145 77 3MB
Croatian Pages 448 Year 2019
Filozofska biblioteka izdavač: Jesenski i Turk za izdavača: Mišo Nejašmić recenzenti: XXX urednik: Ognjen Strpić grafički urednik: Boris Kuk tisak: Znanje d.o.o., Zagreb
jesenski-turk.hr
Razgovori s djecom jedne male revolcije S engleskoga preveo Dinko Telećan
Naklada Jesenski i Turk Zagreb, prosinac 2018.
Naslov izvornika: Learning in the Age of Digital Reason, Sense Publishers, Rotterdam, 2017.
SADRŽAJ
ZAHVALE . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 7
UVOD . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 13
POVIJEST I FILOZOFIJA . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 17 1. Dvojbeno obećanje obrazovnih tehnologija: povijesni obrasci i budući izazovi – Razgovor s Larryjem Cubanom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 19 2. Rasprskavajući kotao digitalnog obrazovanja: kritička pedagogija i filozofija tehnologije – Razgovor s Andrewom Feenbergom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 41 3. Učenje, kreativna ko(labor)acija i kulture znanja – Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom . . . . . . . . . . . . . . . . . 60 MEDIJSKE STUDIJE . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 105 4. Od elektroničke granice do antropocena – Razgovor s Fredom Turnerom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 107 5. Kako biti moderan: pustolovine situacionističkog socijaldemokrata na radiju, u društvenim igrama i na Internetu – Razgovor s Richardom Barbrookom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 128 6. Novo znanje za nov planet: kritička pedagogija u i za antropocen – Razgovor s McKenziejem Warkom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 174 OBRAZOVANJE . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 221 7. Pedagogija prekarijata – Razgovor s Henryjem Girouxom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 223 8. Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu: u svijetu gdje mnogi svjetovi supostoje – Razgovor s Peterom McLarenom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 250 9. Od antropocentričnog humanizma do kritičkog posthumanizma u digitalnom obrazovanju – Razgovor sa Siân Bayne . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 302
PRAKSA I AK TIVIZAM . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 327 10. Učenje u doba proširenja uma – Razgovor s Howardom Rheingoldom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 329 11. Dalje od škole, dalje od tlake! Bazne pouke i strategije protiv kapitalizma u 21. stoljeću – Razgovor s Astrom Taylor . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 347 12. Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije: od idealističkih pozicija do kolektivnih akcija – Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 374 UMJETNOST . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 415 13. Od teorije medija do Odiseje u svemiru: čudnovat ples ljudskog napretka između znanosti i znanstvene fantastike – Razgovor s Paulom Levinsonom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 417 14. Kuriranje umjetnosti srcem i umom – Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić) . . . . . . . . . . 455 15. Jednaki u nejednakosti: prava umjetnost zna čekati – Razgovor s Dmitrijem Vilenskim (Čto delat?) (u suautorstvu s Anom Kuzmanić) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 501 POGOVOR . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 533 16. Združivanje glasova: začudno umijeće suvremenog istraživanja – Razgovor između Petra Jandrića, Christine Sinclair i Hamisha Macleoda . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 535 LITERATURA . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 574
ZAHVALE Početkom 2012. počeo sam raditi na prvom razgovoru o učenju u doba digitalnog uma s Peterom McLarenom. Taj beskonačni razgovor, koji se i dalje nastavlja kad god Peter i ja uhvatimo slobodan trenutak, urodio je golemom količinom dragocjenog materijala, i što je još važnije, pretvorio je našu profesionalnu suradnju u srdačno prijateljstvo. Budući da sam nastavio raditi na razgovorima s drugim sugovornicima, jednoga dana Peter je pitao: zašto ne sabereš sve te članke i napraviš knjigu razgovora s vodećim znanstvenicima o učenju u doba digitalnog uma? U tom sam trenutku imao samo nekoliko gotovih razgovora. Međutim, odmah sam prihvatio izazov, napisao ponudu za knjigu i poslao je još jednom važnom prinosniku ove knjige – Michaelu Adrianu Petersu. U našim pisanim razgovorima i izvan njih Michael je postavljao izazovna pitanja o mom pristupu dijalogu, otvarao moj um za nove ideje i istraživačke smjerove te mi pomagao da ovoj knjizi dadem sadašnji oblik. Kako sam nastavio s radom, Michael mi je pomogao da (unaprijed/nanovo) objavim razgovore u raznim akademskim časopisima i preporučio ovu knjigu nakladničkoj kući Sense. I što je još važnije, Michael mi je ujedno postao drag prijatelj, pa se naša suradnja proširila daleko izvan opsega ove knjige. Uz blagu potporu Michaela i Petera, bilo je razmjerno lako angažirati znanstvenike koji djeluju na području filozofije, povijesti i pedagoških studija. Međutim, ovu sam knjigu zamislio kao transdisciplinaran dijalog između ljudi koji rade u različitim disciplinama. Kako bih dakle pogurao čitatelje izvan njihovih zona udobnosti, morao sam najprije sâm skočiti u nepoznato. Ulazeći u područje medijskih studija, zatražio sam pomoć od starog prijatelja Marcella Marsa, koji mi je preporučio da razgovaram s McKenziejem Warkom. Jednoga maglovitog dana sastao sam se s Kenom u njegovu omiljenom kafiću u Queensu i objasnio mu svoje zamisli. Malo sam znao o tome što će sve njegova potpora donijeti – za našega dvogodišnjeg razgovora blago me i postupno poučavao o medijskim studijama i usmjeravao moje istraživanje prema drugim sugovornicima. Ken me upoznao s radom Howarda Rheingolda, Freda Turnera i Richarda Barbrooka – a pomogao mi je i da se ubacim u njihove guste rasporede. Vodeći te razgovore, stekao sam (ponovo) nove prijatelje: McKenzieja Warka, Tomislava Medaka, Richarda Barbrooka… Polako ali sigurno, međutim, došlo je (ponovo) vrijeme da se otisnem na nove i neistražene pašnjake. Uvijek sam bio izrazito svjestan da ova knjiga nikad neće moći postići pravu transdisciplinarnost bez umjetnosti. No činilo se da je umjetnost posve izvan moga domašaja, pa sam gotovo bio spreman žrtvovati cjelovitost knjige vlastitoj nemjerodavnosti. Transdisciplinarnost je ovdje spasila moja voljena partnerica i priznata umjetnica Ana Kuzmanić koja je uskočila, odvojila nešto vremena u gustom rasporedu svojih izložbi i 7
Zahvale
bila suautorica nekoliko razgovora povezanih s umjetnošću. Kao praktična umjetnica, Ana Kuzmanić predložila mi je da uključim povjesničarku umjetnosti Anu Peraicu, koja je iznijela vrlo važne uvide u razgovor s Kathy Rae Huffman. Već od prvog razgovora u nizu bio sam blagoslovljen stalnom podrškom dvoje dragih prijatelja – Hamisha Macleoda i Christine Sinclair. Oni su čitali brojne odlomke i lektorirali konačne tekstove, podizali mi samopouzdanje narušeno odbijanjima potencijalnih sugovornika i probijenim rokovima, i cijelo su vrijeme vjerovali u mene. Nadalje, ovaj je projekt zahtijevao znatnu podršku na radnome mjestu; u nekim je fazama zahtijevao i mnogo putovanja. Dekanica Tehničkog veleučilišta u Zagrebu Slavica Ćosović Bajić bez zadrške je odgovorila na oba zahtjeva i stvorila siguran prostor u kojemu sam se mogao baviti ovim radom. Veliko hvala upućujem i Peteru de Liefdeu iz Sense Publishers, koji je udovoljavao mojem opetovanom kršenju dogovorenih rokova, Jolandi Karadi, koja je sjajno organizirala sve aspekte stvaranja knjige, i xx. Ova je knjiga školski primjer “stvaranja puta hodanjem” (McLaren, 2005: 160). Idući tragom objavljenih razgovora, lako bi se mogla napisati priča o proteklih pet godina moga života i ukazati na većinu novih prijatelja koje sam stekao u tom razdoblju. Dakako, moguće je imati samo određen broj prijatelja – zbog ovih ili onih razloga, moj odnos s mnogim sugovornicima ostao je strogo profesionalan. Međutim, vrlo je važno zahvaliti ljudima kao što su Larry Cuban, Andrew Feenberg, Paul Levinson i drugi, koji su – bez ikakva prethodnog upoznavanja ili osobne poveznice – povjerili svoje vrijeme i energiju anonimnom strancu koji ih je kontaktirao putem e-maila, na društvenim mrežama, ili im je prišao nakon njihovih javnih predavanja. Velikodušnost tih ljudi, koji su pružili dragocjen dar svoga vremena nekome koga nikad prije nisu sreli, opetovano mi obnavlja vjeru u čovječanstvo. Knjiga nikad ne bi nastala bez ljubazne potpore moje obitelji. Proteklih pet godina Ana Kuzmanić i Toma Jandrić Kuzmanić patili su od moje nervoze, odsutnosti na putu i dugotrajnih povlačenja u svijet literature. Ana je svoju dvostruku ulogu moga emocionalnog i intelektualnog partnera odigrala s ljubavlju, emocionalnom nježnošću i intelektualnom oštrinom. O objavljenim razgovorima raspravljalo se u našoj kuhinji, dnevnoj sobi, automobilu i drugdje – neopipljivi tragovi tih rasprava prožimaju svaku pojedinu stranicu ove knjige. Tokom pet godina pripremanja ove knjige mnogi su razgovori objavljivani, nanovo objavljivani, proširivani, skraćivani i prevođeni. Objavljeni razgovori igrali su značajnu ulogu u predstavljanju ovog djela novim sugovornicima i čitateljima, a složeni izdavački procesi donosili su dragocjene povratne informacije od brojnih urednika i recenzenata. Želio bih zahvaliti sljedećim publikacijama na dopuštenjima da iznova tiskam razgovore, odnosno njihove dijelove u ovoj knjizi:
8
Petar Jandrić
Znanje u digitalnom dobu
Bayne, S. & Jandrić, P. (2017). From Anthropocentric Humanism to Critical Posthumanism in digital education. Knowledge Cultures, 5(2): 197–216. Cuban, L. & Jandrić, P. (2015). The dubious promise of educational technologies: historical patterns and future challenges. E-Learning and Digital Media, 12(3-4): 425–439. Feenberg, A. & Jandrić, P. (2015a). The bursting boiler of digital education: critical pedagogy and philosophy of technology. Knowledge Cultures, 3(5): 132–148. Feenberg, A. & Jandrić, P. (2015b). The bursting boiler of digital education: critical pedagogy and philosophy of technology. Philosophy of Education, 15(1): 6–25. (Pretisak teksta “The bursting boiler of digital education: critical pedagogy and philosophy of technology”, predgovor na ukrajinskom, tekst na engleskom jeziku.) Giroux, H. & Jandrić, P. (2015a). Pedagogy of the Precariat: critical pedagogy in and for the age of the digital media. Counterpunch, Weekend Edition, 12.–14. lipnja. Giroux, H. & Jandrić, P. (2015b). Pedagogy of the Precariat: critical pedagogy in and for the age of the digital media. Znet, 15. lipnja. (pretisak) Huffman, K. R., Peraica, A., Kuzmanić, A. & Jandrić, P. (2017). Curating digital heart with heart and mind. n.paradoxa: international feminist art journal, 40, 21–31. Levinson, P. & Jandrić, P. (2016). From Media Theory to Space Odyssey: The curious dance of human progress between science and science fiction. Kindle Edition. New York: Connected Editions. McLaren, P. & Jandrić, P. (2014a). Critical revolutionary pedagogy is made by walking – in a world where many worlds coexist. Policy Futures in Education, 12(6): 805–831. McLaren, P. & Jandrić, P. (2014b). Kultura borbe protiv neoliberalnog kapitalizma. Zarez, 398-99(16): 8–9. (Skraćena verzija teksta “Critical revolutionary pedagogy is made by walking – In a world where many worlds coexist”, na hrvatskom.) McLaren, P. & Jandrić, P. (2015a). Critical revolutionary pedagogy in and for the age of the network. Philosophy of Education, 14(1): 106–126. (Skraćena verzija teksta “Critical revolutionary pedagogy is made by walking – In a world where many worlds coexist”, predgovor na ukrajinskom, tekst na engleskom jeziku.) McLaren, P. & Jandrić, P. (2015b). Revolutionary critical pedagogy is made by walking – in a world where many worlds coexist. U P. McLaren, Pedagogy of Insurrection: From Resurrection to Revolution. New York: Peter Lang, str. 255–298. (Ažurirana verzija teksta “Critical revolutionary pedagogy is made by walking – in a world where many worlds coexist”.) McLaren, P. & Jandrić, P. (2015c). The critical challenge of networked learning: using information technologies in the service of humanity. U Petar Jandrić & Damir Boras (ur.), Critical learning in digital networks (str. 199–226). New York: Springer. McLaren, P. & Jandrić, P. (2017a). From liberation to salvation: Revolutionary critical pedagogy meets liberation theology. Policy Futures in Education.
9
Zahvale
(Dug novi razgovor o pedagogiji oslobođenja koji je ovdje djelomično reproduciran.) McLaren, P. & Jandrić, P. (2017b). Peter McLaren’s liberation theology: Karl Marx meets Jesus Christ. U J. S. Brooks i A. Normore (ur.), Leadership Lessons: Great Thinkers on Equity, Justice and Education. New York: Teachers College Press. (Kraća verzija teksta “From Liberation to Salvation: Revolutionary critical pedagogy meets liberation theology”.) Peters, M. A. & Jandrić, P. (2015a). Learning, creative col(labor)ation, and knowledge cultures. Review of Contemporary Philosophy, 14: 182–198. Peters, M. A. & Jandrić, P. (2015b). Philosophy of education in the age of digital reason. Review of Contemporary Philosophy, 14: 161–182. Peters, M. A. & Jandrić, P. (2015c). Philosophy’s pedagogy in the age of digital cultures. Philosophy of Education, 14(2): 12–36. (Skraćena verzija teksta “Philosophy of education in the age of digital reason and learning, creative col(labor)ation, and knowledge cultures”, predgovor na ukrajinskom, tekst na engleskom jeziku.) Peters, M. A. & Jandrić, P. (2017a). Learning, creative col(labor)ation, and knowledge cultures. U M. A. Peters i P. Jandrić, The Digital University: A dialogue and manifesto. New York: Peter Lang. (Ažurirane verzije tekstova “Philosophy of education in the age of digital reason” i “Learning, creative col(labor)ation, and knowledge cultures”, pod jednim naslovom.) Rheingold, H. & Jandrić, P. (2015a). Learning in the age of mind amplification. Knowledge Cultures, 3(5): 149–164. Rheingold, H. & Jandrić, P. (2015b). Učenje u doba tehnološkog pojačavanja uma. Zarez, 407(17): 4–5. (Skraćena verzija teksta “Learning in the age of mind amplification”, na hrvatskom jeziku.) Turner, F. & Jandrić, P. (2015). From the Electronic Frontier to the Anthropocene: A Conversation with Fred Turner. Knowledge Cultures, 3(5): 165–182. Turner, F. & Jandrić, P. (2016). Od tehno-univerzalizma do kiber-libertarijanizma. Zarez, 428(18): 6–7. (Skraćena verzija teksta “From the Electronic Frontier to the Anthropocene: A Conversation with Fred Turner”, na hrvatskom.) Vilensky, D., Kuzmanić, A. & Jandrić, P. (2016). Equal in inequality: True art knows how to wait. Oslo: TOpublic. http://www.motoffentlighet.no/single-post/2016/03/26/De-kollektive-kunstpraksisene-av-Dmitry-Vilensky (pristupljeno 22. srpnja 2016.). (Ranija, mnogo kraća verzija razgovora koji je ovdje objavljen.) Wark, M. & Jandrić, P. (2016). New knowledge for a new planet: Critical pedagogy for the Anthropocene. Open Review of Educational Research, 3(1), 148–178.
