timp. capitolele lucreirii de fală argumentează măsurile adoptate pentru organizarea tuturor activitălilor instructiv-educative din codrul institutii/oI' de invălămant. dar li compozitia şi atributiile autoritătilor şcolare. evolutia formelor institutionale de ,coala implicate in pregătirea elevilor. aspec'e privind reteaua şcolară li dezvoltarea acesteia până În perioada din're cele două războaie mondiale. scopul sau idealul educalional f.a.m.d Abordarea unei 'ematici atâ' de variate. de.fpre care s-a scris atâ, de mul' şi de diversifica'. ne-a cons'râns să elaborăm o analiză ex'rem de sintetica asupra instructiei şi educaliei. Printr-un efort constant de decelare corectă a fenomenelor implica'e in sistemul invă/ămantului li p'-intr-o strădanie sustinuta de a interpre'a cu discernifmifnt informatia dacumen'ară primarei. am reuşit sa punctam secole intregi de istorie a educatiei universale şi nalionale. Considerăm că. din această perspec'ivă. demersul nostru Itiintific se defineşte prin originalitatea spiritului de sin'eză fi de sis'ematizare asllpra traseulu; is'oric al instruc/iei şi educa/iei. fiind o contributie utilă in intelegerea ro/ului şcolii În formarea socială a omului din toate timpurile. Jlolumul es'e adresa' publicu/ui avizat in problematica educaliei şi invătămân'ului. corpului didactic din invdtămân/ul preuniversitar. studentilor de la facultătile sau specializările cu profil pedagogic 1; psihopedagogic. celor din urmd pu/andu-li-se constitui intr-lin suport de curs.
�
Jlutorii
CÂTEVA CONSIDERAŢII ASUPRA OBIECTULUI ŞI PROBLEMATICII ISTORIEI PEDAGOGIEI
Studiind fenomenul educaliei in dinamica şi devenirca sa continuă, istoria pedagogici abordează condiliile social-istorice in care au aparut şi s-au dezvoltat diversele sisteme de educatie, variatele Înstitulii sociale implicate mai mult sau mai pUlin in acest fenomen (familie, şcoalA, biserică, instituţii de protectie sociali CIC.). Crislalizatl drept o disciplinA ştiinlifică autonomi inlăuntrul ştiinle10r pedagogice. istoria pcdagogiei s-a constituit, încă din ctapa genezei, ca un tot unitar de norme, idei şi conccplii privind educalia. apărute ca un efect al generalizării experienlei educative În succesiunea diferitelor etape istorice ale omenirii. Această disciplină ştiinlifică evidenliazA faptul ci, dacă primele idei referitoare la natura educogenl a fiinlci umane şi la necesitatea unei îndrumări sistematicc a procesului de fonnare a omului ca zoon politik.on se pierd in negura timpului, incercArile de constituire a unei ştiinle a educaliei apar doar odatA cu sfirşitul secolului XVIII şi inceputul secolului XIX. Istoria pedagogiei poate şi trebuie sA fie consideratii. o ramurii. pedagogicil., specializati in studiul cducaliei din perspectivă istorică, in succesiunea diacronică a diferitelor idei, doctrine, teorii şi sisteme pedagogice. Inilial, geneza acestei discipline a fost datorati publiclrii unor prime incerclri de abordare istorică a fenomenului educaliei, lucrări difuzate din a doua jumătate a secolului XVIII, şi care abon:lau teoria şi practica educativl in şcoli dintr-o perspectivă istorică. in acest sens, amintim volumul lui K. S. Mangclsdorf, incercare de prezentare a ceea ce s-a /'ealiza' ma; important În domeniu' educatiei, apArut la Leipzig, in 1 779. Prezentarea doar dintr-o simplA perspectivA cronologiei a ideilor şi oricntărilor pedagogice, fli.ră o analiză, interpretare şi valorizare corcspunzătoare a acestora, a amânat momentul constituirii propriu-zise a acestei discipline ştiinlifice speciale. in linii mari, cei mai mulli teoreticieni pe tărâmul cducalici accepti cA naşterea istoriei pedagogiei se plasează la sfirşitul secolului XIX, fondatorii acesteia inlelegând cii. o istorie ştiinţifiCă a fenomenului paideutic presupune câteva ccrinle, precum: explicarea evoluliei fenomenului educatiei, cu momentele sale de
Mihai VIŞAN, Mihaela MARTIN
continuitate şi discontinuitate; evidenlierea etapelor principale in elaborarea categoriilor pedagogice, a sistemelor de gândire pedagogicl drept expresie a efortului de surprindere a Icgitălilor obiective ce guvernează fenomenul educaliei; sUl'Jlrinderea conexiunilor intrinseci între teoria şi practica pedagogicl, intre domeniul instructiv şi cel educativ in sensul evolu1iei progresive a orizontului cunoaşterii in rândul fiinlelor educogene, in directia formării culturii generale şi de specialitate. O cunoaştere exhaustivă a evolutiei ideilor, teoriilor şi sistemelor pedagogice din perspectiva timpului istoric poate inf1uenla benefic eficientizarea procesului organizării şi derulArii insbucliei şi educaliei contemporane sub aspect teoretic şi practic. in domeniul educaliei propriu zise, evaluarea trecutului pedagogic, a numeroaselor problemc educative ce au reprezentat preocupările înaintaşilor, ne oferă şansa de inlelegere a frimântărilor prezentului şi, pe aceast! cale, formularea unor prognoze şi proiecte veridice privind dinamica viitoare a invAtJ.mântului. Relevarea variatelor trAsAturi care au definit sistemele de educalie, ce s-au infiripat drept obiect de investigalie al diverselor doctrine şi curente pedagogice, poate furniza oricând un punct de pornire in direclia refonnlrii sistemului de educalie pe care societatea, în globalitatea sa, este nevoit! si o desfăşoare episodic. Refonnele din educalie impun "oameni noi", iar fonoarea acestora nu se poate implini în totalitate Blră o cunoaştere a istoricului problemelor educaliei, a ceea ce inseamnA moştenire valoroasA în plan social. În consecinlA, studiile de istorie a pedagogiei faciliteazA producerea unor analize asupra sistemelor de educalie anterioare din perspectiva imperativelor prezentului, precum şi a lintelor propuse intr-un viitor pe tennen mediu sau îndepirtat. Referitor la izvoarele istoriei pedagogiei, în mod necesar n+ar putea fi altele decât cele conexate de gindirea şi practica educativă a predecesorilor, concretizate in variate mărturii scrise sau nescrise despre maniera în care s-a derulat educalia copiilor şi tinerilor în scurgerea istoricA a timpului. Per ansamblu, cele mai bogate informalii privind evolulia istorici a acestei discipline ne parvin din categoria izvoarelor scrise, din structura drora făcând parte unnAtoarele componente: intreaga operă scrisA a diferililor teoreticieni ai educaliei şi publicaliile de presA. pedagogică; documentele programatice oficiale ale sistemului de invllământ (planuri de invăIământ, curricule şcolare, cercet!ri şi studii analitico-sintetice asupra domeniului, legi ale educaliei etc.) ce reflectă obiectivele procesului instructiv-educativ a copiilor şi tinerilor, dar şi modalitălile de inBptuire a acestora în succesiunea etapelor istorice; documente istorice in care, pe lingi o prezentare propriu-zisA a ractualitălii de ansamblu, sunt cuprinse şi referinte asupra nevoii de 10
educalie, organizării instituliilor de invAlAmânt, conlinuturile şi cumeula şcolari etc. Cealaltl categorie, izvoarele nescrise, poate fi concretizată in tezaurul folcloric şi cultura orali legată de cutume şi nonne morale (proverbe, pilde sau invlllminte), dar şi numeroasele unne materiale arheologice care oferi cercetătorilor infonnalii utile in studiul procesului educativ desfJ.şurat de-a lungul istoriei omenirii. Cunoaşterea cât mai precisA a condiliilor social-istorice in care au apărut şi s-au dezvoltat diferitele teorii pedagogice sau sisteme de invAlAmânt, investigarea acestor izvoare in multitudinea faletelor sunt legate pal1ial şi de metodele de cercctare utilizate de teoreticienii istoriei pedagogici. in acest sens, putem lua in consideralie metoda analizei documentelor, metoda comparativi şi metoda monografiei. Mctoda de analiză a documentelor oferi sursa primari a infonnaliilor, autenticitatea şi certitudinea descrierii diferitelor aspecte ale sistemelor de educalie din fiecare timp istoric. Metoda comparativA constă in realizarea unor studii analitico-comparative intre diferitele sisteme de educalie şi curente pedagogice au inSOlit fiecare epocă istoricA in parte. Metoda monografică se fundamentcază pe o analiză totalizatoare a multiplelor aspecte pe care le evidenliază un anumit curent pedagogic, activitatea şi opera realizati de un teoretician sau practician al educaliei şi a condiliilor social-istoricc in care acestea au fost elaboratc, a unei instituţii de invAtAmânt care a funcţionat de-a lungul unei epoci istorice etc. Cercetarea istorico-pedagogică rimâne cu predilcclie o investigalie teoretică, aplicarea acesteia materializându-se in diferitele moduri de organizare a sistemului de invă1ământ, precum şi in didactica disciplinelor de specialitate. care
ŞCOALA ŞI EDUCAŢIA iN LUMEA GRECO-ROMANĂ
Înflorirea vechilor civilizatii a fost posibili datoritA prefacerilor
economice, social-politice, culturale, dar şi datoritA institutiilor de educ81ie a cAror organizare a insemnat acum mai bine de douA milenii in unnă o necesitate obiectivă. Vechiul Egipt, Mesopotamia, India şi China. primele civilizatii infloritoare ale Orientului antic, au dezvoltat veritabile cunoştin1e de matematică şi astronomie. filo:zofie. artă sau medicinl, preocupări ştiinlifice care n-ar fi putut să se amplifice fAra. o serioasă organizare a unOf institu1ii de invllămint. in China, de pildă, existenla şcolilor este atestatii. documentar inel din mileniul II i. Hr., iar in Egipt documentele infilişează functionarea aşa-numilelor "case ale vietii", fonne incipiente de organizare şcolari (inceputurile acestora se plasează În jurul anilor 1.400 Hr.). Primele mArturii de eare dispunem eu privire la educatia copilului in antichitatea europeană sunt cele referitoare la situatia din Sparta şi
î.
Atena. La naşterea unui băiat era obiceiul să se atâme la uşa dinspre stradA o ramurA de măslin, iar la naşterea unei fetite, o coroanA cu panglici de lână. DupA doar câteva zile de la naştere, avea loc ceremonia de purificare, când in mod simbolic noul-nlscut era prezentat" fllelrii focului din " cAmin. Apoi tatii il lua in brate, semn cA il recunoştea ca fiu legitim, dupa care toti membrii familiei, inclusiv sclavii casei, ii aduceau noului nAscut un dar. in cazul În care latll nu-I recunoştea sau dacA familia nu avea suport material de ereştere, copilul era abandonat intr-un loc public, lăsat
eui voia sA-1 ia. în cazul in eare nu se glsea nimeni sA-I creascA, statul se oeupa de creşterea şi eduearea acestuia, motiv pentru care la tinerete acesta avea datoria si despAgubească eforturile statului, altminteri putea si rămină sclav. Sistemele educative in Sparta şi În Atena erau fundamental opuse. in statul spartan, copilul aparţinea familiei numai până la vârsta de 7 ani, dupl care un spartan rlmâ.nea la dispozitia totall a statului pânl la vârsta de 60 de ani. Educatia spartanA consta in exereitii fizice dure şi antrenament militar, prin care se unnlrea sA sc fonneze spiritul de disciplină desăvârşitl copilului sau tânArului, de supunere oarbA, precum şi capacitatca de a suporta cele mai absurde privatiuni şi mizerii fizicc (mers descult şi eu capul ras, antrenament complet gol, alimentalie insuficientl
13
MU••I VIŞAN, Mlhel. MARTIN şi mizerabilA, odihni. pe o saltea de tres!ie şi biciuiri repetate pentru fonoarea deprinderii de a suporta durerea). In rest, o instructie intelectualA minimaliii, constind din scris-citit, eventual câteva notiuni elementare de aritmetici şi de cântece militare. ViaJa permanentă de cazarmă favoriza practica curentA şi deschisA a pederastiei. Fetele beneficiau şi ele de o instrucţie premilitariii, fonnatA din exercitii de alergare, marşuri, antrenamente de lupti, aruncarea discului şi a suliţei. Cu totul diferită era educaţia copiilor şi a tinerilor la Atena, dar şi in toate celelalte polisuri greceşti. TatAl dispunea de educa,ia copiilor şi a tinerilor pinA la vârsta de ani, iar mamele, secondate deseori de selavele casei, se ingrijeau de crqterea lor. Virsta de incepere a şcolii era de 7 ani. La Atena, legile prevedeau obligatia statului de a facilita instruirea copiilor ca o esenţialA problemA civicA. Obligativitatea participirii copiilor la şcoală deriva nu doar din lege, ci şi dintr-un obicei. Ca atare, ineă de la inceputul secolului al V-lea Î. Hr., putini oameni din statul atenian mai rămăseseriii analfabC1i.
18
Administratia atenianA suporta cheltuielile şcolare numai pentru copiii orfani de rizboi. Piiirintii işi trimiteau copiii la şcoala particularA, in care preda un singur invătltor. Locul de desflşurare al actului didactic era locuinJa inviii1Atorului sau sub porticele oraşului. Aici copiii dobândeau notiuni de scris-citit, de aritmetică şi de muzicA, durata procesului de invAţământ tiind de 5 pini. Ia 7 ani. DupA vârsta de 14 ani, in tabla de materii şcolare a elevului, educatia fizici deţinea locul precumpAnitor. Elevii scriau pe tăbli,e cerate (in epoca elenistici foloseau foile de papirus) texte literare şi elemente de aritmetici, limitate la cele patru opera,ii (tabla inmultirii era cunoscutA inci din timpul lui Pitagora). in cadrul programei şcolare, locul principal il detineau poetii Solon, Hesiod şi Homer, deoarece aceştia puteau inftuenta fonnarea morali şi politici a viitorului cetJ.tean . Studiul muzicii corale şi instrumentale (lira, harpa sau flautul) dezvolta la tineri simtul autocontrolului, al modcratiei, al mlsurii şi al participArii la viata colectivitătii, mai ales atunci când se produceau manifestiiiri corale . .. OaseAlii - afinna Platon Într-un dialog al
sAu -, dupa ce i-au invAJat literele şi sunt in stare sA inteleagă cuvintele scrise, ii pun sA citeascA in blnci poemele poetilor buni şi ii silesc să le inveţe pe de rost, c.Aci indemnuri şi elogii ale oamenilor de ispravi din trecut, astfel incât copilul
silitor să-i imite şi să se strlduiasci să devinl asemenea lor. Oascilii de muzică ( . . . ) le dau sA invete şi operele altor poeti de vază care au alcAtuit şi muzică, punindu-i si execute şi Bcând ca annoniile şi ritmurile si patrundA in sufletele copiilor, insuflindu-Ie mai multi blândete şi astfel devenind mai mlldioşi şi mai annonioşi ( ...) să fie destoinici la vorbi şi la faptă. in aM de asta ii trimiti la instructorul de gimnastici pcnbU ca având
14
Istoria pedagog;�L EdMal/iIl lntre UISl�",iI fi es�tr(il II"'anl. trupuri mai sănAtoase sA le poatA pune in slujba unei gindiri folositoare şi sA nu le lase pradă laşill\ii, din cauza stArii rele a trupurilor, in caz de rAzboaie şi în alte imprejurări. Dar acestea le fac mai ales cei ce dispun de ,, mijloace; or, de mijloace dispun în cea mai mare mAsură cei bogati. 1 " "Potentalii zilei puteau sA-şi trimitA copiii la studiile sofiştilor şi ale retorilor. AceastA unicA fonnA de invAtAmânt de rang mai Înalt avea un scop eminamente practic: sA-i invC\e pe tineri arta elocinlei şi tehnica convingerii publicului printr-un intreg arsenal dc argumente şi de fonnulAri abile (un astfel de sistem de Învă�mânt, Aristofan il ridiculizează cu voluptate in comedia Norii). AceastA fonnă de instruire era un lucru indispensabil celui care se pregătea pentru viala politicA sau pentru activitatea judecătorească. O serie de alte discipline nu păreau a fi considerate indispensabile in educalia copilului şi tânArului. Astfel, celebrul profesor de retoricA lsocrate (436-338 î. Hr.) sustinea cA, de pildA, geometria, astronomia sau ştiintele naturale n-au nicio valoare educativA, deoarece nu au nici un efect asupra viC\ii practice, sociale, şi nici asupra destinului oamenilor. DimpotrivA, doar filosofia are prin excelenti acest caracter practic, deoarece oferA tânArului pregătirea şi îi fonnează capacitatea dc a judeca şi de a-i conduce pe ceilalli. Toate aceste fonne de invitAmânt erau rezervate doar băietilor, fetele beneficiind de o educalie minimală, exclusiv În familie, unde se invii.lau deprinderile activitAlilor casnice. de tors şi de JCSut. Abia mai târziu. În perioada elenisticA, femeia va putea accede la instruclie şi cultură. in epoca clasică, orice femeie care t i e culturalA şi artisticA ar fi fost bAnuitA se lit . În civilizatia greco-romanA s-a produs pentru prima oarA in istorie o desprindcre a gândirii de sub autoritatea religiei, cdificându-se astfcl o adevAratA culturA rationalA, ştiintifică, astfel incât primele ştiinlc particulare şi primele discipline ştiintifice Îşi găsesc inceputurile in vechea Eladă. Tot în acest spatiu pot fi regăsite şi primele preocupări sistematice de pedagogie şi de organizare propriu-zisă a invAtAmintului. Analiza aspectelor de gindire pedagogică antică greco-romană le-a pennis