10
UVOD Recimo da bih htio napraviti tulum – ništa luksuzno, samo običan roštilj s hladnim pićima. Na taj bih tulum pozvao svakoga tko želi nešto reći o ljudskom učenju u doba digitalnog uma. Dok bi moji gosti jeli, pili i možda igrali stolni tenis, ja bih se tiho kretao od skupine do skupine i prisluškivao njihove razgovore. Koliko god to možda čudno zvučalo, mislim da bi to bio najbolji tulum u mom životu. No takvi se tulumi ne događaju u stvarnom svijetu. Istina, Peter McLaren, Henry Giroux i Michael Peters prijatelji su koji se redovito nalaze; isto vrijedi za McKenzieja Warka, Richarda Barbrooka i Freda Turnera, kao i za mnoge druge ljude predstavljene u ovoj knjizi. U pravilu, međutim, te veze kao da su oblikovane sličnim stručnim interesima, obrazovanjem, političkim programima i osobnim putanjama. No tulum iz mojih snova je drukčiji. Nije mi stalo do toga da okupim stare prijatelje; umjesto toga želim povezati ljude koji obično ne razgovaraju jedni s drugima, prestupiti granice znanstvenih disciplina i potaknuti razgovore koji se vjerojatno ne bi odvili drugdje. Na sjecištima tih ljudi i njihovih ideja, želio bih pokušati stvoriti nov spektar (obrazovnih) prilika za bolje društvo. Nažalost, taj je tulum dalek ideal. Kao što kaže Pjesnik: “Ima u nebu i na zemlji više stvari, dragi Horacije, nego što se i sanja u vašoj filozofiji” (Shakespeare, 2017).1 Umjesto da se prepustim beznađu, međutim, odlučio sam učiniti najbolju dostupnu stvar koje sam se mogao sjetiti – raspraviti o svojim interesima s ljudima koji rade u raznim disciplinama i perspektivama, i poredati te rasprave jednu do druge u ovoj zbirci. Ova je knjiga pokušaj priređivanja virtualnog tuluma mojih snova. Da parafraziram drugog, suvremenijeg pjesnika: to je moj tulum, pozivam koga ja želim, pitam što ja želim i priređujem razgovore onako kako želim – i to je ujedno glavna snaga i glavna slabost ove knjige. Knjiga sadrži šesnaest razgovora s ljudima koji se bave filozofijom, poviješću, medijskom teorijom, obrazovanjem, praksom, aktivizmom i umjetnošću. Većina tih ljudi djeluje na više područja – Paul Levinson je teoretičar medija i pisac znanstvene fantastike, Astra Taylor je filmašica i aktivistica… Moj izbor sugovornika ciljao je na utopijsku zadaću pokrivanja svih glavnih područja i tradicija kojima je stalo do ljudskog učenja. Međutim, svako uključivanje zrcali se u nekom isključivanju. Uključivanje filozofije i povijesti urodilo je isključivanjem psihologije i antropologije; uključivanje različitih naraštaja urodilo je isključivanjem nekih važnih suvremenih ličnosti. Uz to, potpuno sam svjestan nesretnog naginjanja ove knjige prema muškim sugovornicima, prema onima koji su zaposleni u institucijama visokog obrazovanja i prema onima koji žive na globalnom sjeveru. Premda nema isprike za te neravnoteže, one kazu1
William Shakespeare, Hamlet, prev. Josip Torbarina, Nakladni zavod MH, Zagreb, str. 49. (Ova i sve sljedeće bilješke u fusnotama su prevoditeljeve.)
11
Uvod
ju važnu priču o izazovima i ograničenjima dijaloškog pristupa u umreženom društvu. Potencijalne sugovornike identificirao sam na temelju njihovih radova i osobnosti. Najprije bih potražio općenite podatke u izvorima kao što su enciklopedijske natuknice, filmovi i glavne kritike, i pokušao bih razumjeti značaj njihovih doprinosa. Tada bih pristupio ljudima – putem e-maila, na konferencijama ili preko preporuka prethodnih sugovornika. Pri prvom kontaktu sažeto bih predstavio knjigu i glavne razloge zbog kojih bi se oni trebali priključiti razgovoru. Međutim, suradničko pisanje neobičan je čin ljubavi prema istraživanju i velikodušnosti prema drugima te zahtijeva znatno ulaganje vremena i strasti. Neke moje zamolbe za razgovor bile su dočekane s očitim zadovoljstvom, druge su naišle na oprez, a barem polovica zamolbi rezultirala je odbijanjem. Nakon dugih i uzaludnih pokušaja da shvatim razloge tih odbijanja, zaključio sam da su ključne sile koje oblikuju ovu knjigu emocionalno zavođenje i međusobna privlačnost – otprilike poput odluke da se pleše s neznancem na prepunome plesnom podiju. S moje strane, prosječan razgovor iziskivao je između 15 i 30 dana rada. Međutim, vremenski raspon između prvoga kontakta i autoriziranog teksta znatno je varirao. Zapodjenut početkom 2012., razgovor s Peterom McLarenom nije okončan do dan-danas; najkraći razgovor, onaj s Andrewom Feenbergom, potrajao je malo manje od mjesec dana. Prosječno vrijeme pisanja ovih tekstova bilo je oko godinu dana. Stoga sam, da bih dovršio knjigu za života, morao raditi na nekoliko razgovora u isto vrijeme – a to se može osjetiti u poveznicama između članaka. Ljudi su razgovorima pristupili na veoma raznolike načine. Peter McLaren, Michael Peters, Andrew Feenberg, Fred Turner, Larry Cuban, Christine Sinclair, Hamish Macleod, Marcell Mars i Tomislav Medak razgovarali su pismenim putem. Neki su na moja pitanja odgovarali u jednoj ili dvjema sesijama, drugi su se upuštali u višestruke izmjene e-mailova i prave pisane dijaloge. Siân Bayne, Richard Barbrook, Astra Taylor, Henry Giroux, Paul Levinson, Kathy Rae Huffman i Howard Rheingold radije su razgovarali osobno. Neki od njih autorizirali su transkripte s minimalnim izmjenama, dok su drugi mnogo ispravljali. McKenzie Wark i Dmitrij Vilenski započeli su razgovore pismeno i završili ih uživo. Te su razlike u znatnoj mjeri oblikovale stil i sadržaj razgovora, pa sam odlučio na početku svakog poglavlja iznijeti kratke priče o svojim interakcijama sa sugovornicima. Razgovori su se vodili u razdoblju od pet godina. Prvi razgovor, onaj s Peterom McLarenom, zapodjenut je početkom 2012., a posljednji, s Christine Sinclair i Hamishem Macleodom, dovršen je u ožujku 2017. Dao sam sve od sebe da svim sugovornicima posvetim jednaku pažnju. Međutim, nema sumnje da su kasniji sugovornici razgovarali s mnogo kompetentnijom osobom nego rani sugovornici. Nije pretjerano reći da su moji sugovornici u ovoj knjizi najbolji učitelji koje sam ikad imao – a ta mala nepravda naprosto ide u rok službe. 12
Petar Jandrić
Znanje u digitalnom dobu
Pisanje ove knjige bilo je pravo putovanje u nepoznato. Umjesto da planiram njezinu strukturu, Peter i Michael blago su me navodili da oblikujem svoje misli. Umjesto da biram sugovornike, mene su odabirali ljudi kojima su moje ideje bile zanimljive. Umjesto da pišem tekst, postavljao sam pitanja i puštao knjigu da se sama piše. Knjiga odražava moju osobnu povijest i povijesni trenutak u kojemu živimo. Puštanje stvari da se odvijaju same od sebe za posljedicu neizbježno ima nesigurnost i nepredvidljivost. Po svoj prilici, međutim, tek napuštanjem svojih zona udobnosti možemo naučiti nešto uistinu novo. Ova knjiga predstavlja razuzdan, spontani tulum na temu učenja u doba digitalnog uma s ljudima koji djeluju u raznim perspektivama i disciplinama – i doista se nadam da ćete u tom tulumu uživati koliko sam u njemu uživao ja!
13
POVIJEST I FILOZOFIJA
1. P O G L A V L J E
DVOJBENO OBEĆANJE OBRAZOVNIH TEHNOLOGIJA: POVIJESNI OBRASCI I BUDUĆI IZAZOVI Razgovor s Larryjem Cubanom Larry Cuban je profesor emeritus edukacijskih znanosti na Sveučilištu Stanford u Kaliforniji. Njegovi su glavni istraživački interesi povijest nastave i poduke, obrazovno vodstvo, školska reforma, učinkovitost škola i upotreba tehnologije u učionici. Najmlađi od trojice sinova roditelja ruskih doseljenika i jedini u obitelji koji je pohađao fakultet, Larry je karijeru započeo 1956. kao srednjoškolski profesor povijesti i u srednjoj školi predavao je ukupno četrnaest godina. Nakon što je 1974. obranio doktorat iz povijesti obrazovanja, promaknut je na položaj okružnog nadzornika, na kojemu je služio sedam godina. Godine 1981. napokon je postao profesor na Sveučilištu Stanford i dvadeset godina radio je kao profesor. Od 1990. do 1991. bio je predsjednik Američkog udruženja za istraživanja u obrazovanju (American Education Research Association, AERA). Na Fakultetu za edukacijske znanosti na Stanfordu studenti su sedam puta glasali za njega kao za nastavnika godine. Kao praktičar stalno radi s nastavnicima i upraviteljima te sudjeluje u raznim obrazovnim projektima. Otkako je postao profesor u miru, nastavio je držati seminar o “dobrim” školama, istraživati u školama i pisati, uključujući njegov diljem svijeta popularni blog na kojemu piše dvaput tjedno. Larry je objavio brojne “kolumne, znanstvene članke i knjige o razrednoj nastavi, povijesti školske reforme, o tome kako se određena obrazovna politika prevodi u praksu te o učiteljskoj i učeničkoj upotrebi tehnologija u osnovnoj i srednjoj školi i na fakultetu” (Cuban, 2016). Među njegovim su knjigama Učitelji i strojevi: upotreba tehnologije u učionici od 1920. (Teachers and Machines: Classroom Use of Technology Since 1920, 1986.), Kako su učitelji podučavali: stalnost i promjena u američkim učionicama, 1890. – 1990. (How Teachers Taught: Constancy and Change in American Classrooms, 1890–1990 , 1993.), Glavinjanje prema utopiji: stoljeće reforme javnih škola (Tinkering toward Utopia: A Century of Public School Reform (s Davidom Tyackom, 1995.)), Preuveličana i premalo rabljena: računala u učionicama (Oversold and Underused: Computers in the Classrooms, 2001.), Zašto je tako teško dobiti dobre škole? (Why Is It So Hard to Get Good Schools?, 2003.), Ploča i bilanca: zašto škole ne mogu biti poslovni pothvati (The Blackboard and the Bottom Line: Why Schools Can’t be Businesses, 2005.), Držati se sredine – kako učitelji podučavaju u eri testiranja i odgovornosti (Hugging the Middle – How Teachers Teach in an Era of Testing and Accountability, 2008.), U crnoj kutiji razredne prak15
Povijest i filozofija Dvojbeno obećanje obrazovnih tehnologija
se: promjena bez reforme u američkom obrazovanju (Inside the Black Box of Classroom Practice: Change without Reform in American Education, 2013.) i mnoge druge. Njegova je najnovija knjiga Nastava povijesti tada i sada; priča o stabilnosti i promjeni u školama (Teaching History Then and Now; A Story of Stability and Change in Schools (2016b). O RAZGOVORU Ovaj se razgovor odvio prije nego što sam oblikovao zamisao za ovu knjigu – vodio sam ga za posebno izdanje časopisa E-learning and Digital Media pod naslovom “Umrežena područja i budućnosti kojima se nadamo: transgeneracijski dijalog” (“Networked Realms and Hoped-For Futures: A Trans-Generational Dialogue”, Jandrić, Sinclair & Macleod, 2015). Larry i ja nikad se nismo osobno sreli, a tekst je napisan kroz sedam izmjena e-mailova potkraj 2013. i početkom 2014. Izvorni razgovor reproduciran je u blago skraćenom obliku. K AKO IZMIŠL JATI PROŠLOST? Petar Jandrić (PJ): Prije dva desetljeća, u članku “Četiri priče: o nacionalnim ciljevima za američko obrazovanje”, napisali ste: Povjesničari izmišljaju prošlost. Pritom ne mislim da povjesničari izmišljaju činjenice, iako često otkrivaju nove; hoću reći da povjesničari postavljaju pitanja o prošlosti, analiziraju dostupne izvore i dokaze te filtriraju podatke kroz svoja iskustva, vrijednosti i stručnost kako bi stvorili vlastite verzije onoga što se dogodilo. Budući da su povjesničari proizvodi svoga vremena i da se razlikuju jedni od drugoga, povijesti istoga događaja, doba ili institucije bit će različite. Kao što se živopisno pokazuje u klasičnom filmu Rašomon, u kojemu se priča o napadu na srednjovjekovne plemiće kazuje iz različitih gledišta, povijest je satkana od mnoštva tumačenja onoga što se dogodilo. (Cuban, 1990: 265)
Zajedno s mnogim drugim čitateljima, beskrajno uživam u vašim izmišljanjima prošlosti prikazanim u knjigama kao što je Učitelji i strojevi: upotreba tehnologije u učionici od 1920. (Cuban, 1986). Međutim, govoriti o stvarima koje su se dogodile prije 60 ili 70 godina očito je sasvim drukčije nego govoriti o tehnološkom razvoju koji se odigrao prošloga ljeta. Što se događa s tradicionalnim povijesnim mišljenjem u doba umreženosti? Možemo li još uvijek primjenjivati tradicionalne povijesne pristupe na pitanja koja se tiču obrazovanja i tehnologijā? Da se poslužim metaforom iz još jednog od vaših ranijih članaka (Cuban, 1995), trebamo li svoja istraživanja provoditi kao ježevi ili kao lisice? Larry Cuban (LC): Ne mogu preporučiti ni lisičji ni ježev pristup istraživanju. Oba se čine bitnima, no za sebe sigurno znam da sam jež. Pod time mislim da sam ustrajao na istraživanju toga kako su učitelji podučavali 16
Razgovor s Larryjem Cubanom
Kako izmišljati prošlost
u razdoblju reforme usmjerene na visoku vidljivost u prošlosti i kako se obrazovna politika, tada i danas, prevodi u učioničku praksu. Tehnološke inovacije, dakako, koje odobravaju kreatori te politike ili ih gorljivo prihvaćaju pedagozi (ili oboje) uklapaju se u moj nepopustljivi fokus na učitelje i poduku, prošle i sadašnje. Tako sam razmotrio minule napore što su ih školski reformatori uložili da uvedu tehnološke inovacije i utvrdio određene obrasce – vidi Učitelji i strojevi (Teachers and Machines, 1986). Ti ciklički obrasci već gotovo jedno stoljeće prate nove tehnologije: reformski nastrojeni kreatori obrazovnih politika okružuju inovaciju ekstravagantnim tvrdnjama, nakon kojih dolaze akademske studije koje pokazuju ograničenu ili nemaštovitu upotrebu takvih sredstava u učionici, nakon čega pak slijedi razočaranje i potom krivnja koja se svaljuje na učitelje, umjesto na one koji su iznijeli početne tvrdnje. Vidim kako se upravo sada odvijaju dvije aktualne verzije tog ciklusa, sa širenjem tableta i laptopa za svakog učenika u SAD-u. Taj se ciklus također javlja u masovnim otvorenim online tečajevima (Massive Open Online Courses, MOOC) u višem obrazovanju. Povijesno znanje o tome da su ti ciklusi prisutni dulje od stoljeća i da su se raniji naraštaji dobronamjernih reformatora suočavali sa sličnim situacijama kao oni koji sada navijaju za tablete i MOOC-ove moglo bi pomoći suvremenim donositeljima odluka u osmišljavanju politika i implementacijskih kampanja koje će rano uključiti nastavnike u proces kupovanja i primjene najnovijih visokotehnoloških uređaja i softvera. Po mom sudu, dakle, opisivanje i analiza prošlosti, napose veze između novih tehnologija i školovanja, potrebno je još u većoj mjeri radi informiranja kreatora politika, praktičara i istraživača. PJ: Pedagoška istraživanja ponekad su nadahnuta znanstvenom fantastikom, koja nam omogućuje da “eksperimentiramo” s alternativnim stvarnostima, pa čak i s paralelnim povijestima, bez posljedica u stvarnom životu. Slavna djela znanstvene fantastike kao što je opus Isaaca Asimova posvećen robotici, 2001: Odiseja u svemiru Stanleyja Kubricka (1968.), Neuromancer Williama Gibsona (1984.) i Matrix braće Wachowski (1999.) (da navedemo samo nekoliko njih) služe i kao trajni izvori nadahnuća za (kompjuterske) znanstvenike. Što mislite o pokušajima da se pedagoška istraživanja nadahnu znanstvenom fantastikom? Možemo li te zamišljene i/ili budućnosti kojima se nadamo tumačiti kao istinske misaone eksperimente? LC: Futuristički scenariji školovanja koji predviđaju (ili priželjkuju) kakvo će školovanje biti za pola stoljeća ili za cijelo stoljeće prisutni su već desetljećima. (Bilo da su nadahnuti znanstvenom fantastikom ili stvoreni iz mašte, oni koji se danas iznose meni zvuče kao zannstvena fantastika – gotovo se sve svodi na poučavanje djece i omladine na Internetu i nestanak škola od cigala i žbuke, tako da se sve školovanje odvija kod kuće, na radnome mjestu i u drugim okruženjima.) Pojedini zagovornici online učenja u osnovnim i srednjim školama predviđaju konačnu zamjenu for17
Povijest i filozofija Dvojbeno obećanje obrazovnih tehnologija