� = �n;:� ��: :�riin�i:!�;:�
cercetAtorilor sA conchidă cA primele referiri asupra invătlmântului activ mai evoluat, în cadrul cAruia cel care invată este pus să gindeascA, aparţin lui Socrate (469-399 1. Hr.). Fiind un eminent orator şi un desăvârşit moralist, Socrate n-a reuşit să-şi publice gândurile Într-o lucrare filosoficA in timpul viClii, ideile sale dcspre cunoaştere şi adevăr, despre virtute şi I Platon, Prolagoras in Opere complete. voI. 1, liumanilas, Bucureşti, 2001, p. 325. Ovidiu Drimba, Istoria cU/lUrii.fi dvi/izQ/iei. voi. 1, Edilura Ştiinlifidi şi Enciclopedică, Bucun:şli. 1985. p. 586-588.
l
15
Mihai VIŞAN, Mihaela MARTIN
�
prin in�ermed ul disci�lilor Sl�, in spe\! conduitA morali ne-au puvenit. pnmul dintre aceştl� extazl� de arta prin scrierile lui Platon şi Alcibla.de. glasul slrenelor . maieuticl şi oratoricl a maestJUlul: "parci asculta provine întotdeauna doar din riul socraticl, viziunea In necunoaştere şi ignoranţl, dar şi din absenta virtutii, ultima trebuind să fie in fapt cea dintii calitate a omului. Miezul preocupărilor sale era omul
!
virtuos. iar atingerea acestei calităti era condi1ionatA nemijlocit de cunoaşterea binelui. Binele, in opinia sa, era o laturi innăscut! a spiritului omenesc, cunoaşterea lui însemnând cunoaşterea de sine sau re cunoaşterea pennanenti: "A te cunoaşte pe tine insuti este inceputul inţelepciunii şi cea mai mare intelepciune în faţa clrcia toate celelalte ") trebuie să stea În urmă. Cunoaşterea binelui şi diferenţierea acestuia de tot ceea ce este rău se putea inflptui În cadrul gândirii socratice prin utilizarea unei metode originale., maieutica, fundamentată pe structura unei
conversatii de tip euristic şi promovată in două etape: ironia, prin care se urmArea recunoaşterea ignorantei de cAtre interlocutor. deoarece acesta era pus in situatia de a se contrazice, de a nu fi pe deplin sigur de certitudinea cunoştinţelor de care dispune., iar cea de-a doua etapA era maieutica propriu-zisi, o artă a dialogului prin care noul adevlr era scos la lumini. Educatorul trebuia si fie o persoană deosebită, inzestrati cu calităti speciale, apt sl-I conştientizeze pe discipol de capacitătile sale de care dispune in vederea descoperirii a noi adevlruri, dar şi de efortul propriu de reflectie pe care urmeazl sl-I depună pentru a materializa acest demers. Metoda sa maieuticl avea să devinl peste secole una dintre principalele metode ale invăl4Jnântului activ, bazat nu atât pe transmiterea noilor cunoştinţe de către educator, cât pe descoperirea prin conversatie a ceea ce poate fi acceptat ca adevărat. Urmarea fireascA a unei asemenea concepţii privitoare la cunoaştere şi educatie era că virtutea, fiind ştiintă, putea fi invăţată. deoarece era suficient a cunoaşte binele pcntJU a-I săvârşi: "Nimeni nu este riu cu bunA ştiinţă; omul riu este ignorantul, omul bun
este inteleptul.'''' O astfel de metodA venea in contradictie cu maniera traditionali a expunerii, maieutica lrezind in om facultatea de a rationa, de a scoate la iveală adevărul pe care, conştient sau nu. el il detine deja. Platon (427-343 i. Hr.) a continuat demersurile despre educatie ale maestrului său, fiind fondatorul unei institutii de învIţământ superioare, Akadcmia. creati În anul 388 i. Hr .• şcoală de Înaltl culturi ce functiona pe lingă gimnaziul inchinat zeului Akademos. In cadrul acestei institutii şcolare, care s-a dovedit primordial filosofică, Platon a fost preocupat de 'Plalon,op.cit.,p.tSl.
· lbidem, p. I94
16
IsltN;a pedagogiei. EdllClllia intre u;slml' ,; esenl' lllflanl.
educarea şi instruirea practică a tinerilor, aspecte tratate pe larg În lucrările saJe, Republica şi Legile. Scopul suprem al intregii sale cugetAri filosofico pedagogice consta in promovarea unor valori focalizatoare, precum binele, frumosul şi justul. Mai mult decât atât, ginditorul grec era convins de armonizarea acestor valori supreme, deoarece Între ele se manifestă o legiturl intrinsecă: justul este bun şi frumos, binele e liber de contradicţii. frumosul şi justul au aceeaşi calitate. Ka/okagathia rezultă din combinarea a două noţiuni, /ca/os (frumos) şi agDthos (bun). Ko/okaguthia devenea astfel scopul suprem al educa Vei, respectiv formarea unui om frumos şi bun prin cunoaşterea adevărului, fiind in acelaşi timp şi idealul suprem de şlefuire a spiritului intr-o inlelegere estetică. inaintea binelui, omul simte o incântare ce-i pătrunde fiinla fizică, producându-i sentimentul annoniei, la fel ca atunci când se găseşte Înaintea unui peisaj natural sublim, frumosul devine un epurator de riu, ipostaziindu-se intr-un bun moral. Filosoful credea, ca şi Socrate, că omul poate fi format pentru viaţă şi pentru polis prin intermediul educării lui morale continue. Spre deosebire de antecesorul său, Platon consideri că virtutea poate fi Învăţată, adică se dobândeşte, aspect pe deplin posibil in măsura in care educatorul este el insuşi virtuos. Platon apare in istoria pedagogiei drept primul ginditor preocupat de educarea copiilor de vârstă preşcolari (3-6 ani), sarcină de fonnare educativă ce trebuia să revină in custodia statului. in această ceapă de vârstă, jocul este considerat drept principalul mijloc de educalie, prin intermediul căruia se cultivau aptitudinile curajului şi ale iniliativei. AlAturi de joc, un rol special urma si revirul. povcstirii, cântului şi gimnasticii. De la 7 ani. copilul trebuia sii. parcurgă aşa-numita şcoală de gramaticii, in care studia cititul. scrisul. socotitul şi gramatica, perioada acestei instrucţii intinzându-se până la 12 ani. Următoarea etapă de şcolarizare. cuprinsă intre 12- 16 ani. era destinată şcolii de gimnastică (pa/estra), după care demersul educativ continua intre 16-18 ani, etapă de vârstă in care se studia aritmetica, astronomia şi geometria. La prima tinere(e, intre 18-20 de ani, tinerii urmau şcoala de e/ehi, in care educalia era orientată excesiv spre activităli cu profil militar sau practic-utilitar. Cei care se dovedeau deosebit de capabili din punct de vedere intelectual, dovedind abiliUi.ţi de conducător, continuau să studieze şi după această etapă de vârstă. chiar până spre 35 de ani, preocupările predominante fiind pe tii.râmul filosofiei şi moralei. Alături de aceste preocupări. in ultima etapă de şcolarizare. tinerii beneficiau de studiul sistematic al astronomiei, geometriei. muzicii şi retoricii. in urma căruia puteau intra in posesia adevărului, binelui şi frumosului. intrunind calitălile unui bun conducător politic sau strateg. 'lbidem. p. 2 t 4 .
17
Mlbal VIŞAN, MII••eI. MARTIN
figuri
Aristotel (384-322 î. Hr.), enciclopedică a antichităţii greceşti, s-a remarcat de la inceput in domeniul educaţiei şi formării tinerilor. Una dintre lucririle sale de tinereţe, intitulat! Despre educalie. anunta profilul pedagogic al preocupArilor sale de mai târziu, fiind şi fondatorul unei institutii de invi1iJnânt filosofic, Lyceu, denumire rlmasl pânl astui . pentru institutiile şcolare medii. In uzul contemporanilor sAi, proaspAta institutie de invătiJmânt era cunoscuti sub denwnirca de şcoală peripoletică, deoarece profesorii şi ucenicii lor obişnuiau si converseze tematicile propuse dezbaterii plimbându-se pe o alee cu plopi (peripaloi). Crearea conditiilor necesare studiului ştiintelor naturii, matematicii şi filosofiei in liceu a fost detenninatA de punerea bazelor primei grAdini zoologice de c1tre Aristotel, a unei biblioteci şi a unui muzeu de istorie naturalA. Scopul educaliei, În viziunea stagiritului, consta În dobândirea virtUlii, deoarece numai un om virtuos reuşeşte sA-şi subordoneze sufletul vegetativ şi cel animal sufietului rational. Conceptia sa despre educa1ie nu putea fi decât in concordanli cu propria sa teorie despre suflet care cunoaşte trei nivele de structurare: sufletul vegetativ, sufletul animal şi cel rational. Sufletul vegetativ se manifestA prin ceea ce numim instincte primare, cel de hrtnire şi cel de inmultire a speciei, in timp ce sufietul animal mai cuprinde in plus şi capacitatea specific umanA de a poseda senzatii şi dorinte, pentru ca sufletul raţional sA-şi adauge raţiunea sau intelectul, prin intennediul căruia omul devine nemuritor. Fiecărui nivel ierarhic al sufletului ii corespunde câte un tip specific de educatie: sufletului vegetativ - educalia fizică, sufletului animal - educa1ia morală şi sufletului rational - educaţia intelectuali. intre aceste trei tipuri de educatie nu poate fi decit o leglturi intrinsecA, la fel de strinsă ca şi intre cele trei ipostaze ale sufletului. Virtuos devine doar acel om care reuşeşte si-şi domine sufletul vegetativ şi cel animal de către sufletul rational sub influenta operaţiilor mintale ale gindirii. Fiind increzător În puterea funnativA a educaţiei În vederea dobindirii virtutii, filosoful se intreba care trebuie si fie continutul invAtAmintului şi care vor fi căile de fonnare ale virtutii ? in lucrarea Politica, Aristotel incearcA sA răspundl la problemele controversate ale educatiei din epoca sa: in procesul educatiei, trebuie sA se acorde prioritate educatiei intelectuale sau celei morale? Este mai important ca prin intennediul educatiei sA se asigure cunoaşterea lucrurilor sau 51 se acorde prioritate dobândirii virtutii morale? Care sunt căile de unnat prin care se poate dobândi virtutea? etc. în ceea ce priveşte educatia morali, ginditorul antic insista pe formarea deprinderilor fizice. morale şi intelectuale, admilind că la virtute se poale ajunge prin exerciţii repetitive, altfel spus, practicarea in aci a virtutii in "virtejul vietii". TOlodată, problema 18
JswrlapUtlgDg;e;' EdlfCtl(ia lntre ex;stenlil li esen(fi "manl.
educaţici trebuia si fie in responsabilitatea statului. deoarece evolutia sau dimpotrivA. involutia acestuia sunt strâns legate de caracterul educatiei. Familiei ii revine rolul de a-I educa pe copil in ceea ce se numeşte socializarea primari până la virsta de 7 ani. după care acesta trebuie să wmeze o perioadA. de şcolarizare continuă până la vârsta de 2 1 de ani. in opinia sa, primii ani de şcoalA includeau şi exerciţii fizice (gimnasticA), mişcAri destlşurate sub fonna jocului şi nu exercitii dificile, deoarece efortul fizic prelungit şi obsesiv poate afecta evolutia fizicA şi psihicA normalA a copilului. Efortul fizic sistematic. bazat pe exercitii dificile, chiar unele cu caracter militar. unnau a fi exersate doar dupA virsta de 1 7 ani. când tinArul era deja maturizat fiziologic ş i psihologic. Elenismul. care incepe odati cu destrămarea imperiului lui Alexandru cel Mare (323 i. Hr.) şi se incheie atunci când ultimul stat elenist, Egiptul. işi pierdea independenlB in falB expansiunii romane (30 d. Hr.). pune un accent special pe educatie şi invAtimânl. Acest rAstimp istoric s-a concretizat intr-o perioadA de sintezA intre filosofia şi arta greacA cu matematica, astronomia şi ştiinţele naturii, cele din unnA găsind un teren fertil in statele Orientului. Vechile institutii de invAtământ (Akademia lui Platon şi LyceuJ lui Aristotel) au continuat si fonneze tineri in aeeasti perioadi. Dintre ginditorii elenişti care au inclus in operele lor filosofice numeroase idei pedagogice, cel mai de seamA pare a fi fost Epicur (34 1 210 i . Hr.). Conceptia s a filosoficA i l indeamnA s A caute izvorul fericirii in plAcere şi binefacerile acesteia. Nu orice plăcere era apreciati de Epicur. ci doar aceea care izvora din cunoaştere. din munca hotirâti de inllturare a ignorantei. Din cauza neştiinţei şi prejudccitilor, oamenii cred in mituri, zei şi superstitii, motiv pentru care viata lor este o corvoadA, o continuA suferintA: "Când ne vom da seama cA totul in naturA se petrece in chip necesar şi dupi legi eterne, spunea Epicur, vom scApa de superstilii şi de teama unei vieti viitoare, teama care ne tulburi liniştea, scopul vietii pe pămint (ataI'UXi.f. n.ns)'" Epicur a influenţat prin conceptia sa spiritul culturii romane de mai târziu. OdatA cu instaurarea republicii aristocratice sclavagistc, preocupările pentru dezvoltarea invAtAmintului se intensificA, educarea şi fonnarea tinerilor nefăcându-se exclusiv În cadrul familiei. ci şi in şcoli particulare, aşa-numitele I"dus-uri. in care copiii erau internati ineA de la vârsta de 1 ani, in prima etapA studiind cititul, scrisul şi socotitul. DupA ludus-uri, unnau apoi şcolile de gramaticA, in care se studia pinA la vârsta de 1 6- 1 1 ani, obiectele de studiu fiind greaca, logica, astronomia, gramatica şi retorica. Dupi aceasti pregAtire generalA, tinerii ' Emcsl SIC!'C, Fihnofia greacă şi eleni.uicii jll leXII! fi .mlli;i. Edilura Junimea, taşi, 1980, p. 88-97.