malnih škola djecom i omladinom koja uči kod kuće i na izvanškolskim mjestima uključujući radno mjesto. U povijesti sam vidio toliko tih fikcionalnih skokova u budućnost, uz gotovo neizbježan izostanak značajnijeg pomaka prema takvim scenarijima. Stoga ostajem izrazito sumnjičav spram tih scenarija. Ne shvaćam ih ozbiljno ni kao misaone eksperimente. Shvaćam ih ozbiljno jedino kao budućnosti kojima se nadamo. Kad se pojave, takvi mi fiktivni skokovi više govore o vrijednostima i težnjama autora nego što predviđaju ono što se će se dogoditi. PJ: Vaši radovi često upućuju na pojmove iz teorije difuzije inovacija Everetta Rogersa (Rogers, 1986, 1995; Jandrić, 2015a) kao što su “inovatori”, “tehnološki lideri”, “rana većina”, “kasna većina” i “konzervativci” (npr. Cuban, 2003: 105). Sve do prilično nedavno, imalo je itekakvog smisla primjenjivati Rogersovu teoriju na odnose između računala i obrazovanja: iz godine u godinu moglo se doslovce vidjeti postupno usvajanje informacijskih i komunikacijskih tehnologija u zapadnim školama. Danas, međutim, kad je većina građana u razvijenom svijetu neprestano povezana, brojenje računala ili korisnika određenog softvera moglo bi se činiti pomalo zastarjelim. Kakav je značaj Rogersove teorije difuzije inovacija za suvremeni odnos između obrazovanja te informacijskih i komunikacijskih tehnologija? Može li se Rogersova teorija proglasiti zastarjelom? Može li se možda dopuniti nijansiranijim pristupima? Gdje bismo trebali tražiti te nove pristupe? LC: Iznijeli ste dobro pitanje. Rogersovom teorijom difuzije služio sam se zato što se uklapala u prva tri desetljeća uvođenja visokotehnoloških sredstava u škole. Postoje dva razloga, međutim, zbog kojih bi trebalo iskušati druge teorije u tumačenju širenja uređaja i softvera te njihove upotrebe u učionici jer, kao što ističete, uređaji i softver postaju široko rasprostranjeni u razvijenom svijetu. Kao prvo, u Rogersovoj teoriji difuzije postoje stanovite pristranosti. Na primjer, teorija daje prednost onima koji usvajaju novu tehnologiju u odnosu na one koji to ne čine ili sporo prihvaćaju inovacije, tj. na “konzervativce”. Ta teorija zanemaruje jednostavnu istinu da u nekim situacijama neke inovacije, nastavnici i drugi pedagozi mogu imati obilato opravdanje da novoj novoj obrazovnoj politici, novom uređaju ili softveru kažu “ne”. Reći “ne”, međutim, smatra se u toj teoriji negativnim. Drugi je razlog taj što teoriju progoni krivnja. Jer zbog onih koji sve to sporo usvajaju ili odluče ne usvojiti, ili zbog zagušenja inovacija uslijed manjka sredstava, počesto se okrivljuju korisnici poput nastavnika. I to je ugrađeno u tu teoriju. Zbog tih bi razloga drugi načini gledanja na to kako se inovacije šire trebali postati dijelom istraživačkog repertoara. Primjerice, teorije koje pomnije razmatraju značajke inovacije i kontekst u kojemu je inovacija smještena, po meni imaju itekakvog smisla. Interakciju između obilježja inovacije i uvjeta prisutnih u određenom okruženju treba istražiti ne okrivljujući onoga tko provodi implementaciju ili njezinu provedbu u određenom okruženju. Pokušajte također razmotriti Hype Cycle, koji je 18
Razgovor s Larryjem Cubanom
Čarobni duh iz računala
razvio Gartner, konzultantska tvrtka za privatni sektor, kao još jedan način ublažavanja pristranosti i krivnje inherentnih u teoriji difuzije. Hype Cycle prati povijesni put koji su slijedile tehnološke inovacije. Sukladno očekivanjima ljudi, on taj put dijeli na sljedećih pet faza: tehnološki okidač, vrhunac napuhanih očekivanja, udolinu razočaranja, strminu prosvjetljenja i visoravan produktivnosti (Gartner, 2014). Hype Cycle tako nudi drugi način propitivanja konteksta u interakciji s inovacijom slobodnoj od krivnje, ali čak i taj model sadrži pristranosti koje treba jasno pokazati. ČAROBNI DUH IZ RAČUNAL A PJ: U nedavnom upisu na svom blogu citirate Mikea Trucana koji govori o “jednoj od devet najgorih praksi u obrazovnim tehnologijama u svijetu u razvoju: Riješimo se hardvera u školama, nadajmo se čaroliji” (Cuban, 2014a), i proširujete to do veoma zanimljive povijesne analize. Što je magijsko mišljenje u kontekstu školovanja i računala? Odakle potječe i hoće li se ikad okončati? LC: Magijsko mišljenje je vjera u znanstveno nedokazane uzročne veze između ljudskih postupaka i događaja. Moguće je da je ono ugrađeno duboko u naš mozak: napokon, možemo ga vidjeti na djelu kad se razbolimo, razočaramo u karijerama, a vidimo ga čak i u disfunkcionalnim obiteljima. Javlja se i u organizacijama koje doživljavaju stres baveći se ozbiljnim problemima. Tako su se, u vrijeme dok su se škole oštro kritizirale zbog neuspjeha (a to je u SAD-u slučaj od sredine 1950-ih), elektroničke tehnologije – Skinnerov “stroj za poduku” bio je popularan u 1950-ima – uvijek iznova primjenjivale kako bi promijenile nastavu i navele učenike da uče više, brže i bolje. Magijsko mišljenje, dakle, po mom se mišljenju čini povezanim s vremenima kada svi mi, uključujući reformatore školstva, priželjkujemo bolja, sretnija vremena. U društvu zaljubljenom u nove tehnologije to se, izgleda, događa često. PJ: Knjiga Prevelika prodaja i premala upotreba (Cuban, 2001) jasno pokazuje da se nastavnici mnogo više služe računalima u privatnom nego u profesionalnom životu. Kad se, međutim, govori o upotrebi tehnologije u školama, često je riječ o tome kako je takoreći nameću vlasti i interesne skupine. Postoji li ikakva korelacija između tih činjenica? Što je s osobnim vlasništvom nad moćnim tehnologijama u samih učenika i nastavnika, a što s njihovim statusom iskusnih (po nekim definicijama) korisnika društvenih medija? LC: Da, postoji korelacija između propisane ili nametnute upotrebe novih tehnologija i problema pri implementaciji koji se pokazuju u učionicama, osobito ako se legitimna bavljenja i potrebe nastavnika zanemaruju u raspravama o sustavnom poboljšanju poduke i učenja. To se često događalo prilikom prijašnjih postavljanja novih tehnologija u SAD-u. Sudeći prema iskustvima s provedbom načela “jedan laptop na svako dijete” u drugim zemljama, moguće je da i za njih vrijedi isto. 19
Povijest i filozofija Dvojbeno obećanje obrazovnih tehnologija
Jaz u nastavničkoj upotrebi računala između škole i doma mogao bi biti povezan s gorespomenutim, a i s manjkom relevantnog softvera, tehničke pomoći na licu mjesta te s nedostatkom dokaza iz prve ruke da će učenici u akademskom smislu postići više s elektroničkim uređajima. Raskorak u upotrebi između doma i škole ima malo veze s nastavnikovim iskustvom s uređajima ili društvenim medijima, a kudikamo više veze s povijesnom ulogom nastavnika kao vratarom učionice, ulogom koju kreatori obrazovnih politika već desetljećima uglavnom ignoriraju. PJ: Što je s anarhijom do koje dovodi situacija u kojoj učenici imaju vlastite uređaje i čestom reakcijom na nju u vidu zabrane upotrebe takvih osobnih uređaja u učionici odnosno školi? LC: Bilo je primjera škola koje su poticale učenike da donose vlastite uređaje, uz učitelje koji su radili s bezbrojnim mobilnim uređajima. Premda neki od tih eksperimenata mogu potrajati neko vrijeme, u doba kad je standardizacija u obrazovnoj politici, proceduri i opremi jasan smjer kojim su krenuli SAD i druge zemlje, takvi primjeri donošenja vlastitih uređaja postat će tek fusnote u svakoj historiji upotrebe tehnologije u školama. PJ: Vaše istraživanje jasno pokazuje da se velika razredna stolna ili prijenosna računala “preuveličavaju i premalo rabe” te predviđa da se s tim tehnologijama “neće dogoditi nikakva temeljna promjena u nastavnoj praksi” (Cuban, 2001: 196). Proteklih su se desetljeća, međutim, kompjuteri razvili u razne ručne uređaje koji su postali naši stalni pratioci. Stolno računalo povezuje nas s Internetom, no smartphone nas pretvara u istinski umrežena bića, u organizme poput kiborga koji uvelike sliče androidima iz filma Jamesa Camerona Terminator (1984.). U knjizi Sami zajedno: zašto više očekujemo od tehnologije a manje jedni od drugih (Alone Together: Why We Expect More from Technology and Less from Each Other), Sherry Turkle naziva taj fenomen “novim stanjem sebstva” (2012: 157) te identificira “životnu mješavinu” i “zbrku onoga što imate on- i offline” (Turkle, 2012: 160). Nadahnuti svojim nedavnim upisom na blogu o učincima visoke tehnologije na ljude (Cuban, 2014b), biste li pokušali iscrtati polaznu liniju za usporedbu između tih generacija tehnologije? Mislite li da to “novo stanje sebstva” ima potencijal da ospori i ugrozi način na koji se informacijske i komunikacijske tehnologije trenutačno koriste u obrazovanju? LC: Da, mislim. Potencijal je tu. Futuristički scenariji o virtualnim školama i postupnoj eliminaciji škola od cigle i žbuke zahvaćaju potencijal što ga pobornici ubrzane online poduke promiču. Ostvarivanje tih scenarija, međutim, nastavit će razočaravati one koji zagovaraju osnivanje većeg broja virtualnih škola. Zašto? Zagovornici virtualnog školovanja mahom ignoriraju jednu povijesnu činjenicu. Širu političku, društvenu i ekonomsku ulogu koju su javne škole imale (a i dalje je imaju) valja shvatiti ozbiljno s obzirom na to da su mnogostruki ciljevi za državne škole koje se financiraju iz poreza već dva stoljeća stvarnost u školama u SAD-u, a slutim da je tako i u većini drugih 20
Razgovor s Larryjem Cubanom
Čarobni duh iz računala
zemalja s javno financiranim obrazovnim sustavima. Osim toga, svaki jaz između velikih promjena u društvu, gospodarstvu i kulturama te onoga što škole rade uvijek se iznova prevodi u školske reforme čija je zadaća ukloniti taj jaz. U SAD-u i u najvećem dijelu Evrope, tješnje veze između gospodarstva i škola u proteklih četvrt stoljeća, primjerice, uspostavljene su u uvjerenju da će stroža mjerila, testovi i odgovornost poboljšati škole i ojačati gospodarstvo stvarajući svestrane diplomce koji će kao takvi postati radna snaga. Uzmimo još jedan primjer. Brzi pristup i upotreba mobilnih uređaja u SAD-u i razvijenom svijetu još nisu praćeni promjenama u organizaciji škola, u uobičajenom odvijanju nastave i prednostima u učeničkim postignućima – a to su očekivanja potaknuta primjenom novih tehnologija u školama. I dalje postoji širok jaz između svakodnevnog vrtloga informacijskih i komunikacijskih uređaja izvan škole i onoga što nastavnici rade s učenicima u učionicama. U SAD-u je nastala orgija kupovanja kako bi se učionice opremile uređajima i novim softverom te kako bi se time smanjio taj jaz. No organizacije, naučio sam to iz istraživanja i iz iskustva, imaju planove za one koji nastoje promijeniti rutinske politike i procedure u tim organizacijama, osobito za institucije zajednice s mnogim ciljevima (npr. građanskim angažmanom, socijaliziranjem mladih u smjeru vrijednosti zajednice, smanjivanjem nejednakosti) koji nadilaze stjecanje informacija i brzu komunikaciju. Većina institucija kao što su škole, bolnice, pravosudni sustav i vojska nastoje održati svoju stabilnost usprkos tomu što ih se stalno poziva da mijenjaju ono što čine. Kao organizacije, te su institucije naučile ugrađivati promjene u tekuću rutinu. Tako stabilnost i promjena u većini tih institucija supostoje u nelagodnoj napetosti. Sveučilišni znanstvenici nazivaju tu napetost “dinamičnim konzervativizmom” (Schön, 1971: 39). Vidim taj dinamični konzervativizam na djelu u školama gdje uče prilagoditi se čestim i prijekim pozivima na promjene u obrazovnim politikama i svakodnevnoj praksi. Previše navijača visoke tehnologije vjeruje da će hardverski uređaji i softverske aplikacije unijeti revoluciju u školsku praksu. Oni, nažalost, ignoriraju ili zaboravljaju te lekcije koje su naučili raniji naraštaji reformatora. PJ: U školama ste proveli više od pola stoljeća. U međuvremenu, informacijske i komunikacijske tehnologije otvorile su goleme prostore za manje formalnu poduku i učenje. Tokom 1970-ih, manja skupina istraživača kao što su Everett Reimer (School is Dead (Škola je mrtva), 1971.), Paul Goodman (Compulsory Miseducation (Obavezno pogrešno obrazovanje), 1973.) i Ivan Illich (Deschooling Society (Raz-školovanje društva), 1971.) pozivali su na potpuno napuštanje tradicionalnog koncepta školovanja putem informacijskih i komunikacijskih tehnologija. U cilju zamjene tradicionalnih škola, Illich je predložio stvaranje zamašnih ne-institucionalnih obrazovnih infrastruktura koje bi se sastojale od skupa četiriju međusobno spojenih obrazovnih mreža: bibliometrijskih servisa za obrazovne objekte, razmjene vještina, nalaženja sebi ravnih i referentnih 21
Povijest i filozofija Dvojbeno obećanje obrazovnih tehnologija
usluga pedagozima općenito (Illich, 1971). Nakon više od četiri desetljeća, ta je vizija utjelovljena u raznim inicijativama kao što je Akademija Khan (2014), i lako je složiti se s Hartovim zaključkom kako nije “odviše nategnuto ustvrditi da je Illich predvidio World Wide Web” (2001: 72). Što mislite o suvremenom potencijalu za raz-školovanje? LC: Raz-školovanje je 2014. umotano u ogrtač sveobuhvatnog online ili virtualnog školovanja, školovanja kod kuće i sličnih shema koje odbacuju škole od cigle i žbuke. Svakako, pristup Internetu i bujicama informacija privlačan je mnogim pobornicima većeg udjela visoke tehnologije u školama. No neki bi se od tih pobornika mogli žacnuti da pročitaju ono što su Ivan Illich, Paul Goodman i Everett Reimer napisali u naponu pokreta mrzitelja škola u 1960-ima i 1970-ima. Ono što su toliki zagovornici razškolovanja tada previdjeli (a previđaju i sada) u svom žaru da likvidiraju javne škole, i dobre i loše, mnogostruke su funkcije kojima javne škole služe u demokratskom društvu. Većina zagovornika raz-školovanja protivila se školstvu u SAD-u zbog ideoloških razloga, a ne učinkovitosti. Škole po njima uče konformizmu, osujećuju pravo učenje, previđaju pojedinačne razlike među djecom i mladima te predstavljaju kloake za one koji će naposljetku istupiti iz škole. Gorljivim promicateljima visoke tehnologije u školama danas je manje stalo do političke i društvene ideologije nego toj ranijoj generaciji. Dobar dio te njihove želje za virtualnim školama potaknut je time što javne škole nisu uspješne i učinkovite u stvaranju gotovih đaka odnosno studenata koji mogu stupiti na tržište rada i biti produktivni radnici – što je svakako drukčija ideologija. Kad bi stvaranje diplomaca za gospodarstvo bilo glavni cilj javnih škola financiranih iz poreza u SAD-u, raz-školovanje bi možda i imalo nekakav zamah. Ali to nije slučaj. Škole imaju skrbničku i socijalizacijsku funkciju (npr. u tome da đaci postanu produktivni građani, da se drže normi zajednice, kritički misle itd.) koje su ključne za demokratsko društvo. Zagovornici raz-školovanja u 1970-ima željeli su posve preskočiti te funkcije. Pobornici visoke tehnologije, online školovanja i hibridnih škola prečesto ignoriraju te funkcije u svojoj želji za većim, boljim i bržim informiranjem i komuniciranjem u školama. PJ: Bismo li utoliko mogli reći da je ideja raz-školovanja samo još jedan primjer magijskog mišljenja? LC: Da, to je prvorazredan primjer takvog samozavaravanja. JAVNI INTELEK TUALCI U I ZA DOBA MREŽE PJ: U prvoj polovici knjige Glavinjanje prema utopiji: stoljeće reforme javnih škola (Tinkering toward Utopia: A Century of Public School Reform) vi i David Tyack analizirali ste obrazovni napredak kao ideologiju (1995.). Stoga bi bilo zanimljivo proširiti vašu analizu ideologije na informacijske i komunikacijske tehnologije. U knjizi Tehnika i znanost kao ideologija Jürgen Habermas tvrdi: 22
Razgovor s Larryjem Cubanom
Javni intelektualci u i za doba mreže
Rastuća racionalizacija društva povezana je s institucionaliziranjem znanstvenog i tehničkog napretka. Kako tehnika i znanost prožimaju institucionalno područje društva – mijenjajući time i same institucije – dokidaju se stare legitimacije. Uz to, sekulariziranje i otčaravanje slika svijeta te cjelokupnog kulturnog predanja po kojima se djelovanje ravna predstavlja drugu rastuću racionalizaciju društvenog djelovanja. (Habermas, 1970: 81).2
Ta se tvrdnja jasno odražava u mnogim aspektima vašeg rada. Danas se, na primjer, racionalizacija često tumači kroz uvođenje poslovnih metoda u škole, a vaša knjiga Ploča i bilanca: zašto škole ne mogu biti poslovni pothvati (The Blackboard and the Bottom Line: Why Schools Can’t be Businesses; Cuban, 2005) iznosi prvorazredne argumente protiv dokidanja starih legitimacija. Međutim, Habermasovo mišljenje duboko je usađeno u duh industrijskog društva pokretanog tradicionalnim masovnim medijima kao što su radio i televizija. Možete li razmotriti ideološku ulogu informacijskih i komunikacijskih tehnologija u suvremenoj školskoj reformi? LC: Ideologija napretka povijesno usađena u školsku reformu koju David Tyack i ja analiziramo u Glavinjanju prema utopiji (1995.) godine 2014. još je živa i zdrava. Zove se ICT ili IKT (informacijska i komunikacijska tehnologija), online poduka i virtualno školovanje. Praveći napadnu reklamu, reformatori su svojedobno promicali elektroničku tehnologiju kao sredstvo da se učenici navedu da uče više, brže i bolje nego prije, a nastavnici da promijene tradicionalan način nastave. To se na globalnoj razini nastavlja i danas. Premda postoje duboke podjele među školskim reformatorima u SAD-u, glavni politički i poslovni vođe trenutačno vide IKT, uz prošireni roditeljski izbor škola, nacionalne standarde nastavnog programa, testiranje i odgovornost za rezultate, kao osmocilindarski motor za pretvaranje škola u učinkovitije, efikasnije institucije što proizvode svršene đake odnosno diplomirane studente koji mogu stupiti na tržište rada i pridonijeti rastućem gospodarstvu. Primjerice, porast zanimanja za online poučavanje u osnovnim i srednjim javnim školama te širenje virtualnih škola jedno je od obilježja suvremenoga reformskog programa koji odražava tu ideologiju neizbježnog napretka prema racionalnijem gospodarstvu, učinkovitije upravljanim institucijama i djelotvornoj izvedbi nastave. PJ: U proteklih desetak godina mnogo se govorilo o potencijalu informacijskih i komunikacijskih tehnologija za demokraciju (npr. Jandrić & Boras, 2012). U nekoliko knjiga, među kojima su Zašto je tako teško dobiti dobre škole? (Cuban, 2003), Držati se sredine – kako učitelji podučavaju u eri testiranja i odgovornosti (Cuban, 2008) i Glavinjanje prema utopiji: stoljeće reforme javnih škola (Tyack i Cuban, 1995), analizirate društvenu 2
V. Jürgen Habermas, Tehnika i znanost kao “ideologija”, prevela Nadežda Čačinovič-Puhovski, Školska knjiga, Zagreb, 1986.
23
Povijest i filozofija Dvojbeno obećanje obrazovnih tehnologija
ulogu obrazovanja u tržišno orijentiranoj demokraciji. Kako povezujete tradicionalne odnose između obrazovanja i demokracije s informacijskim i komunikacijskim tehnologijama? LC: Kratki je odgovor da je IKT ušao u škole mahom zbog ekonomskih i društvenih razloga. Da, postojao je i politički razlog kao što je porast građanskog sudjelovanja u školama i izvan njih, no on je očito bio podređen drugim razlozima. Dugi odgovor je sljedeći. Počevši od ranih 1980-ih s uvođenjem osobnog računala, reformatori su reklamirali ne samo upotrebu kompjutera u školama kao lijek za gospodarstvo koje slabi i za slabe škole nego i kao sredstvo širenja sudjelovanja djece i mladih u stvarima zajednice, jačanja građanskog angažmana i revitalizacije demokratskog duha u SAD-u. Imajte na umu da riječ “demokracija” može raznim ljudima značiti razne stvari: tu su njena individualistički orijentirana inačica, ona komunitaristička i njen deliberativni oblik. Takve su definicije važne i treba ih jasno iznositi. Proteklih su godina ti pojmovi postali nedefinirani. Od tih zanosnih vremena, kada su scenariji visokotehnološkog sudjelovanja građana postali opće mjesto za one koji su zagovarali nove tehnologije izvan škola, vjerovanje da će upotreba računala i ručnih uređaja osnažiti deliberaciju o obrazovnim politikama i demokratske prakse u školama na svim razinama upravljanja (kako god se ono definiralo) i dalje ostaje snažna vizija za IKT zanesenjake. Internet kao sredstvo poticanja virtualnih zajednica i demokratskog sudjelovanja privukao je akademske istraživače, političke vođe i pedagoge. Lincoln Dahlberg (2001) i Benjamin Barber (1998) tvrde da te nove tehnologije mogu poticati različite oblike demokracije, no koliko mogu vidjeti, mimo izoliranih primjera takvi argumenti tek moraju uvjeriti pedagoge da redovito rabe IKT u školama i učionicama kako bi potaknuli više demokratskih praksi na razrednim satovima. Možda dio razloga za to leži u tome da u proteklih tridesetak godina elite obrazovne politike naglašavaju ekonomsko opravdanje za školovanje (tj. pripremaju sljedeće generacije s vještinama koje imaju uporište u poslu za radno mjesto koje se stalno mijenja), istiskujući tako političko opravdanje, tj. građanski angažman. Stoga tek valja vidjeti jesu li rast novih tehnologija, njihova rasprostranjenost i upotreba u školama doveli do većeg sudjelovanja učenika, bilo onih u školama ili onih koji su već maturirali, angažiranih u svojim zajednicama, ili barem do povećane stope glasanja u protekla tri desetljeća. PJ: Plodan ste pisac akademskih knjiga i članaka te vrlo aktivan bloger. Od 2009. vašoj su web-stranici, Larry Cuban on School Reform and Clasroom Practice (Larry Cuban o školskoj reformi i nastavnoj praksi, 2014c) čitatelji raštrkani diljem svijeta (njih gotovo 40% međunarodni su čitatelji) pristupili 800 000 puta. Vaši tekstovi počesto izazivaju žive online rasprave u kojima bude 30, 40 ili čak 50 odgovora. Ta razina javnog angažmana zahtijeva mnogo vašeg vremena i truda. U sadašnjem akademskom okviru, međutim, to se definitivno smatra manje “važnim” od standardnih 24
Razgovor s Larryjem Cubanom
Javni intelektualci u i za doba mreže
oblika akademskog pisanja. Kao profesor u miru ne morate brinuti o akademskim igrama prestiža, no mi ostali smrtnici moramo pažljivo birati koje ćemo bitke voditi kako bismo preživjeli na akademskom tržištu. Ako se slažete, želio bih “napasti” taj problem na dvjema zasebnim razinama. Prvo, kakva je budućnost tradicionalnih izdavačkih formata (kao što su knjige, časopisi i novine) u kontekstu informacijskih i komunikacijskih tehnologija? Drugo, kako se to odražava na svijet škole/akademije? LC: Za nekoga tko ima samo 50% uspješnosti u predviđanjima – pogledajte prognoze koje sam iznio u Učiteljima i strojevima (Cuban, 1986) – pokazao sam se osrednjim u pretkazivanju buduće interakcije između IKT-a, akademskog napredovanja i tradicionalnih izdavačkih formata, to jest knjiga, časopisa itd. Uzmite u obzir da u SAD-u postojano pada broj stalnih, nereizbornih namještenja u koledžima i na sveučilištima, uz odgovarajući porast broja kratkoročnih namještenja bez stalnog statusa. Za profesore sa stalnim statusom koji traže promaknuće, sve više stručno recenziranih časopisa bit će na mreži, a širit će se i stručno recenzirane e-knjige i slične elektroničke verzije. Stoga vjerujem da će objavljivanje u tradicionalnim medijima i dalje biti zlatni standard. Veoma sumnjam, međutim, da će na tim akademskim položajima gdje se još čeka stalni status nekome pomoći u promoviranju to što je bloger. Ne znam ni za kakvo udruženo nastojanje na sveučilištima u SAD-u da se blogovi uključe kao dio portfolija koji se podnosi radi odluke o stalnom statusu. Ovisno o akademskoj disciplini, činjenica da je netko prvi autor timski napisanog članka ili knjige kratkoročno će se i dalje visoko cijeniti na koledžima i sveučilištima. Jednom, međutim, kad se stekne stalni status, za one profesore koji streme predstaviti svoje ideje i istraživanja široj publici (npr. nastavnicima, upraviteljima, kreatorima obrazovnih politika i roditeljima), pisanje na blogu očigledno je način da se dopre onkraj onih nekoliko tisuća koji čitaju akademske časopise. Pisanje za širu publiku vidim kao oblik nastave, ne radi akademskog napredovanja ili utjecanja na određenu disciplinu. Novinski članci, pisanje na blogu i pisanje za široku publiku u čitanim i tiražnim internetskim i tiskanim časopisima način su da ideje dospiju na tržište školske reforme tako da se ponude različite perspektive na koje čitatelji možda nisu naišli drugdje. PJ: Povijest je jedno od područja koja jasno pokazuju da je podučavanje mnogo više od posla, a naše dužnosti sežu daleko onkraj dosezanja “mjerilā” standardiziranih nastavnih programa i testiranja. Kad god uđemo u svoje učionice, naše misli, mnijenja i stavovi postanu javni – u tom su smislu svi nastavnici javni intelektualci. Do prije nekoliko desetljeća, tradicionalni masovni mediji kao što su novine i knjige omogućavali su tek ograničen prostor za objavljivanje naših misli izvan učionice – a ulaz u taj prostor pomno je čuvala čitava struktura urednika, recenzenata i drugih vratara. Danas, međutim, informacijske i komunikacijske tehnologije podupiru široke prostore za javni angažman bez posrednika. Svatko može otvoriti blog, a 25
Povijest i filozofija Dvojbeno obećanje obrazovnih tehnologija
njegov uspjeh ovisi samo o autoru – preskočivši posrednike, upadamo u zečju rupu gdje milijuni mrežnih stranica lebde i bore se za priznanje. Koji su glavni izazovi javnog angažmana nastavnika u doba mreže? LC: Silno sam impresioniran eksplozijom blogova koje pišu nastavnici i školski ravnatelji, uključujući umirovljene nastavnike i druge praktičare. Mnogi čitatelji mog bloga su učitelji i školski upravitelji – gdje nalaze vremena da čitaju i pišu, ne znam – i puno učim od onih koje čitam. Smatram da je taj procvat nastavničkog i ravnateljskog pisanja definitivan plus za profesiju i za javnu raspravu o obrazovnoj politici. PJ: U predgovoru Glavinjanju prema utopiji iznosite vrlo uvjerljiv povijesni argument da je “reformiranje javnih škola odavno omiljen način poboljšanja ne samo obrazovanja nego i društva” (Tyack & Cuban, 1995: 1). U svom predavanju u Barceloni (Cuban, 2010) nazvali ste taj proces “edukacionalizacijom” raznih društvenih i gospodarskih problema. Slično tomu, čini se da se informacijske i komunikacijske tehnologije ujedno doživljavaju kao lijek za gotovo sve bolesti. Naše tvornice gube od konkurencije? Kupimo nova računala. Produktivnost našeg ureda pada? Kupimo nova računala. Naši učenici padaju na standardiziranim ispitima? Kupimo nova računala. U svrhu ove rasprave, taj ću proces nazvati “tehnologizacijom” suvremenih društvenih problema i oprezno dodati da potraga za tim pojmom putem Googlea (provedena 7. lipnja 2014.) izbacuje samo četiri izvora. Kako biste analizirali odnose između “edukacionalizacije” i “tehnologizacije” našeg društva? LC: David Labaree koristi se pojmom “edukacionalizacija” kad govori o navici američkih političkih elita da se služe školskom reformom kako bi riješile društvene, gospodarske i političke probleme u SAD-u (v. Labaree, 2008). “Edukacionalizacija” znači prenošenje društvenih strukturnih problema na obrazovnu instituciju tako da pojedinačni učenici i nastavnici tada postaju, prvo, laka meta za okrivljavanje, i drugo, odgovorni za rješavanje problema. Primjerice, nacionalni zdravstveni problemi zbog pušenja duhana i pijenja alkohola u prošlom stoljeću prevedeni su u školske tečajeve za mlade o fizičkim i kognitivnim štetama uzrokovanima duhanom i alkoholom. Previše prometnih nesreća? Vozačka obuka i dovršavanje tečaja sigurne vožnje za završetak srednje škole postali su školsko rješenje za nacionalni problem. A kao što ste istaknuli u pitanju, uprezanje škola u sve više visokotehnološko gospodarstvo znači da se djeca i mladi rano i uporno navode na upotrebu elektroničkih uređaja kako bi se lako uklopili u visokotehnološko radno mjesto. Ono što nazivate “tehnologizacijom” po meni postaje samo još jedan primjer toga kako političke elite “edukacionaliziraju” nacionalni gospodarski problem u školske reforme koje se fokusiraju na nastavničku i učeničku upotrebu uređaja, implicirajući da će takva dostupnost i upotreba uređaja u školama širom zemlje nekako poboljšati nacionalni gospodarski rast i proizvodnju. PJ: Prije tri desetljeća objavili ste knjigu Učitelji i strojevi: razredna upotreba tehnologije od 1920. Samo četiri godine nakon slavnog pojavljiva26
Razgovor s Larryjem Cubanom
Javni intelektualci u i za doba mreže
nja računala na naslovnici časopisa Time iz 1982., cijelu četvrtinu knjige posvetili ste “obećanju kompjutera” (Cuban, 1986: 72–103). Neki od predstavljenih zaključaka jednako su relevantni i danas. Na primjer, ne može se osporiti da “dovoditi upotrebu računala u školama u pitanje znači pitati čemu škole, zašto učitelji predaju određen sadržaj, kako bi trebali podučavati i kako djeca uče” (ibid: 98). U to vrijeme, međutim, bilo je nemoguće predvidjeti dubinu i opseg društvenih promjena koje će izazvati informacijske i komunikacijske tehnologije. Oslanjajući se na prijašnja istraživačka nastojanja, možemo učiti iz ostvarenih predviđanja jednako koliko možemo naučiti i iz izjalovljenih obećanja. Na temelju najuspješnijih predviđanja i najdubljih povijesnih promašaja, dakle, što se može naučiti iz prvih stotinu godina braka između obrazovanja i tehnologija? Kad biste se latili ponovnog pisanja Učitelja i strojeva, što biste napisali drukčije? LC: Hvala, Petre, što ste podsjetili na taj citat iz Učitelja i strojeva. Često se služim njime. Reproducirao bih upis na blogu koji sam sročio na tu temu prije pet godina: Prije četvrt stoljeća opisao sam i analizirao povijest strojeva koji su se rabili u učionicama (filma, radija, nastavne televizije i netom pridošlog stolnog računala) kako bi pomogli nastavnicima da podučavaju više, brže i bolje. A onda sam u posljednjem poglavlju učinio nešto glupo. Predviđao sam buduću upotrebu računala u učionicama polazeći s povoljne pozicije koju sam imao 1986. Dakako, nisam se jedini upuštao u predviđanja. Seymour Papert zaronio je u isti prazni bazen par godina prije nego što sam se ja upustio u gatanje iz kristalne kugle: U budućnosti neće biti škola (…). Mislim da će kompjuter dignuti školu u zrak. To jest školu definiranu kao nešto gdje postoje predavanja, učitelji koji drže ispite, ljudi koji, ustrojeni u skupinama po dobi, slijede nastavni program – sve to. (Papert, 1984) Na temelju svog istraživanja u školama i iskustva kao nastavnika i ravnatelja, međutim, bio sam kudikamo skeptičniji prema prodoru i upotrebi računala nego Papert. Evo što sam u Učiteljima i strojevima predvidio u vezi s računalima u školama: Predviđam da će se (…) u osnovnim školama gdje postoje povoljni uvjeti, nastavnička upotreba povećati, ali će rijetko premašivati 10 posto tjednoga nastavnog vremena [približno 3 sata tjedno]. Izvođenje učenika na period od 30 do 45 minuta u kompjuterski laboratorij bit će, slutim, u tim školama sve popularnije (…). U srednjim školama, prevladavajući obrazac upotrebe bit će raspoređivanje učenika u [laboratorije] i na jedan ili više izbornih predmeta u učionicama gdje će biti dvadesetak stolnih računala (…). Nipošto ne očekujem da će opća upotreba računala među učenicima nadmašiti 5 posto tjednog vremena odvojenog za nastavu. Ne predviđam nikakav velik pomak u obrascima nastavničke upotrebe ni na jednoj od dviju razina obrazovanja. (Cuban, 1986: 99)
27
Povijest i filozofija Dvojbeno obećanje obrazovnih tehnologija
S obzirom na to kako su se događaji odvijali u sljedećih četvrt stoljeća, moje se predviđanje izjalovilo. Pristup računalima – stolnim, prijenosnim, ručnim uređajima i interaktivnim prezentacijskim pločama – vinuo se u nebo. Pišući knjigu Preuveličana i premalo rabljena: računala u učionicama (Cuban, 2001), utvrdio sam da viši postoci učenika i nastavnika koji rabe računala u predškolskoj nastavi, srednjim školama i na fakultetima pobijaju moje predviđanje iz 1986. godine. Otada su stotine tisuća učenika i studenata te deseci tisuća nastavnika širom zemlje dobili 1:1 laptope, tablete i prezentacijske ploče. I opet, istražujući učionice od 2001. utvrdio sam veću upotrebu među nastavnicima i učenicima kako u osnovnoškolskim, tako i u srednjoškolskim učionicama. Više nastavnika – po mojoj pretpostavci više od 30% u različitim okruzima – koristi strojeve za poduku (tu uključujem cijelu opremu dostupnih visokotehnoloških uređaja) redovito, to jest barem jedan ili više puta tjedno. Još 30 do 40% njih koriste računala povremeno, to jest barem jedan ili više puta mjesečno. Ostali nastavnici – još uvijek značajna manjina – jedva ikad, ako uopće, koriste strojeve u nastavi. To i dalje zbunjuje istraživače i kreatore obrazovnih politika, jer oni znaju da gotovo svi nastavnici rabe visokotehnološke uređaje kod kuće. Dakle, moje predviđanje iz 1986. o nastavničkoj i učeničkoj upotrebi računala u razrednoj nastavi bilo je netočno i umrlo je tihom smrću. Sućutni čitatelji rijetko me podsjećaju da sam zabrljao zavirujući u budućnost. Činjenice jasno govore da učenici i nastavnici koriste visokotehnološka sredstva u nastavi više nego što sam predvidio. I još završno priznanje. U Učiteljima i strojevima te u kasnijim tekstovima jasno sam ustvrdio da će upotreba novih tehnologija u razrednoj nastavi rijetko zadovoljiti one zagovornike veće nastavne upotrebe u školama, jer će nastavnička upotreba težiti tradicionalnoj razini, stapajući pristup usredotočen na nastavnika i onaj usredotočen na učenika, a takvi su se pristupi smatrali nemaštovitima. Nipošto se neće raditi o svim nastavnicima, no dovoljno da optužba za nekreativnu nastavničku upotrebu budo često iznošena. Oba ta predviđanja pokazala su se točnima… za sada. (Cuban, 2010b)
Svoje greške u predviđanju budućnosti priznajem samo zato da podsjetim čitatelje, kako pobornike tako i skeptike glede kompjutera u školi, da su točna predviđanja rijetka, a da su netočna ne samo uobičajena nego često i vrijedna spomena. Ako bih dakle ponovo pisao Učitelje i strojeve (Cuban, 1986) danas, kakva bih predviđanja iznio? Predvidio bih da će dobrano preko 90% škola u SAD-u za četvrt stoljeća imati razrede razvrstane po dobi te da će biti od cigle i žbuke, a ne virtualne. Bit će mnogo više miješanja internetske i nastave uživo u učionicama što učenici budu stariji – više potonje u osnovnim školama i više one prve u srednjim školama. Većina nastavnika – njih barem 75% – služit će se redovito nekim uređajem u dijelovima svakodnevnih školskih satova jer će proširiti repertoar nastavničkih aktivnosti kako bi postigli svoje ciljeve vezane uz učenje svojih đaka. Ta upotreba među nastavnicima i učenicima bit će 28