19
Mibai VIŞAN, Mlbaeta MARTIN
se îndreptau spre o anumiti Cllrierl, de obicei militari s:'u pol!tici. Oda � . . cu cucerirea Greciei ( 1 46 i. Hr.), cultura greael ŞI elemstlcă mcepe să-şI rael tot mai sim,iti prezenJa in spiritul culturii romane. De aici inainte vor fi organizate şcoli de oratori, primele dintre acestea işi au inceputurile in jurul anului 90 1. Hr., in care tinerii intrau de la vârsta de 11 ani, pregAtindu-se pentru viala politici şi socială a statului. Considerată de către Marcus Fabius Quintllianus (cea. 35-95 d. Hr.) ca fiind "floarea" tuturor ştiinlelor, retorica era oglindită in preocupările accstui gânditor drept un demers ştiin1ific ce nu putea să survină decât după o atenti şi profundl pregătire enciclopedică a tânindui. Fiind primul profesor de retoricA plătit direct de eltre stat, Quintilianus se pregAteşte intens pentru fixarea deontologiei oratorului, publicind in acest fel lucrarea Jnslilu/ia ora/oriei, unde insista asupra nevoii de educa1ie şi instruire timpurie a tânirului, oferind în paginile cArţii o sintezA originali cu caracter pedagogic. Prioritar, el zăbovea pe necesitatea de a i se oferi copilului un mediu educativ autentic inel din sânul familiei. De la vârsta cea mai fragedă, copilul işi va dezvolta prin joc nu doar forţele sale fizice şi psihice, cit mai ales caracterul şi diferitele inclinalii spre o viitoare profesie. in momentul in care copilul primeşte primele norme de socializare in cadrul familiei, va fi pregitit pentru admiterea intr-o şcoală, unde in primii ani va studia cititul, scrierea şi principalele reguli gramaticale, ca fundament pentru o vorbire corectă şi logică. Parcurgerea eficienti şi responsabilA a acestei etape il face pe copil pregAtit pentru a putea si treael la lectura principalelor opere filosofice, cele care vor canaliza dezvoltarea intelectuală a viitorului orator. in formarea carierei de orator, se va asigura un echilibru atent intre aspectul informativ şi cel formativ al procesului de instruire. Quintilianus era extrem de preocupat şi de deonlologia profesiei de educator, educator pe care il considera un adevărat model pentru discipolii săi. Din aceastA perspectivă, lucrarea pedagogului roman dobândea şi un pronun1Bt caracter metodic. deoarece enumera şi explicita marea varietate de metode şi procedee didactice de instruire ce stau la indemâna profesorului. După trecerea statului roman de la republică la imperiu. act politic produs in timpul lui Octavianus Augus1US. sistemul de cducalie şi de invitimânt al tinerilor dobândea un caracter de stat tot mai pronun1at. Şcoala elementari oferea cunoştin1t teoretice şi practice de bazl şi avea menirea să pregătească tipologia cetlleanului supus imperiului, in timp ce şcolile de grad superior urmau să pregiteascA func,ionarii şi militarii superiori ai statului. Puternica Înflorire a civiliza,iei greco-romane n-ar fi fost posibili fără organizarea unui sistem de educalie propriu, adecvat imperativelor economice, politice, sociale şi culturale ale acelor timpuri. 20
EDUCAŢIA RELIGIOASĂ MEDIEVALĂ ZAmislit in primul secol al c. D., creştinismul, prin intennediul viC1ii lui Iisus, vială relatat! in Evanghelii, devine religia oficială in Imperiul Roman inainte de a se structura statul şi societatea medievală şi de a deveni sistemul social-politic dominant in plan european. Începând cu anul 3 1 3, când Constantin cel Mare institu1ionalizează creştinismul ca religie oficială in slal, lumea romani intri intr-un proces lent de decAdere şi declin pe toate palierele viClii sociale. Imperiul incepe si se destrame. chiar daci transformarea creştinismului in religie de stat se voia a fi un factor care să contribuie la unitatea sa, s-a dovedit curind ci noua religie răspândilă rapid devine un factor dizolvant a unitllii sale politice. Şcoala căpita tOI mai mult un accent religios. educatorii erau promovali din rindul pteOIilor, iar conlinuturile planurilor de invii.Iământ şi a programelor şcolare erau croite in spiritul dogmaticii creştine. Ideea care fundamenta întreaga activitate educativă era specifică acestor dogme şi sUS1inea că, intrucât omul este inclinat spre păcat, nu putea fi fonnat şi educat decât prin credinlă, penitenJA şi ascultare, printr-o educalie de tip ascetic. in consecinlă, se renunla la preocupArile pentru educalia fizici, esteticA şi intelectualA a tinerilor, aşa cum se procedase in antichitate, in favoarea unei educatii moral-creştine sistematice. Prin contribuJia "pArinlilor Bisericii " (potres eclesiae, de aici şi denumirea de patristică, sintagmă atribuită cpocii fondatorilor dogmaticii creştine), crcdinJa creştină se rii.spândeşte cu repeziciune in intreaga lume greco-romanii., cu care stabileşte un gen de compromis de ordin religios şi filosofic. intre acqti "păriR1i " misionari ai Bisericii s-au remarcat Vasile cel Mare (330-379), Pseudo-Dionisie Areopagitul (aprox. secolul al V-lea), Ioan Damaschinul, Grigorc cel Mare etc., tOli aceştia incercând in lucrările lor sA promoveze argumente teologice in favoarea credintei creştine, dar impotriva gândirii filosofice greceşti, cea care cu secole in unnA promovase spiritul laic in cercetarea naturii şi a omului. TotodatA, in unele din aceste opere erau exprimate şi o serie de idei cu caracter pedagogic, relatate firă ÎndoialA in spiritul dogmaticii crcştine. Gindirea pedagogică ce străbate coR1inulul acestor lucrări cultiva ideea dobândirii virtu1ii supreme, ce trebuia fonnatii. în rândul tinerilor sub fonna supunerii şi umilinlei, iar aceasta se dobândea, cum afinna Vasile cel Mare, numai prin ascultare necondilionată. Deoarece activitatea educativii. se concentra 21
Mihai VIŞAN, Mihaela MARTIN
tot mai mult in mAnAstiri, con1inutul invi1imântului nu mai putea fi oferit de cercetarea şi cunoaşterea naturii, ci de asimilarea semnifica1iilor şi pildelor oferite de textele �reştine.Pe �oada medievali a inn:gistrat şi citeva prezentAri de texte strict pedagogice, dac! ar fi si ne gindim asupra lucririi Pedagogul a lui Clement Alexandrinul (secolul I I I d. Hr.) sau lucrarea Epistolă către Ioela asupra educatiei fiicei sale. al eirei autor a fost leronim (secolul V d. Hr.). Cei doi autori impun educatorilor, cu deosebire eiluglrilor din ministiri, reguli stricte şi adecvate dogmaticii creştine. Chiar dacă au fost preocupa1i de organizarea şcolilor mlnlstirq:ti in vederea educArii religioase a tinerilor, prin disciplinele şi conţinutwile de invillmânt pe care le propuneau, aceştia au îndepărtat definitiv educa1ia şcolari de cunoaşterea lumii înconjurătoare, de cercetarea naturii lucrurilor şi tiintelor. Aurelius Augusdnus (354-430), unul dintre cei mai însemna1i ideologi ai creştinismului, canonizat de Biserica Catolici, fiind considerat printre primii plrin1i latini fondatori ai Bisericii, susţinea teza pAcatului originar, iar in plan tcosofic argumenta ideea gra1iei divine şi a predestinirii. Marele teolog a avut un rol decisiv in cristalizarea dogmaticii catolice in general, a concep1iei creştin-medievale despre om in special. in lucrarea sa Confesiuni, teologul se striduia si realizeze o punte de legătură intre educaţia preconizatA de antichitatea greco-roman.l şi educalia creştini. inv!�ntul devenise un monopol al clerului în Apusul Europei, unde Biserica Romano-Catolicl. dC1inea suprema1ia in stat.Prin contribulia ordinelor cl.luglrefti (dominican, franciscan etc.) se organizau şcoli minlstireşti in spatiul minlstiresc propriu-zis sau in catedrale episcopale, unul dintre cei mai fervenli promotori al acestui tip de invltământ pregătirea elevilor pentru a deveni cilugiri - fiind Benedict (secolul V I), fondatorul Ordinului Benedictinilor. Şcolile care functionau În afara mlnlslirilor erau coordonate in majoritate tot de un corp didactic călugăresc, dar de data aceasta educa1ia se adresa şi altor categorii de tineri. Drept unnare, pe lângă o educa1ie severi religioasA, invAţlmântul incepea si asimileze şi elemente de gramaticl., geometrie, astronomie sau muzicl., retorica tiind studiatA cu preponderen1A din textele lui Cicero sau Quintilian. În marile oraşe din Apus apar pentru prima oarA, incepând cu secolul XII, aşa-numitele şcoli comunale, cu predare in limba nalionall. Tot in aceastA perioadA apar şi primele institu1ii superioare de invl1Amint in care se Ilcea pregătirea academiei a tinerilor in specializlri precum dreptul, teologia, ştiinţele naturii, astronomia, medicina etc.Prima universitate in spaliul european a fost Universitatea de Drept din Bologna ( 1 1 58), unnatii. in ordine cronologicl. de Universitatea Oxford ( 1 1 68), apoi Universitatea Cambridge ( 1 209) şi cea dinParis ( 1 2 1 5). Deşi dominatA in continuare de gindirea teologică, spiritul şi concep1ia pedagogică au fost 22
Istoritl pedtlJlDlliei. Edll&ll,ifI intre uisten,' Ii nen" IImll,,,I.