Razgovor s Larryjem Cubanom
Javni intelektualci u i za doba mreže
mnogo više integrirana u svakodnevnu nastavu, no budući naraštaj tehno-entuzijasta i dalje će je kritizirati kao zastarjelu i nemaštovitu. PJ: Želio bih parafrazirati jedan od svojih omiljenih naslova (Cuban, 2003) na dugoj polici vaših knjiga i zaključiti ovaj razgovor jednostavnim, ali vrlo važnim pitanjem: zašto je toliko teško držati obrazovanje te informacijske i komunikacijske tehnologije u ravnoteži? LC: To pitanje pretpostavlja da je IKT nekakva zasebna sila odjelita od formalnog školovanja razvrstanog po razredima. U određenom smislu IKT jest zaseban jer političke elite (poslovni, građanski i politički vođe) kao i prodavači lobiraju među lokalnim, državnim i federalnim donositeljima odluka da uvode računalne uređaje u učionice i škole. Ti lobisti za IKT nepopustljivo već tri desetljeća tvrde da će IKT modernizirati škole, ojačati gospodarstvo, promijeniti tradicionalne nastavne metode i poboljšati akademsku izvedbu učenika i studenata u SAD-u. I postaju sve uspješniji kao lobisti za IKT. Trenutna potrošnja na IKT u najmanju se ruku povećala u posljednjem desetljeću, ukazujući na neravnotežu. Razlozi povećanog pristupa IKT-u jednostavni su: povijesni obrazac decentraliziranog sustava školovanja u SAD-u – to jest, gotovo svih 14 000 školskih odbora biraju se i financiraju svoje škole lokalnim novcem. Ti lokalni školski odbori moraju postići mnoge ciljeve kada troše taj novac i imenuju osoblje, kao što su osigurati da su učenici koji su završili školu pismeni, da mogu otići na koledž ili započeti karijeru kad završe školu, da su usvojili vrijednosti zajednice, da su angažirani u svojim zajednicama i da su neovisni mislioci. Takvo mnoštvo ciljeva i struktura u lokalnom kreiranju obrazovnih politika i financiranju jamči sukobe među skupinama oko toga kako bi trebalo trošiti školske dolare, kao i veći problem građanskih vođa koji odlučuju koliko bi novca škole trebale dobiti u usporedbi s policijom, vatrogascima i drugim lokalnim službama. Šira pitanja o tome čemu bi škole trebale učiti, kako bi nastavnici trebali podučavati i prema kojim bi ciljevima škole trebale biti usmjerene, mogu se i ne moraju otvarati javno, no odgovori na ta pitanja variraju među glasačima i političkim elitama. Sva ta decentralizacija u neurednoj demokraciji čini škole koje se financiraju iz poreza politički ranjivima na promjene u školskim ciljevima i praksama. S centralizacijom državne i federalne vlasti nad školama od sredine 1960-ih, lokalno lobiranje i dalje je na djelu, no obrazac izdavanja naloga s vrha, od državnih i federalnih vlasti (npr. “Neka nijedno dijete ne zaostane” i “Zajednički temeljni standardi”), događa se kudikamo češće i ponovo otkriva kako su lokalne javne škole politički ranjive. Napokon, ono što ja nazivam “političkom ranjivošću” ne-pedagozi i utjecajni kreatori politika zovu “demokratskim sudjelovanjem” vođa zajednice i njihovih koalicija. I zbog toga se IKT doživljava zasebnim, iako je u stvari dio onoga za što političke elite i glasači vjeruju da nastavnici svakodnevno rade kad navode učenike da uče, sa ili bez elektroničkih uređaja. 29
Povijest i filozofija Dvojbeno obećanje obrazovnih tehnologija
Kratki odgovor na vaše pitanje, Petre, bio bi taj da za škole koje se financiraju iz poreza demokratska politika znači da se oni koji žele da nastavnici i učenici imaju veći i bolji pristup IKT-u u učionicama nadmeću s drugim interesnim skupinama koje teže unaprijeđenome znanstvenom nastavnom programu, više (ili manje) standardiziranom testiranju, većem (ili manjem) broju neovisnih ugovornih škola i ocjenjivanju nastavnikove učinkovitosti na temelju učeničkih ocjena na ispitima. Eto zašto je toliko teško držati obrazovanje te informacijske i komunikacijske tehnologije u ravnoteži.
30
2. POGL AVL JE
RASPRSKAVAJUĆI KOTAO DIGITALNOG OBRAZOVANJA: KRITICKA PEDAGOGIJA I FILOZOFIJA TEHNIKE Razgovor s Andrewom Feenbergom Andrew Feenberg doajen je filozofije tehnike i suvremene kritičke teorije Frankfurtske škole. Bio je aktivan u pokretu Nove ljevice, studirao je filozofiju kod Herberta Marcusea (koji je pak studirao kod Martina Heideggera) i umnogome je pridonio razvoju internetskog učenja od ranih 1980-ih. U teoriji i praksi njegov rad predstavlja doprinos filozofiji tehnike i oblikovanju suvremenih znanstvenih i tehničkih studija. Osim tog rada, objavio je mnoštvo djela o japanskom filozofu Nishidi Kitarou. Andrewov se sadašnji rad može podijeliti u četiri osnovna smjera. Prvi se tiče filozofskog razumijevanja tehnologije kao društvenog fenomena. Drugi sadrži brojne studije slučaja o tehnologiji i društvenim promjenama. Treći je pravac istraživanje digitalnog obrazovanja i modela za poboljšanje korisničkog iskustva. Četvrti pravac odnosi se na intelektualnu povijest zapadnog marksizma. Na temelju tih četiriju pravaca, Andrewov bi se rad mogao definirati kao istinska kritička filozofija praxisa. U svojoj bogatoj akademskoj karijeri Andrew je radio na Državnom sveučilištu u San Diegu, na Sveučilištu Duke, na Newyorškom državnom sveučilištu u Buffalou, na sveučilištima u Kaliforniji, San Diegu i Irvineu, Sorbonni, Sveučilištu Paris-Dauphine, École des hautes études en sciences sociales, na Sveučilištu u Tokiju te na Sveučilištu u Brasiliji. Trenutačno je koordinator programa na College Internationale de Philosophie za razdoblje od 2013. do 2019. te voditelj istraživanja u području filozofije tehnike na Školi za komunikaciju Sveučilišta Simon Fraser u Kanadi. Andrew je autor mnoštva članaka i klasičnih knjiga u području filozofije tehnike, uključujući knjige Kritička teorija tehnike (Critical Theory of Technology, 1991; drugo izdanje objavljeno je 2002. pod naslovom Transformacija tehnologije: ponovno razmatranje kritičke teorije (Transforming Technology: A Critical Theory Revisited)), Alternativni modernitet: tehnički zaokret u filozofiji i društvenoj teoriji (Alternative Modernity: The Technical Turn in Philosophy and Social Theory, 1995) te Između uma i iskustva: eseji o tehnici i modernitetu (Between Reason and Experience: Essays in Technology and Modernity, 2010). Njegova posljednja knjiga, Filozofija praxisa: Marx, Lukács i Frankfurtska škola (The Philosophy Of Praxis: Marx, Lukács And The Frankfurt School, 2014a) objavljena je manje od mjesec dana prije ovog razgovora. Andrewovi su radovi prevedeni na japanski, kineski, talijanski, francuski, norveški, turski, portugalski i španjolski. 31
Povijest i filozofija Rasprskavajući kotao digitalnog obrazovanja
O RAZGOVORU U rujnu 2014. poslao sam Andrewu Feenbergu e-mail s prijedlogom za razgovor. U roku od nekoliko minuta stigao je njegov srdačan potvrdni odgovor i smjesta smo se bacili na posao. Razgovor smo vodili e-mailom u tri navrata u manje od mjesec dana. Andrew i ja nikad se nismo osobno susreli. KRITIČK A PEDAGOGIJA I FILOZOFIJA TEHNIKE Petar Jandrić (PJ): Prije deset godina u razgovoru s Royem Christopherom rekli ste sljedeće: Osnovna razlika [između vas i drugih filozofa tehnike] leži u tome što potječem iz kritičke teorije Frankfurtske škole. Izgleda da sam jedini koji pokušava sintetizirati tu tradiciju i suvremene studije tehnike. To me vodi u prilično različitom smjeru u odnosu na većinu mojih kolega, od kojih se neki više oslanjaju na Heideggera, a drugi na Deweyja ili demokratsku političku teoriju. (Christopher, 2004)
Možete li reći nešto više o distinktivnim obilježjima svoje filozofije tehnike? Koje su poruke Frankfurtske škole za društvena istraživanja još uvijek relevantne u našem umreženom društvu? Andrew Feenberg (AF): Frankfurtska škola odgovorila je na propast evropskih revolucija nakon Prvoga svjetskog rata i na širenje fašizma pokušajem razumijevanja učinkovitosti konzumerizma i masovnih medija u kontroliranju svijesti. To su još uvijek glavni mehanizmi koji objedinjuju napredna društva. “Umreženo društvo” donijelo je velike promjene, ali još nije promijenilo navedenu pojavu, stoga je Frankfurtska škola još uvijek relevantna. Teorije umreženog društva polariziraju se oko tvrdnje da ono podriva društvenu hijerarhiju kroz slobodnu horizontalnu komunikaciju nasuprot tvrdnjama da osnažuje kapitalizam i državu kroz komercijalizam i nadzor. Obje su tvrdnje točne i to je paradoks ovoga stupnja njegova razvoja. Internet će se bez sumnje promijeniti u budućnosti, no ne znamo u kojem smjeru. Frankfurtska škola zastupala je dijalektičko gledište o društvu, čime je uviđala ne samo empirijske činjenice nego i potencijale. Taj pristup možemo primijeniti na Internet kako bismo razumjeli njegovu dvosmislenu narav. PJ: Vaša nedavna knjiga (Ponovni) izum Interneta: kritičke studije slučaja ((Re)inventing the Internet: Critical Case Studies, Feenberg i Friesen, 2012) polazi od trenutačnog stanja u informacijskim i komunikacijskim tehnologijama: Tehnologije se obično stabiliziraju nakon početnog razdoblja u kojemu se nadmeću mnoge različite konfiguracije. Nakon što se stabiliziraju, njihove društvene i političke implikacije konačno postaju vidljive. No, unatoč desetljećima razvoja, Internet se i dalje neprestano mijenja s pojavom inovativnih načina upotrebe. Priroda mreže još je uvijek upitna. (Feenberg, 2012: 3)
32
Razgovor s Andrewom Feenbergom
Kritička pedagogija i filozofija tehnike
Što možemo naučiti od “stabilnih” tehnologija u kontekstu informacijskih i komunikacijskih tehnologija? Općenitije, koja je uloga povijesnih primjera u našem proučavanju suvremene tehnologije? AF: Stabilizacija je rezultat opadanja interesa za alternativne dizajne. Komercijalne silnice nerijetko igraju ulogu u usmjeravanju pažnje i potražnje za pojedinim dominantnim dizajnom, kao što je to bio slučaj s električnim u odnosu na plinske hladnjake ili s VHS-om u odnosu na Betamax. Ponekad se veoma različite namjene mogu kombinirati u jedinstvenom dizajnu koji objedinjuje elemente više različitih mogućnosti. To je zasad obilježje Interneta, no ono je nestabilno jer akteri na tržištu nisu zadovoljni ishodom, a k tome su i razjedinjeni. Današnji Internet objedinjuje slobodnu komunikaciju s razmjenom informacija i dobara te različite namjene koje se međusobno nadmeću i kojima odgovaraju različiti optimalni dizajni. Zbog borbe za najbolji način da se ispune te brojne namjene Internet je u stalnoj napetosti. Razlozi zbog kojih se taj slučaj razlikuje od primjera koje sam naveo leži u uspostavi utjecajne kulture među stotinama milijuna korisnika. Politički je teško izmijeniti dizajn na koji su se korisnici naviknuli. Uistinu se ne može pronaći sličan slučaj u prošlosti i nema načina da predvidimo ishod. PJ: Kritičke teorije tehnike često se ilustriraju, a vjerojatno i nadahnjuju, pričama i slikama koje su nastale u zamišljenim svjetovima (znanstvene) fantastike. Ponekad su te priče distopijske (primjerice Orwellova 1984. (1949) ili Huxleyjev Vrli novi svijet [1932]), ponekad su utopijske (primjerice Bellamyjev Pogled unatrag: 2000–1887 (1960) [1888]), a ponekad su negdje između tih dviju krajnosti. U trećem poglavlju knjige Između shvaćanja i iskustva: Eseji o tehnici i modernitetu (Feenberg, 2010) naslovljenome “Pogled naprijed, pogled unatrag: promjenjiva slika tehnike” služite se navedenim djelima fikcije kao polazištem u analizi suvremenog Interneta. Možete li reći nešto općenitije o svojem istraživačkom pristupu i o utjecaju fikcionalnih priča na filozofiju i sociologiju tehnologije? Kakve su teorijske mogućnosti i ograničenja upotrebe tih fikcionalnih uvida u diskurs znanosti? AF: Znanstvena fantastika anticipirala je mnoga otkrića. Jules Verne zamišljao je podmornice i putovanja u svemir. Tokom Drugoga svjetskog rata FBI je ispitivao pisca znanstvene fantastike u čijim se pričama spominjala atomska bomba koja se nije mnogo razlikovala od one koju su stvarno razvijali u supertajnim laboratorijima. Internet je anticipiran u djelu Ubik (1969) Phillipa K. Dicka, iako su u toj priči svi likovi zapravo mrtvi. Unatoč tim iznimnim anticipacijama, ne mislim da znanstvena fantastika može biti više od sugestivnog nadahnuća. Sama po sebi ona nije teorija, a ako se doslovno shvaća kao takva, to djeluje kao napuhavanje ili sijanje straha. Oba ta slučaja zgodno ilustriraju umjetna inteligencija i nanotehnologija, dva područja koja su izgrađena oko nečega što je u osnovi fikcionalno obećanje koje se nikad neće ispuniti. U eseju koji spominjete koristim se znanstvenom fantastikom kako bih postavio 33
Povijest i filozofija Rasprskavajući kotao digitalnog obrazovanja
problem. Opreka između utopijske i distopijske fikcije upućuje na to da se u 50 godina između posljednjega velikog primjera one prve i prvoga klasičnog primjera druge nešto iz temelja promijenilo. Ja se bavim istraživanjem te promjene. PJ: U nedavnom razgovoru s Laureanom Ralónom, na pitanje Alberta Borgmanna prepoznaju li srednjostrujaški američki filozofi značaj filozofije tehnike odgovorili ste: “Ne mislim da je filozofija tehnike utrla svoj put. Glavni je razlog tomu netolerancija analitičkih filozofa” (Ralón, 2010a). U umreženome društvu Jana van Dijka (1999) i Manuela Castellsa, u kojemu je “Internet tkivo naših života” (Castells, 2001: 1), to djeluje kao prilično redukcionistička pozicija. Koji su, po vašem mišljenju, glavni razlozi opisanog ignoriranja odnosno netolerancije između tradicionalne filozofije i tehnike? Je li možda moguće da su informacijske i komunikacijske tehnologije promijenile tradicionalno shvaćanje disciplinarnosti? AF: Stojim iza svog odgovora Ralónu. Otvorenija filozofska zajednica u anglosaksonskom svijetu odavno bi bila prihvatila filozofiju tehnike, toliko je očita važnost te teme u društvu poput našega. No, dominantni trendovi u filozofiji uvelike se perpetuiraju u izolaciji od stvarnoga svijeta. Ne mogu odgovoriti na vaše općenitije pitanje osim ponavljajući banalnosti o moći institucionaliziranih područja da nadziru svoje granice. Istina je da disciplinarnost danas nailazi na nove izazove, no smatram da ekološki problemi imaju veći utjecaj na promjene od Interneta. Primjerice, znanost o okolišu mora crpiti iz mnogih područja jer njezin predmet nije bio među onima koji su izvorno svrstani u definicije raznih disciplina u 19. stoljeću. Internet, kao i cjelokupno područje komunikacije, došao je poslije i također nije predmet pojedine utvrđene discipline. Zbog toga povijesnog razloga u takvim je područjima interdisciplinarnost ključna. PJ: U knjizi Tehnika i vrijeme, 1: Epimetejeva pogreška (1998) Bernard Stiegler analizira antičku distinkciju između technê i epistêmê te tvrdi da je konflikt između tih dvaju koncepata suština tehnike. Međutim, kako je tehnika prodrla u sve aspekte naših suvremenih života, technê i epistêmê sjedinili su se u pojmu tehnoznanosti. Desetljeće kasnije Stigler zaključuje sljedeće: znanost stoga više nije ono u što industrija ulaže, nego ono što je financirano od industrije radi otvaranja novih mogućnosti investicija i profita. Jer investirati znači anticipirati; u takvoj situaciji stvarnost već pripada prošlosti. Sjedinjenje tehnologije, znanosti i mobilnosti kapitala uvjetuje otvaranje budućnosti koja se sustavno istražuje eksperimentiranjem. Ta znanost koja je postala tehnoznanost manje je ono što opisuje stvarnost, a više ono što je radikalno destabilizira. Tehnička znanost više ne govori kako stoje stvari (ne opisuje “zakone” života): ona stvara novu zbilju. (Stiegler, 2007: 32).
Prema Robertsu, dok bi vaš društveni “konstruktivizam htio da tehnologija bude podskup kulturnog dobra, a ne obratno”, Stieglerova teorija polazi iz suprotnog smjera i traži “razumijevanje kulture i društva u smi34
Razgovor s Andrewom Feenbergom
Kritička pedagogija i filozofija tehnike
slu tehničkih predmeta ili kao tehničke predmete” (2012: 8). Što možemo naučiti iz takvog obrata i iz koncepta tehnoznanosti? AF: To je komplicirano pitanje. Istina je da je kultura nezamisliva bez tehničkih artefakata, no ne mislim da je ispravno smatrati da su sva kulturna postignuća tehničke naravi u bilo kojem smislenom značenju. To bi nas dovelo do toga da jezik vidimo kao alat, a jasno je da je on mnogo više od alata. Otkriva nam i uređuje stvarnost na dubljoj razini od bilo kakvog alata. Rizik od rastezanja značenja te riječi kako bi obuhvatila jezik leži u tome što dublja razina postaje nevidljiva kad se usredotočimo na utilitarne aspekte. Nisam siguran da je Roberts ispravno protumačio Bernardove misli, ali ako jest, dovodi nas do neobičnog nesporazuma. Što se tiče tehnoznanosti, jasna mi je prikladnost tog termina za opisivanje brojnih područja suvremene znanosti koja su uključena od začetka u tehničkim, a nerijetko i otvoreno komercijalnim projektima. To opisuje dobar dio biologije. Međutim, logiku znanstvenih institucija još uvijek nije posve preuzela trgovina, nasreću. Kao što je Lyotard istaknuo u Postmodernom stanju (1984), znanost teži novìni, a ne učinkovitosti. Ako se to dvoje poklapa – hura! – ali se učinkovitost suženo tumači kao profitabilnost određenih proizvoda i pothvata, valja biti oprezan jer otvara se izrazita mogućnost korupcije. Dakle, iako je možda teško dokučiti sve te odnose, moramo to učiniti kako bismo zaštitili svoj pristup znanju koje je neprikladno za sadašnje strukture moći. PJ: Prije gotovo dva desetljeća prepoznali ste napetosti između studija znanosti i tehnologije (Science and Technology Studies, STS) i kritičke filozofije tehnike te ste ponudili model “premošćivanja jaza između tih dvaju područja kroz sintezu njihovih glavnih doprinosa” (2003: 73). Nekoliko godina kasnije Jeff Kochan analizirao je vašu knjigu Heidegger i Marcuse: katastrofa i spasenje povijesti (Heidegger and Marcuse: The catastrophe and redemption of history, 2005) te zaključio da se “u sadašnjim okolnostima Feenberg ne može prikloniti STS-u. No, bitka još uvijek nije izgubljena. Još uvijek postoji mogućnost da se Feenberg nađe na pola puta sa STS-om na svojemu predloženom mostu” (Kochan, 2006: 717). Koje su osnovne razlike između vašeg rada i STS-a? Je li konačno došlo vrijeme za gradnju predloženoga konceptualnog mosta? AF: Debatirao sam s Kochanom na stranicama časopisa u kojemu je objavio taj tekst i mislim da sam bio uspješniji u debati, premda bi moj sud o tom pitanju mogao biti upitan. U vrijeme kad smo raspravljali, STS su još uvijek oklijevale pozabaviti se pitanjima politika. Kochan je mislio da sam previše političan da bih se priključio klubu. Glavni akteri slijedili su ono što je Wiebe Bijker nazvao “akademskim zaobilaženjem” (1996) radi uspostave respektabilne discipline na sveučilištu. Sjećam se da je u to doba Langdon Winner napisao članak pod naslovom “Kako smo otvorili crnu kutiju i ustanovili da je prazna: društveni konstruktivizam i filozofija tehnike” (Upon Opening the Black Box and Finding It Empty: Social Constructivism and the Philosophy of Technology, 1993.), pri čemu je 35
Povijest i filozofija Rasprskavajući kotao digitalnog obrazovanja
crna kutija o kojoj govori upravo STS. Smatrao sam da je apolitičan stav STS-a nešto s čim se treba uhvatiti u koštac i mislim da se pokazalo kako sam imao pravo. Mlađu generaciju dotaknula su pitanja kao što su klimatske promjene i debate o medicinskoj tehnologiji. Zbog toga su pitanja kojima se bavi glavni časopis u području STS-a danas posve drukčija. To ne znači da su se odrekli svojih osnivača. Naprotiv, mnogi od njih počeli su pisati o kontroverznim pitanjima. Primjerice, Bruno Latour postao je zagovornik klimatskih promjena. Dojma sam da je s promjenom političkog okruženja cjelokupno područje doživjelo zaokret. Ne osjećam se kao potpuni stranac na STS sastancima. Čak se održala panel-diskusija o mojem radu na posljednjem sastanku 4S (The Society for Social Studies of Science) u Buenos Airesu. OVO NIJE ŠAPIROGRAFSK A REVOLUCIJA PJ: Značajan je dio vašeg rada posvećen odnosima tehnologije i demokracije. Odbacujući tehnološki determinizam, tvrdite da “neesencijalistička filozofija utire put demokratizaciji tehnologije, štoviše i radikalnoj demokratizaciji samoga društva” (Dopplet, 2006: 87). Možete li pojasniti veze između tehnologije i demokracije? Internet je sam po sebi prilično anarhičan medij. Zašto to primjerice ne bi vodilo anarhiji umjesto demokratizaciji? AF: Ne mislim da je na djelu anarhija. Ona je tako očito nepraktična. Služim se terminom “demokracija” za označavanje participacije javnosti. Stoga ne identificiram demokraciju s postojećim izbornim sustavom, već pod tim pojmom razumijevam bilo kakav oblik participacije, uključujući okupacije, demonstracije, bojkote, tužbe, hakiranje i tako dalje. Tu sam ideju prvotno razvio u kontekstu rada o medicinskim eksperimentima na ljudima (Feenberg, 1995: 5. poglavlje). U slučaju AIDS-a postalo je jasno da se interesi znanstvenika i pacijenata donekle razlikuju ili da su čak oprečni. Oboljeli od AIDS-a inzistirali su na sudjelovanju u dizajniranju eksperimentalnog postupka. To je bila prekretnica u praksi kliničkih istraživanja. U tome vidim model plodonosne interakcije između laičke javnosti i znanstveno-tehničkih disciplina kakva je potrebna za upravljanje tehnologijom u razvijenom društvu. Taj se oblik demokratizacije doduše razlikuje od izbora, no čini mi se da je to način da proširimo javnu sferu kako bi mogla obuhvatiti tehnologiju u društvima koja su u cijelosti ustrojena oko tehničkih sustava. PJ: U današnje se vrijeme pitanja koja se tiču tehnologije nerijetko prevode u pitanja koja se tiču okoliša. U knjizi Demokratizacija tehnologije (Democratising Technology, Veak, 2006) Andrew Light ovako tumači vaš glavni argument u raspravi o okolišu: Feenbergova osnovna ideja o vezi između okoliša i tehnologije polazi od toga da će pitanja zaštite okoliša pomoći da uvidimo nužnost demokratske reforme tehnologije. Zautvrat, demokratskije nastrojena
36
Razgovor s Andrewom Feenbergom
Ovo nije šapirografska revolucija
tehnologija dovest će do proizvodnje zelenijih tehnologija, što će biti povoljnije za okoliš. (Light, 2006: 145).
Može li se demokratska reforma tehnologije, zamišljena u sadašnjoj klimi globalnoga neoliberalnog kapitalizma, odviti protivno vašim predviđanjima i zaokrenuti udesno? Zašto ste toliko sigurni da kapitalistička demokracija neće okolišu pretpostaviti profit? AF: Demokracija je procedura, a ne određena politika. Uvijek je moguće da na demokratskim izborima pobijedi Hitler. U slučaju okoliša, pravo je pitanje kako pojedinci tumače osobni interes. Ako ostanu usredotočeni na blisku budućnost, lako je moguće da će glasati za kandidate koji uništavaju planet. No imamo se razloga nadati da će dugoročna perspektiva prevladati sučelice katastrofičnim upozorenjima kao što su velike oluje posljednjih nekoliko godina. Takva perspektiva, čini se, u korporativnom svijetu nije izgledna uslijed uskih vremenskih horizonata na tržištu. Nametanje racionalnih politika stoga će zahtijevati regulative kakve jedino demokratska javnost može nametnuti. PJ: U više svojih radova, uključujući Između uma i iskustva: Eseji o tehnici i modernitetu (Feenberg, 2012: 28) uspostavljate poveznice između demokracije i socijalizma. Možete li razjasniti tu vezu? AF: Socijalizam kako su ga shvaćali Marx i Engels proširio je demokratsko načelo s države na ekonomiju. Njihova je logika bila jednostavna: ekonomija upravlja ljudskim životom podjednako ili više od države, stoga treba biti podvrgnuta kontroli onih koje kontrolira. To je ukratko demokracija. U doba Marxa i Engelsa većina tehnologije bila je u tvornicama. Okupljala je ljude niže klase na načine koji su ih činili potencijalno moćnima. Cjelokupna se teorija socijalizma temeljila na toj situaciji. No danas tehnologija nije samo u tvornicama, ona je posvuda. Demokratske inicijative poprimaju mnoge različite oblike u odnosu na taj raspršeni tehnološki okvir. Ako te inicijative postanu svjesne svojih zajedničkih obilježja, suočit će se s pitanjima koja su u ranijem razdoblju nadahnula socijalistički pokret. PJ: S Herbertom Marcuseom aktivno ste sudjelovali u studentskim prosvjedima 1968. u Francuskoj. Mnogo godina kasnije s Jimom Freedmanom napisali ste knjigu Kad je poezija vladala ulicama: francuski maj 1968. (When poetry ruled the streets: The French May Events of 1968, 2001). Nije pretjerano nategnuto reći da su ideje i praksa 1968. oblikovale suvremenu ljevicu. Međutim, danas živimo u posve drukčijem tehnološkom okruženju. Možete li ocijeniti ulogu tehnologije u događajima 1968. i povući paralelu između Pariza 1968. i današnjih “internetskih revolucija” kao što je Arapsko proljeće? Koje su poruke iz prošlosti relevantne za današnje društvene pokrete (i ulogu Interneta u njima)? AF: Svibanjski događaji zbivali su se u društvu kojim je vladala televizija, no bilo je to ujedno društvo u kojemu su tradicionalni kreatori mišljenja poput Komunističke partije još uvijek imali važnu ulogu. Ideja socijalizma bila je bliska i poželjna u očima milijuna ljudi koji su istodobno 37
Povijest i filozofija Rasprskavajući kotao digitalnog obrazovanja
uživali u nemuštim sinkronizacijama američkih serija na TV-u. Tehničko okruženje bilo je neobična mješavina najnovije tehnologije i tradicionalne proizvodnje. Pripadam generaciji koju je Godard nazvao “djecom Marxa i Coca-Cole” (1966). Pomoću toga ideološkog spleta može se objasniti kako su svibanjski događaji bili mogući. U praksi smo imali veoma ograničene komunikacijske tehnologije u usporedbi s današnjim društvenim pokretima. Leci umnoženi šapirografom bili su glavno sredstvo komunikacije kojim smo raspolagali. Stavio sam oveću zbirku otisnutih materijala iz toga doba na svoju internetsku stranicu (Feenberg, 2015). Ondje možete vidjeti naš pandan Facebooku ili Twitteru. Pa ipak nitko nije naš pokret nazvao Šapirografskom revolucijom! Komunikacijske tehnologije ne čine revoluciju danas ništa više nego 1968. No, dostupnost jeftinog tiska bila je važna za pokret 1968. baš kao što je danas važna slobodna komunikacija na Internetu. Dinamiku koja je posljedica tih komunikacijskih tehnologija valja proučavati, no ne treba pretjerivati. PJ: Pitanje o svibanjskim događajima vjerojatno je potaknulo neka emotivna sjećanja iz vaše mladosti. Od vas se, kao od kritičkog teoretičara, svakako ne očekuje da budete “neutralni” na isti način kao analitički filozofi, fizičari ili biolozi. U stvari, jedno od glavnih obilježja kritičke teorije jest prepoznavanje vlastita položaja u svijetu i unutar vlastita područja istraživanja. Kakav je utjecaj vaših osobnih uvjerenja i iskustava na vašu filozofiju tehnike? Jeste li filozof svih tehnologija ili filozof tehnologija dostupnih krajem 20. i početkom 21. stoljeća? AF: Svatko tko misli nalazi se na sjecištu vlastite biografije i tradicije unutar koje formulira svoje misli. To se odnosi i na analitičke filozofe, posebno na njih! Tako da je istinska neutralnost nemoguća. Moj otac bio je teorijski fizičar i odrastao sam motajući se oko njegova laboratorija. U djetinjstvu sam se upoznao s ciklotronom i nuklearnim postrojenjima i veći dio mladosti proveo sam zadubljen u proučavanje kemije. Kad su se moji interesi promijenili i kad sam na koledžu prešao na filozofiju, bio sam izložen intelektualnoj tradiciji koja se kritički odnosila spram znanosti i tehnologije. Proučavao sam fenomenologiju, Heideggera, Lukácsa, “zapadni marksizam”. Doktorirao sam pod Marcuseovim mentorstvom. No, krajem 70-ih godina počeo sam raditi s istraživačkim ustanovama u području medicine i računalstva te stekao nešto veće iskustvo s tadašnjom tehnologijom. Moj rad na kritičkoj teoriji tehnike pokušaj je sinteze onoga što sam naučio proučavajući filozofiju s onim što sam naučio radeći s tehnologijom. TEHNIČKI KODOVI ONLINE OBRAZOVANJA PJ: U knjizi Između uma i iskustva: Eseji o tehnici i modernitetu (Feenberg, 2012) uvodite koncept tehničkih kodova služeći se primjerom “rasprskavajućih kotlova” na parobrodima početkom 19. stoljeća u Americi. Vaš primjer jasno pokazuje da se konkurentske društvene snage – proizvođa38
Razgovor s Andrewom Feenbergom
Tehnički kodovi online obrazovanja