promovate indeosebi prin contributiile teoretice ale lui Toma d'Aquino ( 1 229- 1 2 14). Celebrul teolog rimâne cel mai reprezentativ teoretician al scolasticii catolice oficiale. Călugăr dominican, Toma a predat teologia la Paris, Roma, Bologna şi Neapole, dutind În intreaga sa carieră didactică sA redescopcre filosofia lui Aristotel, pe care apoi sA o unească cu teosofia crqtină. A rlmas celebru in istoria spiritului pentru formularea principiului ,.armoniei" dintre ştiin1ă - intemeiată pe ratiune - şi religie - intemeiatA pe credintA - afirmând că ştiinta şi filosofia tind spre adevărul unic, adevArul religiei-Dumnezeu.
ŞCOALA ÎN SPAŢIUL ROMÂNESC (SECOLELE XIV-XVI) Primordialele date şi informa1ii documentare despre existenta şi functionarea institu1iei şcolare in spaliul românesc amintesc despre exislenla unor şcoli de grimAtici, ce pregăteau ,tiutorii de carte folositi in cancelariile domnetti. Limba de predare in astfel de şcoli era slavona sau latina. Tot in această perioadă se plasează inceputurile tiparului, atunci când cAlugArul Macarie scria in limba slavonl Liturghienl/ ( 1 508), Ocloihlll ( 1 5 10), Tetraevonghe/ierul ( 1 5 1 2). Acestea par a fi primele scrieri tipărite. Din a doua jumătate a secolului XV sunt amintite documentar primele şcoli mAnAstireşti, infiinlate pe lângi episcopii şi mitropolii (Neaml. Putna, Voronet, Suceava, Bistrita etc.). La şcoala mănlstireascA de la Putna, infonnaliile documentare scot la lumini faptul că aici se studia retorica, muzica şi logica, pe lângi studicrea aprofundati a tcologiei. Tot in această perioadA au apărut o scrie de şcoli infiinlatc pe lângi bisericile cu traditie, prima dintre acestea fiind şcoala de la Biserica din Şcheii Braşovului, considerată cea mai veche şcoală românească atestată documentar. Concomitent, sunt create numeroase şcoli catolice care vor funcliona in Ardeal, in Moldova, dar şi in Muntcnia, acestea beneficiind de cele mai bune conditii de dotalie afcrente timpului. in cadrul şcolilor bisericeşti elevii-practicanli erau fii de boieri sau nobili, care beneficiau de o educatie destinată pregitirii atât pentru viatA şi rAzboi, cât şi pentru a ocupa diferite slujbe in cadrul cancelariilor domneşti. intâia crealie literari originalA româneascA, Învălăturile lui Neagoe Basarab către fiul său Teodosie, elaborată la inceputul secolului XV, se prezintă ca o primă luc,.are Iile''Qră despre etlI/calie, deoarece exprimă numeroase idei privitoare la educa1ia morală şi politică pentru cei ce vor 23
Mihai VlŞAN, Mihaela MARTIN
unna la domnie sau vor indeplini funclii ierarhice in staI. O altă crealie de facturi literari şi politiei, Scrisoarea lui Neaqu din Câmpulung. adresată judelui Braşovului În 1 5 2 1 , demonstrează faptul că, incă de atunci, se scria şi se invita in limba românA. Traducerea textelor din limba slavonA in limba români devenea tot mai stringentA in Biserica OrtodoxA, astfel el in acea perioadA sunt tipirite primele traduceri precum Codicele voronetean, Psallirea voroneteană, Psallirea Hurmuzaki, Psallirea ŞcheianQ etc. Infiintarea tipografiei lui Coresi şi amplificarea studiului in şcolile bisericeşti, unde se preda in limba rominA, a contribuit la dezvoltarea conştiintei nalionale şi la crearea unui sistem de invA\lmânt românesc. AlAturi de şcoala din Şcheii Braşovului, au mai luat fiinll şi au funclionat şcoli asemAnAtoare la Bucureşti (Şcoala de la Biserica Sfântu Gheorghe Vechi, 1 575), Şcoala latină de la Cotnari ( 1 5 6 1 ) etc. învă1ământui in limba gennanl s-a dezvoltat in special in Transilvania, in unna rAspindirii catolicismului şi protestantismului, religii care s-au implicat decisiv in tipărituri, dar şi in rAspândirea ideilor din Occident. Astfel, prima universitate catolică s-a Înfiinţat la Cluj, in 1 5 6 1 , de către Ştefan Bathory, iar la Alba-Iulia a fost fondată prima universitate protestantA, În anul 1 622, de cAtre Gabriel Bethlem. În asemenea entitAli de factură academiei se suslineau cursuri de filozofie, tcologie, filologie, retorică. astronomic şi ştiinlele naturii, contribuind la ridicarea nivelului de culturi a tinerilor ardeleni. Fiin1Brea unor şcoli şi a unor ginditori umanişti, precum şi realizările acestora de ordin cultural, le regAsim În timpul domnilor Eraclide Despotul in Moldova şi a lui Petru Cercei in Tara Româneasel. Şcoala latini de la Cotnari, amintitA deja, a fost infiinlatA in 1 562, la iniliativa lui Iacob Eraclide Despotul ( 1 5 6 1 - 1 563). Institulia era coordonală de un profesor şi director În acelaşi timp, Ioan Sommer, poet german de limba latini, carc-şi descrie activitatea pedagogică in lucrarea sa Quindeceni Elegiae De clade Moldavica. Numărul elevilor Înscrişi pare să fi fost numeros, dupA datele lui Sommer, "un şir lung din mai multe ccte ( ... ) adunali din toată tara" şi care erau cazaU in regim de internat pc cheltuiala domnului. Şcoala, prin programul ei, avea statut de colegiu, şi in acelaşi timp avea c�ter de şcoală domnească. Această institulie şi-a intrerupt activitatea odatA cu moartea lui Despot, dat s-a redeschis şi a funclionat decenii la rindul ca şcoalA de gramatici, cu trei ani de studii, reprezentând cursul inferior al şcolii latine. Tot in aceeaşi perioadA, invillmântul umanist este reprezentat in Braşov, unde Schola Coronensis a fost transfonnati În gimnaziu, fiind coordonală de Honterus şi Ioan Sommer. Alte institulii umaniste din aceeaşi perioadA au fost gimnaziile din Bistriţa şi Cluj. Cei mai importanli 24
pedagogi umanişti din spaliul românesc ai acestei perioade au fost Nicolaus Olahus. Ioan Sommer şi Honlerus. Nicolaus Olahus ( 1 493- 1 560) se numără printre marii umanişti ai Europei secolului al XVI-lea. Prietcn apropiat al lui Erasmus, Olabus a fost autorul a mai multor lucrări in care. intr-o formă incipientă, punea in lumină unitatea limbii şi a traditiilor culturale ale poporului român din spatiul extra şi intracupatic. in domeniul pedagogiei propriu-zise, el sustine câteva idei avangardiste referitoare la educalia intelectuală şi morali., dar se distinge şi ca organizator de şcoli. Reorganizând şcoala de grad superior de la Tymavia (Slovacia), in 1 554. pcdagogul a introdus o serie de discipline de invătămânl prin care urmărea să formeze dimensiunea umanistă a Iânărului. in consecinlă. alături de retorică. poetici şi gramatică, erau adAugatc aritmetica şi geometria. Marele pedagog umanist, Nicolaus Olahus, a avut meritul de a se fi ingrijit de elaborarea şi tipArirea de manuale şcolare, de a fi militat pentru accesul egal al tuturor copiilor la educatie, flriI. indoialA o latură esenlialA a curentului umanist.