či kotlova i vlasnici parobrodā koji žele veći profit te javnost koja želi sigurnija putovanja – ne mogu složiti oko sigurnosnih standarda za kotlove bez uplitanja regulatora (vlade). Početkom 21. stoljeća Internet je otprilike na istom stadiju kao kotlovi na početku 19. stoljeća. Sve u svemu, to je prilično nesigurno mjesto koje je ili posve neregulirano (kao što je slučaj s internetskom pornografijom) ili pak regulirana bez osobitog uspjeha (kao što je razmjena sadržaja zaštićena autorskim pravima). Na temelju primjera s “rasprskavajućim kotlovima”, smatrate li da je potrebna veća ili manja regulacija Interneta nego što je to danas slučaj? AF: Vrlo zanimljiva analogija! No, jasno da postoje razlike. Jedina dobrobit od nereguliranih kotlova bila je nešto niža cijena karata. A cijena toga bili su ljudski životi. U slučaju Interneta, labavija regulativa donosi demokratskije društvo, a cijena toga ponajprije je gnjavaža i gubitak vremena, osim ako netko smatra pornografiju značajnim problemom. Učinkovit nadzor Interneta zahtijevao bi velike promjene s neželjenim posljedicama. Radije ću se nositi s neželjenom poštom i virusima. Međutim, potrebna je nekakva regulativa kako bismo spriječili posrednike kao što su pružatelji internetskih usluga i tražilice poput Googlea u manipulaciji sustava radi njihovih komercijalnih interesa. No to je moguće odlučnim jačanjem neutralnosti mreže, načelom prema kojemu se sav protok podataka jednako tretira. To je pitanje trenutačno predmet žustre rasprave u SAD-u, gdje se još uvijek donose temeljne odluke. PJ: Na temelju vašeg odgovora može se zaključiti da je borba za slobodu Interneta jedan od najvećih suvremenih frontova u borbi za pravednije društvo i da su ljudi poput Juliana Assangea i Edwarda Snowdena preuzeli uloge disidenata i revolucionara 20. stoljeća. Međutim, Internet također može biti veoma moćno oružje za sklanjanje masa s ulice. Možete li ocijeniti važnost digitalne tehnologije u društvenim promjenama? Je li se borba za bolji svijet u stvari preselila na Internet ili je to samo još jedna strategija pacifikacije? AF: Dihotomija koju sugerira vaše pitanje pogrešan je način gledanja na stvari. Malcolm Gladwell napisao je članak za New Yorker (2010.) u kojemu iznosi budalastu usporedbu hrabrosti afroameričkih studenata koji su zaposjeli pultove u restoranima na američkom Jugu za vrijeme pokreta za ljudska prava i trivijalnosti potpisivanja internetskih peticija. Pa, jasno! No, tu je riječ o usporedbi neusporedivoga. Jedini razlog zbog kojega bi takva usporedba ikome pala na pamet leži u još budalastijoj tvrdnji da se revolucija preselila u kiberprostor. Zaboravimo na trenutak to sve to napuhivanje i protu-napuhivanje. Stvarnost je mnogo jednostavnija. Sve se revolucije služe komunikacijskom tehnologijom. Lenjin je veličao telefon kao moćno oruđe revolucije. Kao što sam spomenuo, mi smo se 1968. služili šapirografom. Homeini se služio kasetama. Internet kao komunikacijska tehnologija ima nekoliko posebnosti kao što su mogućnost održavanja povjerljivih grupnih razgovora te brzo prenošenje na velike udaljenosti, no nema razloga da ga smatramo nečim drugim osim komu39
Povijest i filozofija Rasprskavajući kotao digitalnog obrazovanja
nikacijskom tehnologijom koja zamjenjuje telefone, kasete i šapirografe. Što se tiče moći Interneta da depolitizira mase, izrazito sam skeptičan. Usporedite utjecaj Interneta s uništenjem pokreta za radnička prava, uspjehom neoliberalne ideologije, nestankom socijalističke alternative i neuspjehom socijaldemokratskih stranaka da obrane socijalnu državu, sveopćom i posve legalnom korupcijom vlade SAD-a, vodeće države u mnogim poljima. I mi ćemo se obrušavati na Internet? Zar stvarno? (Feenberg, 2014b) PJ: Od početka 1980-ih aktivno sudjelujete u razvoju online učenja (Feenberg, 1993; Hamilton i Feenberg, 2012). Možete li naznačiti glavne poveznice između svoje filozofije tehnike i rada na razvoju online učenja? AF: Moja filozofija tehnike temelji se na ideji da tehnologija danas oblikuje pozadinu i okvir naših života. Stoga njezin dizajn i raspodjela moraju biti predmetom svjesnog odlučivanja javnosti s ciljem promicanja demokratskih i ljudskih vrijednosti. U praksi većinu odluka donose vojska i korporacije iza leđa javnosti. To povremeno dovodi do konflikata, primjerice oko pitanja kao što je zagađenje okoliša. U slučaju online obrazovanja pojavio se jasan obrazac zlouporabe kojemu se valja suprotstaviti. Godine 1982. sudjelovao sam u kreiranju prvog programa za online edukaciju. (Feenberg, 1993.). Naš je cilj bio uvesti ljudsku komunikaciju u učenje na daljinu. Osmislili smo ono što bi se danas zvalo internetskim forumima na kojima su studenti i profesori mogli međusobno komunicirati. Smatram to upotrebom mreže za ljudske potrebe, u ovom slučaju za tradicionalne ciljeve edukacije. Danas smo suočeni s pokušajima zamjene mreže za ljudsku komunikaciju, što je upravo suprotno od izvornog plana i pripadajućih tehničkih dizajna. San o automatizaciji obrazovanja dio je industrijskog razvoja koji je doveo do smanjenja potrebe za stručnim znanjem i automatizacije proizvodnje i određenih vrsta usluga. Gnjusno je reći da bi se to trebalo proširiti na edukaciju. Možda bi se uštedjelo, makar ni to nije sigurno, ali na štetu generacija djece koju bi trebala poučavati ljudska bića, a ne drilati strojevi. PJ: Kako su se pokušaji da se mreža prilagodi ljudskim potrebama prometnuli u svoju suprotnost? Možete li analizirati dinamiku moći koja se krije iza toga? AF: Robni oblik i njegovi administrativni simulakrumi kadri su prodrijeti u dosad zaštićena područja. To je suština neoliberalizma, proširenje trgovačkih odnosa i kriterija u sva područja života. Obrazovanje predstavlja značajan trošak i uvelike je pod kontrolom profesionalaca. Smanjenje potrebe za stručnim znanjima u obrazovanju i uspostava središnje uprave postaju dijelom plana. Uštedjet će se novac, a “proizvod” će se standardizirati. Promiče se tehnologija kao ključ te neoliberalne transformacije obrazovanja. Informatičke kompanije, vlade i uprave sveučilišta sklopile su savezništvo u čijem je središtu utopijsko, bolje rečeno distopijsko obećanje. Online učenje žrtva je toga moćnog savezništva. Akademski stručnjaci uglavnom nisu uspjeli sačuvati naš izvorni plan jer ne mogu 40
Razgovor s Andrewom Feenbergom
Tehnički kodovi online obrazovanja
jednostavno ograničiti veličinu grupa kako bi aktivno sudjelovanje na forumima sa studentima bilo održivo. Takav angažman zahtijeva dosta vremena, a forum sa 30 ili 40 polaznika takoreći nije moguć. No, nitko ne tvrdi da bi se novac koji se uštedi online obrazovanjem trebao iskoristiti za smanjenje grupa. Naprotiv, najnovija su moda masovni otvoreni online tečajevi (MOOC-ovi) na kojima sudjeluju tisuće polaznika. PJ: Dok sam se pripremao za ovaj razgovor McKenzie Wark preporučio mi je film o Marcuseovu radikalnom angažmanu krajem 60-ih i početkom 70-ih godina pod naslovom Herbertov vodenkonj (Herbert’s Hippopotamus, Juutilainen, 1996.). Film mi je bio veoma zanimljiv jer otkriva osobu koja stoji iza njegove filozofije. Marcuseov politički angažman očito je bio proizvod njegova vremena i tehnološkog ekosustava. Kao Marcuseov student i filozof tehnike njegova doba desetljećima ste sudjelovali u radikalnim aktivnostima. Što se promijenilo s dolaskom računala? Što znači biti radikalni edukator u doba Interneta? AF: Poznat mi je taj film. U njemu je prikazan razgovor sa mnom. Veoma mi se sviđa. Jedino mi je žao što su izrezali objašnjenja Marcuseove filozofije iz razgovora s raznim osobama u filmu. Održao sam prezentaciju u kojoj sam to pokušao nadoknaditi (Feenberg, 2008). Što se tiče utjecaja računala, ne smatram da je računalo zasad baš toliko transformativno, iako bi se to moglo promijeniti. Lijevi pokreti koje smo osnovali 60-ih godina raspali su se zbog unutrašnje nesloge i represije prije nego što je Internet postao dostupan javnosti. Internet je ušao u dobrano depolitiziranu javnu sferu i ponudio nove mogućnosti političke komunikacije, no organizacijske sposobnosti i volja američke ljevice tada se već bila raspala. Nije oživjela, pogledajte samo prazninu koja je ostala nakon pokreta Occupy. Glavni doprinos Interneta još nije u potpunosti prepoznat. Riječ je o mogućnosti jednostavnog okupljanja grupa za raspravu o bilo kakvim pitanjima. Primjer su grupe pacijenata. Takva okupljanja imaju znatan politički potencijal. Za mene kao edukatora glavna promjena koju je donio Internet jest olakšavanje prisutnosti na međunarodnoj razini. Danas mogu predavati diljem svijeta jer je moj rad poznat zahvaljujući mojoj stranici i mogu jednostavno komunicirati sa zainteresiranim čitateljima gdje god se nalazili. PJ: Marcuse u filmu opravdava građanski neposluh sučelice nasilnim oblicima ugnjetavanja. Dakako, u digitalnim svjetovima Interneta, činovi fizičkog nasilja poput razbijanja vrata knjižnice nisu mogući. Međutim, posve je moguće – nerijetko i vrlo lako – kršiti pravila i zakone bez posljedica. Primjerice, čak i minimalno poznavanje Interneta omogućuje aktivnosti kao što je kršenje autorskih prava preuzimanjem ilegalnog sadržaja. Služeći se Marcuseovim rezoniranjem, mogu li se te aktivnosti opravdati kao oblik građanskog neposluha? Možete li nam reći nešto više o tankoj liniji između legalnog i političkog? AF: To je doista teško pitanje. Nelegalno preuzimanje sadržaja ne može se usporediti s građanskim neposluhom. Taj je čin motiviran osobnim 41
Povijest i filozofija Rasprskavajući kotao digitalnog obrazovanja
interesom. Ne znači to nužno da je taj postupak loš, no svakako nije primarno političke naravi. Djeca samo žele slušati glazbu! Pa ipak postoje političke implikacije. Time su se korumpirane menadžerske kompanije koje tretiraju izvođače kao smeće, osim ako se radi o velikim zvijezdama, spustile na zemlju. Njihova kontrola distribucije i kultura slavnih ličnosti koju njeguju predstavljaju zlo koje se potencijalno može iskorijeniti zahvaljujući Internetu. To se zasad nije dogodilo, no uvijek postoji nada. S druge strane, Assange i Snowden su heroji. Siguran sam da bi Marcuse slavio njihove postupke. PJ: Informacijske i komunikacijske tehnologije mogu pružati podršku gotovo svim tradicionalnim pedagoškim modelima: biheviorizmu, kognitivizmu, konstruktivizmu… Kontrolirane i nadzirane tehnologije unazađuju tradicionalne akademske slobode prenoseći moć s nastavnika na upravitelje, dok tehnologije s otvorenim pristupom pridonose demokratizaciji omogućujući pristup informacijama. U tom kontekstu, pitanje koje se tiče edukacijske tehnologije doista je pretežno stvar političkog izbora. Međutim, ne može se poreći da tehnički kodovi koji proizlaze iz naših uvjerenja i pretpostavki “određuju okvir za donošenje odluka unutar kojega se određeni izbori planova čine razumnima i poželjnima” (Hamilton & Feenberg, 2012: 59). Koji su dominantni tehnički kodovi suvremene edukacije? Možete li analizirati njihove glavne posljedice? AF: Dominantni tehnički kodovi još su uvijek oni koji odgovaraju tradicionalnim obrazovnim vrijednostima, uz određena nesretna, ali podnošljiva odstupanja. Ti kodovi diktiraju pitanja kao što je standardna veličina učionice koja obično obuhvaća 20 do 40 učenika odnosno studenata, čemu odgovara ideal ljudskoga kontakta. Postoje i velike predavaonice koje su korak prema dehumanizaciji obrazovanja. No postoje i talentirani nastavnici koji znaju iskoristiti veliku predavaonicu za učinkovitu komunikaciju. Uvođenje takvih novih standarda kao online programa ne unosi velike promjene u obrazovanje. Čak i online tečajevi koji uključuju internetske forume na kojima fakultet vodi rasprave i dalje učinkovito prenose tradicionalne obrazovne vrijednosti. Pravi preokret donosi automatizacija. Ako automatizacija postane dominantan kôd, onda smo u velikoj nevolji. To bi bio kraj obrazovanja kakvo poznajemo od kamenog doba. PJ: Prije gotovo pola stoljeća Ivan Illich iskoračio je iz dominantnoga tehničkog koda i razvio dva radikalno različita prijedloga: Raz-školovanje društva (Deschooling Society, 1971) i Alat društvenosti (Tools for Conviviality, 1973). Nakon nekoliko desetljeća, za njim su se poveli Richard Stallman u djelu Slobodni softver, slobodno društvo (Free Software, Free Society, 2002) i mnogi drugi. Premda su stekle brojne odane sljedbenike, te zamisli nikad nisu postale popularne među širom publikom. Koje su glavne prednosti i nedostaci iskoraka iz dominantnih tehničkih kodova? Je to uopće moguće a da ne zabrazdimo u utopijske ili distopijske krajnosti? AF: Mislim da je to pogrešan pogled na to pitanje. Nerijetko i ne primjećujemo najvažnije promjene u tehničkim kodovima, toliko je njihov 42
Razgovor s Andrewom Feenbergom
Tehnički kodovi online obrazovanja
utjecaj rasprostranjen. Uzmimo samo Internet. Osmislila ga je američka vojska kako bi umrežila središnja računala. Razvio se u sustav za ljudsku komunikaciju. To je radikalna promjena u namjeni, koja se odražava na sistemski softver. Otkud je došla ta promjena? Nije došla ni od vojske pa čak ni od korporacija koje danas polažu pravo na prevlast na Internetu. Te su korporacije paraziti koji su se udomaćili u postojećem tijelu komunikacijskog sustava što su ga korisnici modernizirali. Dakle, to je primjer iskoračivanja izvan utvrđenoga koda koji nije utopijski. PJ: U svojim radovima naglašavate da “tehnologija može donijeti više od jedne vrste tehnološke civilizacije”, da “još uvijek nismo iscrpili njezin demokratski potencijal” (Feenberg, 2010: 28) te da se, kao što ste rekli prije u ovom razgovoru, “uistinu ne može pronaći sličan slučaj u prošlosti i nema načina da predvidimo ishod”. Međutim, to ne implicira pristup laissez faire kad su edukacijske tehnologije posrijedi i potrebne su nam – reklo bi se, više nego ikad prije – jasne kritičke smjernice oko tog pitanja. Možete li naznačiti neke smjernice za upotrebu digitalne tehnologije u kritičkom obrazovanju? Kako bismo trebali pristupati svakodnevnom donošenju odluka koje su vezane uz tehnologiju, gdje bismo trebali tražiti odgovore? AF: Problem s kojim se suočavamo jest širenje neprijateljstva prema nastavnicima među onima koji ih plaćaju. To nije slučajnost. Obrazovanje je najveći trošak za većinu vlada. Među donositeljima odluka raširena je želja za njegovim pojeftinjenjem. Neoliberalna ideologija potiče prezir prema svemu što se ne može izmjeriti novcem. Da ideološko okruženje nije toliko zagađeno, bilo bi jednostavno razgovarati o tome koji je najbolji način primjene novih tehnologija u obrazovanju. Jednostavno bismo ispitali potrebe nastavnika i ponudili im inovativne proizvode kako bismo otkrili koje odabiru i upotrebljavaju kako bi pružali bolju uslugu učenicima. Dakako, stvari se uopće ne odvijaju tako. Nikoga tko posjeduje moć ne zanimaju mišljenja nastavnika. Proizvođači računala i softvera koji nude automatizirana rješenja upravljaju procesima. To ne znači da su sva njihova rješenja loša, osobito zato što i dalje završavaju u rukama nastavnika koji mogu smisliti načine da ih integriraju u pristup usmjeren na ljude. Moramo paziti da ne podrazumijevamo kako korisnici uvijek ostvaruju namjere dizajnera. No ideologija automatizacije stalna je prijetnja i dovodi do iskrivljene percepcije obrazovne tehnologije. Sami nastavnici moraju usavršiti svoje procjene tih problema kako bi zaštitili svoj posao i djecu s kojom rade od suludih shema koje su osmišljene kako bi donosile profit kompanijama na račun djece.