NOI OPŢIUNI PEDAGOGICE iN PERIOADA RENAŞTERII ŞI REFORMEI Odat! cu debutul secolului XVI. spiritualitatea apuscană se concentrează tot mai mult asupra redescoperirii omului şi a naturii umane. proces care atrăgea după sine reafinnarca omului ca subiect al libertă1ii. ca entitatc demiurgică mereu perfectibilii.. Fondarea şi cristalizarea unui nou ideal de umanitate impunea. intr-o primă etapă. reîntoarcerea la cultura şi spiritualitatea greca-romani, cea care cu multe secole inainte ilustrasc tipologia omului universal. Secolcle XIV-XVI au rimas in istoria culturii şi civilizaliei europene sub simbolul Umanismului, perioada Renaşterii şi a Reformei. Stilul de viati renascentist a generat schimbari majore in toate planurile vietii sociale şi, fară indoială. in domeniul educatiei şi invătimântului. Vechiul sistem de instructie şi educatie medieval se dovedise dogmatic. rigid, dar mai ales rupt de orice contact cu realitatea imediat!. De data aceasta. renaşte increderea in fOl1a creatoare a omului, care va conduce şi la amplificarea increderii in puterea fonnativă a educatiei. Marea majoritate dintre gânditori. trăitori În spatiul italie in secolele XIV-XVI (Lconardo Bruni Aretini, Leon BaUista Alberti. Vittorino Rambaldoni etc.) vorbea despre nevoia de educalie a tinerilor, 25
MIII" VIŞAN, Mlbaela MARTIN o educa1ie aferenlă schimbarilor petrec�� in vi�1a ec:ono� i� i, politi � i şi . culturali din comuniti1ile italiene. I1uştrn confe! renaseent!şt! au expnmat sentimentul increderii constante in menirea şi funC1iile educaţiei, dar şi în posibiliti1i1e nelimitate de dezvoltare psihorationa1ă şi emoţională a copilului! tinirului. Apirea din nou, dupl mai mult de zece secole, ideea asigurării unei educa1ii variate a copiilor, care si altemeze in mod echilibrat efortul fizic cu cel intelectual in demersul paideutic. Toate mutatiile petrecute in viala şi in activitatea oamenilor din micile, dar putemicele republici italiene ale epocii, demonstrau ci spa1iul italic devenise centrul cultural al Europei, modul de viatA renascentist rispândindu-se şi in alte state ale Europei, precum Tiriie de Jos, statele gennane, Tiriie Romine etc. InI.mus diD Rotterdam (Erasmus Desiderius Ronerdamus, 1 466-1539) a ingeminat la superlativ noua direclie umanistA a Europei. Marele umanist olandez s-a afirmat cu preocupAri in domenii dintre cele mai variate (filozofie, pedagogie, filologie) fiind recunoscut ca o figurA enciclopedici de la cumpina veacurilor XV şi XVI. Reflec:1ii1e sale
teoretica-filosofice şi pedagogice au produs o mare contribu1ie la laicizarea invă(ământului, la cristalizarea unui nou ideal de viatA umanist. Erasmus persisti in mentalul colectiv al istoriei mai alcs prin efortul slu de a supune unei critici severe teologia şi seolastica medievali, pretenţiile fliţamice şi fariseismul Bisericii in general. lucrarea sa de cApAtii, Elogiul nebuniei sau cuvânlare spre lauda prostiei. lucrare publicati in 1 583 , rAmine un exemplu de satira nec:rutAtoare la adresa celor dominali de ignorantA, fătAmicie şi depravare. Tagma preotilor era prezentati ca o adunilUră de şarlatani care intre1inea cu bunl-ştiin11 ignoranta mirenilor pentru a-i supune şi menţine in ascultare şi penitenli. in opinia sa, natura in genere şi natura umani in special rămine singurul obiect demn de a fi cercetat şi cunoscut. Pe inegalabilul gânditor umanist nu-l mai interesa cunoaşterea celor 4 tipuri de cauze solicitate de învllitura seolasticl, ci, dimpotrivA, cunoaşterea esenlei şi naturii profunde a lucrurilor. Din infinitatea de forme, elrora natura le-a dat viall, ginditorul olandez se opreşte insistent doar asupra omului, care rimine in opinia sa o "divinitate piminteascA, este cel mai sfint altar pentru toate, este ancora sacrA pentru oricine. " Omul astfel redescoperit trebuie insA educat, fonnat in conformitate cu principiile unci noi morale, nu cea creştinii., ghidat de un nou ideal de viall. Venind in sprijinul unei asemenea convingeri, operele sale cu caracter pedagogic - Despre prima educatie liberă o copiilor, Despre
planul de invă/ământ, Educarea principelui creştin. Educarea femeii creştine, Despre educa/ia bunei-cuviinte la copii - dovedesc un respec:t deosebit fatA de om, fatA de nevoia acestuia de a fi educat, de a-şi cunoaşte şi de a-şi dezvolta propriile inclinalii. 26
Primordial, procesul instruetiv-educativ al elevilor urma si inceapă cu însuşirea cuvintelor, iar pe această bazi se putea percepe şi cunoaşte lucrurile din proximitate. In optica lui Erasmus, un rol deosebit de important in procesul instructiv revenea studiului limbilor clasice, prioritar latina, care asigurau o buni cunoaştere a antichitl1ii şi bunelor moravuri. Admiratia şi pretuirea fati de natura şi miretia omului În general şi fală de copil in special, sc manifesta prin atentia deosebill pe care o acorda cunoaşterii de citre educator a particularilălilor de vinil şi individuale ale propriilor elevi. Asemenea particularitAti, considera Erasmus, se dezvAluie În joc, în mişcările naturale ale acestuia. Mediul cel mai optim pentru prima socializare şi prima formA de educalie a copilului rămâne familia, dar În cazul in care mediul patental sau familial nu dovedeşte pricepere pentru funclia educogeni, aceastâ sarcini va fi preluatâ de un preceptor. În opinia lui Erasmus, preceptorul trebuia să fie suficient de pregatit profesional, si detină o serie de abilitâti care să-I faci plicut şi util educirii copilului, respectiv si fie tinăr, inventiv, voios şi prietenos. Constanta incredere in dimensiunea umanisll a culturii l-a determinat pe Erasmus să eviden1ieze rolul formativ primordial al disciplinelor umaniste in detrimentul celor realiste. in acest sens, avea in vedere in primul rând literatura, care, prin con1inuturile sale, avea valen1e modelatoare, fonnative şi educative in devenirea umani. Cultura nu insemna insă eruditie, in opinia sa, ci umanizarea pornirilor instinctive ale copilului prin contactul sAu nemijlocit cu marile opere literare, inclusiv cu cele ale culturii greco-Iatine. Fran�is Rabelais ( 1 494- 1 553), prin intreaga sa conceptie pedagogică şi literari, fundamenteazi teza unei aspira1ii spre idealul omului universal. Cultivarea gustului pentru studierea limbilor clasice a fost unul dintre obiectivele pedagogice majore ale acestui mare gânditor umanist francez. Opera sa de referin1ă rAmine Gargantua fi Pantagruel, o lucrare care, Într-o formă originali, prezintă cducalia de tip renascentist, opozanti educaliei de tip scolastic-medieval. Ca şi Erasmus din Rotlerdam, Rabelais exprimi În aceastA lucrare dispretul ncdisimulat fali de ignoranta şi obscurantismul dogmelor creştine. Evidenliind incidenla nefasll, pe care ignoranla cilugărilor o are asupra oamenilor obişnuiti, in special asupra nevoilor lor reale de cunoaştere, Rabelais incearcă să descrie, prin opozitie, principiile şi metodele potrivit cărora noua educatie trebuia să-şi croiască drum in acele condilii social-istorice. EI dezvăluie consecintele negative ale practicii educative de tip scolastic şi se striduieşte si surprindA beneficiilc pe care le-ar aduce, in formarea tinerilor, utilizarea unor procedee şi tehnici educationale noi, specifice transformArilor din zorii lumii moderne. 27
Mlbal VI$AN, Mlbaela MARTIN In direc1ia sus1inerii elocvente a acestei convingeri - nevoia de schimbare a metodelor educaliei şi conlinuturilor invA1lmântului - Rabelais compara in lucrarea sus-amintiti efectele educatiei dobândite de Gargantua de la un teolog scolastic cu cele rezultate in urma eforturilor şi demersurilor educative oferite de către un preceptor umanist pentru tânlrul Eudemon. Din acest exemplu, pedagogul francez formula câteva concluzii de natură pedagogică: educatia necorespunzAtoare produce Întotdeauna consecinlC dAunătoare asupra dezvoltArii naturii libere a omului; in procesul instructiv-educativ trebuie si se ţină seama neconditionat de legile naturii; educa1ia are sarcina de a servi şi pregAti un "om universal"; dimensiunea universalitA1ii prin educalie se concretizeazA in primul rând intr-o temeinicA pregAtire intelectualA. Ultimele douA concluzii trebuie să genereze conlinuturile invAţământului, respectiv ceea ce urmeazA si fie transmis tânArului de cAtre educator pentru ca formarea lui umanistl sA fie deplină. într-o epistolA pe care Gargantua o transmitea fiului său, Pantagruel, erau înşiruite câteva cerinte/imperative educationale, ce trebuiau a fi respectate in conformitate cu un anumit plan de studiu. Putem conchide ci asemenea idei susţineau convingerea lui Rabelais asupra necesitAlii derulArii unui invAllmânt riguros, conform unui plan de invi!lmânt şi a unei programe şcolare, ambele instrumente pedagogice trebuind si fie stabilite anticipat. Astfel de Îndemnuri/sfaturi pe care tatAl le oferA fiului său sunt adevArate directii care jaloneazA pregAtirea pentru viall a fiecArui tânAr: cunoaşterea limbilor strAine (greaca, latina, araba, ebraica); cunoaşterea naturii; studierea medicinii, astronomiei, ştiinlClor
politice şi a muzicii; cunoaşterea aprofundatA a omului. in douA dintre capitolele acestei cArţi, Rabelais se referi şi la modalitllile de realizare a instruirii şi educaliei, cât şi la mijloacele ce trebuie folosite in acest sens: utilizarea eficientA a timpului de studiu; altemarea efortului fizic cu cel intelectual in procesul educaliei; lecturarea unor lucrAri cât mai vaste; vizitarea unor ateliere., laboratoare. institu1ii publice etc.; discutarea celor lecturate sau observate; confectionarea diferitelor mulaje, figuri, obiecte, aparate etc.; contactul direct cu activitatea oamenilor şi cu produsele muncii acestora: stimularea interesului elevului pentru invătare; respectarea
celor studiate etc. TotodatA, repetarea cunoştinlelor studiate prin conversalie trebuia sA devină una dintre condiliile esenliale ale instruirii. Însuşirea noilor cunoştinle reprezenta un proces de fixare intr-un mod activ prin intenncdiul intui1iei, procedeu efectuat intr-o manieri pllcutA, pe baza stimulării interesului şi motivaliei pentru invAlare a copiilor. lucrarea de facturi pedagogică pe care ne-o propune Rabelais reliefează multe dintre cerintele educatiei active care insotesc invAIAmântul modem. Un loc special in lucrarea sa ii revenea educaliei
28
Istor;1I peftgog;eL EducllfÎtl tntn exmen,. ,; esen/tJ umlln'.
morale şi estetice a tânArului. Astfel, copilul trebuia sA invC1e sA fie hotArit şi harnic, nu leneş şi ipocrit precum cAlugArii, si se ingrijeascA de fonnarea gustului pentru frumos folosind dupA-amiezile cu preocupAri destinate picturii, muzicii şi lecturii. În finalul acestei clrţi, Rabelais îşi exprima încrederea in natura pozitivA a omului, dar şi convingerea confonn căreia cheia pentru ca omul să se dezvolte annonios consta in eliminarea piedicilor furnizate de autoritatea feudală sau de o educalie necorespunzătoare de tip scolastic. Mlchel de Montaigne ( 1 533-1 592) rămâne in istoria pedagogiei drept figura unui gânditor umanist care a continuat ideile progresiste alc lui Rabelais. Lucrarea sa principalA, intitulată Eseuri, cuprinde numeroase idei privitoare la nevoia de educalie intr-o societate aflatA intr-un profund proces de transfonnAri socio-politice, economice şi culturale. In douA dintre capitolele acestei lucrAri - De.fpre indmmorea dăscrJleased. Despre creşterea copiilor - autorul francez opera o criticA severA educaliei de tip feudal şi, asemenea lui Rabelais, se străduia sI-i convingă pe potentalii zilei că era absolută nevoie de un nou model in fonnarea educalională a tinerilor. Scopul eduC81iei. in optica acestui gânditor umanist, il constituia fonnarea omului de şi pentru societate. a gentilomului, aşa cum il definea el, care, pe lângA eunoştinlele vaste, pe lângA erudilia spiritului, trebuia sA posede o mare capacitate de judecată, chibzuin1ă şi o bogată expcrienlA de via1ă. Fonnarea acestor abilitAli impunea educatorului obligativitatea renuntArii la caducele metode şi mijloace de inv.!ijare (memorarea mecanicI., pedeapsa corporali, dictatul şi autoritarismul excesiv), precum şi incercarea de apro piere tot mai atentă şi mai profundA de sufletul real al copiilor. In dezacord cu Rabclais, Montaigne insista asupra prelucrării infonnaliilor şi utilizarea acestora în mod rational şi autoreflexiv În diferite situatii spatio-temporale ale viC1ii. Fonnarea omului de. pentru şi prin societate unna sA se intemeieze mai ales pe o filozofie morali, care s1_1 invete cum sA evalueze corect diferitele notiuni morale (adevAr, dreptate, bunAtate etc.) şi, mai ales, eum să le unneze in demersurile din viala cotidianA. Acesta este motivul pentru care Nietzsche il considera drept primul mare momlist modern. in demersurile didactice, Montaigne insista pe conversalia de tip socratic (maielltica), considerând-o cea mai eficientA metodA de predare in actul didactic al lccliei. Umaniştii Renaşterii şi Refonnei nu s-au oprit doar asupra refonnării dogmaticii creştine, a Bisericii ca institulie socială şi morală., ci şi asupra modernizării sistemului social, În spelă reorganizarea societătii pe baza unor noi principii, prin eludarea principiilor şi privilegiilor feudale şi instituirea unui tratament egal În fa1a legii Între lOii oamenii. Se creau astfel conditiile genezei unor idei socialist-utopice, care preconizau 29
MIhai VISAN. Mlllae1a MARTIN
crearea unei societăli cu totul diferite, lipsit! de privilegii de orice naturi, in munea dobândea atributul obligativilălii pentru toli celălenii, devenind valoarea supremă a sistemului social. Cei mai reprezentativi ginditori ai socialismului utopic din acea perioadA a fost Thomas Morus şi Thomasso Campanella. Tbomu Morul ( 1 478-1 535) poate fi recunoscut drept primul corifeu al teoriei socialist-utopice privind organizarea societălii de lip egalitar, in care educalia şi invă1ămintul ocupau un Joc apreciabil. Lucrarea sa Utopia sugereazA teza confonn căreia faptele relatate de autor nu se petre