43
3. POGL AVL JE
UČENJE, KREATIVNA KO(LABOR)ACIJA I KULTURE ZNANJA Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom Michael Adrian Peters filozof je, pedagog, globalni javni intelektualac i jedna od najistaknutijih ličnosti u suvremenoj filozofiji obrazovanja. Poput mnogih kritičkih pedagoga svoje generacije, Michael potječe iz radničke klase i započeo je karijeru kao srednjoškolski nastavnik. Nakon sedam godina prešao je u akademske krugove. Nakon brojnih predavanja koja je održao kao vanjski suradnik i gostujući profesor Michaelu je ponuđena katedra na Sveučilištu u Aucklandu (2000. – 2003.), potom je radio kao znanstveni suradnik na Sveučilištu u Glasgowu (2000. – 2005.), a zatim je za izvrsnost nagrađen zaposlenjem na Sveučilištu u Illinoisu, u Urbana-Champaignu. Michael Peters trenutačno je profesor edukacijskih znanosti na Sveučilištu u Waikatu (na Novom Zelandu), gdje je ujedno jedan od voditelja programa globalnih studija iz obrazovanja; također je profesor emeritus na Sveučilištu u Illinoisu, u Urbana-Champaignu (SAD), radi kao vanjski suradnik na Umjetničkoj školi pri Kraljevskom institutu za tehnologiju u Melbourneu (Australija) i na Fakultetu za strane studije pri Sveučilištu u Guangzhouu (Kina) te predavač na School of Creative Arts na Sveučilištu James Cook (Australija). Doživotni je član suradnik Novozelandske akademije za humanističke znanosti, počasni član Novozelandskoga kraljevskog društva, doživotni član suradnik Društva za istraživanje višeg obrazovanja (UK) i doživotni član suradnik Australazijskog društva za filozofiju edukacije. Njujorško državno sveučilište (SAD) dodijelilo mu je počasnu titulu Doctor of Letters, a Sveučilište Aalborg u Danskoj počasnu doktorat iz filozofije. Michaelov opus obuhvaća više od 60 knjiga i 500 članaka. Uređuje šest časopisa: Educational Philosophy and Theory, Knowledge Cultures, Policy Futures in Education, E-Learning and Digital Media, Open Review of Educational Research i The Video Journal of Education and Pedagogy. Također uređuje mnoge knjižne edicije, uključujući: Konteksti obrazovanja (Contexts of Education), Ključni kritički mislioci u obrazovanju (Key Critical Thinkers in Education), Otvoreno obrazovanje (Open Education), Kreativno obrazovanje (Creative Education [s Tinom Besley]) (Sense), Globalne studije obrazovanja (Global Studies in Education), Obrazovanje i borba (Education and Struggle [s Peterom McLarenom]) (Peter Lang) te Novi smjerovi u filozofiji edukacije (New Directions in the Philosophy of Education [s Gertom Biestom]) (Taylor and Francis). Naposljetku, Mic44
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
O razgovoru
hael je član uredništva više od 15 časopisa i piše na popularnim portalima kao što je Truthout. Njegova je najnovija knjiga Digitalno sveučilište: dijalog i manifest (The Digital University: A dialogue and Manifesto, Peters & Jandrić, 2017). O RAZGOVORU U ožujku 2015. poslao sam Michaelu Petersu e-mail s prijedlogom za razgovor. Michael je pristao i nakon nekoliko mjeseci i mnoštva razmijenjenih e-mailova nastao je ovaj tekst. Tokom i nakon razgovora Michael i ja počeli smo surađivati na raznim projektima: organizirali smo konferenciju Udruženja za vizualnu pedagogiju: Vizualna pedagogija i digitalna kultura (2016.), uredili (posebna izdanja) više časopisa, surađivali na više članaka te na knjizi Digitalno sveučilište: dijalog i manifest (Peters & Jandrić, 2017). Na stranicama koje slijede razgovor iz 2015. malko je ažuriran kako bi odrazio skoriji razvoj naših suradničkih projekata. FILOZOFIJA OBRAZOVANJA U DOBA DIGITALNOG UMA Petar Jandrić (PJ): Michael, čime se najviše bavite u posljednje vrijeme? Michael Peters (MP): Rekao bih da radim na trima glavnim temama koje su međusobno povezane: filozofiji, političkoj ekonomiji znanja i akademskom nakladništvu. Kad je riječ o prvoj temi, filozofiji, spomenuo bih svoje trajno zanimanje za Wittgensteina (barem od svoga doktorata o njegovim kasnijim djelima) te za Heideggera i Nietzschea, zatim za suvremene francuske filozofe kao što su Foucault, Lyotard, Derrida, kritičku teoriju i Frankfurtsku školu uključujući Habermasa, te za američki pragmatizam, osobito Rortyja. O drugoj temi, političkoj ekonomiji znanja, nedavno sam napisao trilogiju Imaginacija: Tri modela imaginacije u doba ekonomije znanja (Imagination: Three Models of Imagination in the Age of the Knowledge Economy, Murphy, Peters and Marginson, 2010). Također se dosta bavim neoliberalizmom, radim na raznim knjigama u području visokoga školstva i sveučilišnog obrazovanja te surađujem s Ronom Barnettom i s vama, bavim se proučavanjem društvene proizvodnje znanja, kreativnom ekonomijom, ekonomijom znanja i ekonomijom utemeljenog na otvorenom znanju, kibernetičkim kapitalizmom, snažnim utjecajem Marxa i radikalne političke ekonomije posredstvom teoretičara kao što su Negri i Hardt. I na koncu, što se tiče treće teme, akademskog nakladništva, zanimaju me časopisi s otvorenim pristupom, recenziranje časopisa, veliki podaci i bibliometrija. Ovom popisu, koji služi isključivo tome da opišem istraživački profil, dodao bih da su poveznice između navedenih tema mnogo dublje. Zanimaju me oblici mišljenja: materijalni i historijski oblici koje mišljenje poprima u različitim žanrovima (filozofija kao vrsta pisanja) i u različitim medijima. PJ: Ova se knjiga služi dijalogom kako bi se istražila pitanja koja se tiču 45
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
učenja u doba digitalnog uma. Koji su najveći izazovi (u osmišljavanju i interpretaciji) dijaloških pristupa? Koje su njihove najveće prednosti? MP: Kao što u svome pitanju dajete naslutiti, dijalog je drevna forma koja definira zapadnu filozofsku tradiciju i koju poznajemo ponajprije iz Platonovih dijaloga, svojevrsna dramatizacija dijalektike u kojoj Sokrat u dijalogu primorava sugovornika na elenchus ili proturječje. U tom je trenutku igra raspravljanja radi suprotstavljanja, odnosno eristika, završena. Premda mi je ta forma veoma zanimljiva kao filozofijski model, mislim da nam danas nije od koristi. Odnosi moći u dijalogu nisu simetrični i Sokrat uvijek pobjeđuje – premda se pravi nevježom. Pomalo sam skeptičan čak i ako se dijalektika pokaže “istinitom” ili barem isključi neutemeljenu besmislicu. No isto tako mislim da je potrebno razumjeti da je oblik mišljenja koji nazivamo dijalogom dinamično sredstvo mišljenja i angažmana koje je podložno stalnoj mijeni. Dakle, možemo govoriti o mnogim vrstama dijaloga koji se temelje na inovacijama Nietzschea, Kierkegaarda i Bubera (egzistencijalni susret), Heideggera i Gadamera (hermeneutički model sudionika kao su-tragatelja za istinom koji teže konsenzusu), o Habermasovu kritičkom dijalogu (“idealna govorna situacija” koja se ne odvija posredstvom bilo kakve prisile, nego je vođena samo argumentacijom), o Freireovu dijalogu kao kulturnoj akciji, Rortyjevoj konverzaciji koja se temelji na Gadameru i Oakeshottu (“razgovor čovječanstva”), Wittgensteinovim i Derridaovim žanrovima dijaloga kao formama govorenja samome sebi u obliku unutrašnjeg dijaloga, i tako dalje. Moramo uočiti različite povijesne oblike dijaloga i odrediti koji je model prikladan i pod kojim uvjetima kao temelj za učenje u doba digitalnih medija. Što se mene tiče, najavljujem strukturu peer-to-peer, odnosno istorazinskog učenja kroz dijalog strukturiran posredstvom procesa “mi mislimo” – procesa kolektivne intencionalnosti i mudrosti grupe. Taj lateralni i simetrični koncept temelj je istorazinskih filozofija koje istražujem, osobito koncepta peer-to-peer i njegovih implikacija za kolektivno stvaralaštvo i zajednička intelektualna dobra. PJ: Tokom svojih studija fizike, tehnologije, društvenih i humanističkih znanosti imao sam privilegiju da razgovaram i slušam o učenju u doba digitalnog uma s ljudima iz različitih istraživačkih i neistraživačkih tradicija. Probijajući se kroz silnu raznolikost žargona i stilova, primijetio sam da se često zanimaju za slične teme, izražavaju slične preokupacije i imaju slične emocionalne reakcije. Već mi se dulje vrijeme čini da bi ti uvidi mogli postati mnogo moćniji ako bih ih nekako objedinio. Stoga u ovoj knjizi razgovaram s ljudima iz različitih tradicionalnih disciplina: s povjesničarima, filozofima, teoretičarima medija, pedagozima, praktičarima, aktivistima i umjetnicima. Takav niz razgovora objedinjen u zbornik može biti koristan izvor nekome tko želi čitati o različitim perspektivama na jednome mjestu. No, kao istraživački pothvat, taj niz nužno nailazi na razna epistemološka 46
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Filozofija obrazovanja u doba digitalnog uma
ograničenja koja proizlaze iz prelaženja granica između tradicionalnih disciplina. U nedavnom intervjuu rekli ste sljedeće: Kad je riječ o epistemologiji i pedagogiji, ja sam anarhist, ili barem prihvaćam teoriju epistemološkog i pedagoškog anarhizma (u Feyerabendovu smislu). Ne gajim osobito poštovanje spram teritorija, branši, specijalizacija, barem kad je riječ o humanističkim i društvenim znanostima. (Stickney, 2014: 366–368).
U kontekstu naše teme, međutim, moram vas zamoliti da gledate šire od humanističkih i društvenih znanosti. Kako da probijemo tradicionalne epistemološke granice i gajimo istinski dijalog između raznih disciplina i pogleda na svijet? Kako da objedinimo različite elemente ljudskog znanja o učenju i digitalnim medijima? MP: Uočili ste moju anarhističku crtu, koju nasljeđujem s više strana, no Feyerabend (1993) [1970] je to zgodno uobličio u nazivu epistemološka anarhija – što ustvari znači da ne možemo svesti metodu na pravila ili na logiku. U razgovoru nerijetko ne postoji stvarni telos, sudionici mogu biti radikalno različiti, nema točno dogovorenog cilja ni konsenzusa. U tom kontekstu, ako vjerujemo Chomskome (1957, 1965), svjedočimo novom izrazu (kreativnoj rečenici) kao svakodnevnom fenomenu. Struktura razgovora je nepredvidljiva, često disjunktivna, vrlo interaktivna, premda može isto tako biti naprosto skup paralelnih struktura koje se povremeno dodiruju. Dijalog kao razgovor odlikuje se pragmatičnim elementom koji me podsjeća na Bahtina, Rortyja i Piercea (premda na različite načine). Sposobnost za razgovor svakako je bonus kad netko vodi dijalog između različitih disciplina. Međutim, u konačnici sve discipline parazitiraju na dijalogu kao običnom razgovoru, a razgovor se odvija dokle god su sugovornici zainteresirani. Taj model (ponekad kažem “ulična filozofija” utemeljena na takozvanom uličnom kredibilitetu) također je radikalno postfundacionalistički – ne postoje temelji, on je jednostavno usidren u kulturnoj praksi i mi eksperimentiramo i činimo što činimo. Čini mi se da je dijalog kao razgovor (tema o kojoj sam pisao) (Peters, 2012a) univerzalno sredstvo učenja. Nešto sam skeptičniji spram objedinjavanja znanstvenoga znanja zbog neuspjeha logičkih empirista koji su se bili upustili u takav program. Dakle, rekao bih da je teza o objedinjavanju filozofska pozicija koju je potrebno propitati. PJ: Možete li podrobnije propitati tu filozofsku poziciju? MP: Teza i ideal znanstvene unifikacije umrli su s logičkim pozitivistima. Danas, prema UNESCO-vim podacima, postoji više od 3500 različitih područja znanja (u Peters, 1999). Ta zacijelo ne možemo vjerovati da ih objedinjuje nešto što nazivamo “znanstvenom metodom”? Što objedinjuje pravo utemeljeno na analizi slučajeva sa sociologijom medija, fizikom čestica ili proučavanjem latinskoga? Možda na razini ideala znanja vidimo neke zajedničke značajke. Kao što vidite, skeptičan sam i nisam siguran zašto se to smatra problemom. Nipošto nisam znanstveni redukcionist i ne želim da se društvena stanja svedu na fizička stanja, a fizička sta47
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
1.
2. 3.
nja na mikrofizička stanja, no smatram da nadolazeća epoha digitalnog uma homogenizira znanstvene prakse i uistinu mijenja prirodu znanosti putem analize “velikih podataka”. Samo obrazovanje ima vlastitu inačicu “analitike učenja”. PJ: Možete li ocijeniti ulogu “velikih podataka” i “analitike učenja” u suvremenom obrazovanju? MP: To je veliko pitanje koje trenutačno istražujem u posebnom izdanju časopisa Policy Futures in Education koji uređujem zajedno s Robertom Lingardom, Tinom Besley i Jillian Blackmore. Farnam Jahanian, voditelj Odjela za računalstvo, informacijske znanosti i inženjerstvo (CESI) Državne zaklade za znanost, u radu pod naslovom “Očekivanja od ‘velikih podataka’” prezentiranom 3. svibnja 2013. u sklopu Radionice big data partnera koja se održala u sklopu inicijative Bijele kuće za “velike podatke” u 2012., iznio je sljedeću tvrdnju: “Napredak u informacijskim tehnologijama transformira tkivo našeg društva, a podaci predstavljaju transformativnu novu valutu za znanost, inženjerstvo, obrazovanje i trgovinu” (Jahanian, 2013: 2). Jahanian sugerira da se dogodilo “premještanje paradigme” s “otkrića utemeljenih na hipotezama na otkrića utemeljena na podacima” te potkrepljuje tu tvrdnju trima izvorima: Science – U izdanju od 11. veljače 2011. autori časopisa Science ujedinili su se s kolegama iz časopisa Science Signalling, Science Translational Medicine i Science Careers kako bi pružili širi pogled na pitanja koja se tiču priljeva istraživačkih podataka (Urednički kolektiv Sciencea, 2011). Ta zbirka članaka naglašava i izazove pred kojima se nalazimo zbog poplave podataka i mogućnosti koje su pred nama ako se podaci bolje organiziraju i ako im se olakša pristup. Poseban izvještaj The Economista pod naslovom “Poplava podataka” na 14 stranica (The Economist, 2010). Microsoftovo istraživanje (2009) “Četvrta paradigma: znanstveno otkriće utemeljeno na velikom priljevu podataka”, koje je trebalo predstavljati prvi širi pogled na brzo rastuće polje takozvane podatkovno intenzivne znanosti. Ti izvori i niz drugih povezanih inicijativa upućuju na dubinsku promjenu u prirodi proizvodnje znanja. Kao što Bernard Stiegler (2013.) piše u radu “Digitalna budućnost sveučilišta”: “Digitalna tehnologija tvori novu épistémè: bit će zahvaćena sama priroda znanja u svim njegovim oblicima. Ta će tehnologija za našu epohu funkcionirati na isti način kao što je pisanje utjecalo na antičko doba”. Bernard Stiegler je francuski filozof koji radi na Goldsmithsu pri Sveučilištu u Londonu i na Université de Technologie u Compiègneu. “Analitika” je termin koji se u biznisu i znanosti upotrebljava za označavanje računalne podrške za obradu digitalnih podataka što pomaže informiranom odlučivanju (UNESCO, 2012: 1). Terminom “analitika učenja” služe se pripadnici edukacijskih krugova koji žele razumjeti implikacije tog razvoja u tome kako analiziramo podatke o obrazovanju ko-
48
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Filozofija obrazovanja u doba digitalnog uma
jim se služe razne organizacije za poboljšanje sustavâ učenja (ibid.). Analitika učenja uključuje upotrebu računalnih tehnika kojima se analiziraju podaci o učeniku, generiraju vizualizacije dinamike učenja te izgrađuju modeli predviđanja za testiranje teorija. Budući da se podaci mogu prikupljati u stvarnom vremenu, predviđa se mogućnost kontinuiranog poboljšanja pomoću višestrukih povratnih veza. Kao što možete vidjeti iz ovoga kratkog opisa, postoji više otvorenih pitanja, osobito u pogledu kontrole i pristupa podacima, ovlaštenja za pristup podacima i razloga za pristup te nadzora studenata. A taj popis ide dalje i dalje: mogli bismo reći da je Foucault u možda bio pravu kad je nanovo uveo ideju obrazovnog panoptikuma. PJ: U proteklih nekoliko desetljeća veliki zaokreti u prirodnim znanostima kao što su fizika, kemija ili medicina gotovo su isključivo bili rezultat rada velikih timova. Prošlo je vrijeme kad su usamljeni jahači razvijali teorije i ideje u izolaciji svojih radnih soba i laboratorija: sve u svemu, zamijenili su ih veliki timovi kojima upravljaju stručnjaci iz uskih disciplina. No u društvenim i humanističkim znanostima najveće postignuće još uvijek je znanstvena monografija – istraživanje koje vodi jedna ili više osoba. Možete li usporediti ta dva pristupa istraživanju i skicirati njihove temeljne implikacije za kreativnost? MP: Znam da je to rašireno gledište, no nisam naišao na empirijske dokaze takve tvrdnje. Jasno, digitalna humanistika i društveni mediji sve više razbijaju izolaciju udaljenog znanstvenika. Svakako mislim da taj romantičarski ideal i praksa pripadaju prošlosti i da će se sve više i više ljudi u humanističkim znanostima ujedinjavati u svojim istraživanjima. Sjetimo se samo konferencija i drugih kolektivnih oblika proizvodnje znanja u društvenim i humanističkim znanostima. Mislim da ćemo sve više nailaziti na nove kolektivne oblike proizvodnje znanja u tim područjima, i to ne samo zbog promjene tehnoloških uvjeta. U današnje vrijeme državna i regionalna birokracija zahtijeva i nameće nove kolektivne procese u obrazovanju poslijediplomskih studenata, a timski pristupi potiču se kroz financiranje istraživanja. Što se tiče tih dvaju modela istraživanja, na to sam pitanje pokušao odgovoriti u članku pod naslovom “Obrazovanje, kreativnost i ekonomija strasti: novi oblici obrazovnog kapitalizma” (“Education, Creativity and the Economy of Passions: New Forms of Educational Capitalism”). Citirao bih ulomak iz sažetka: U ovom se radu istražuju zahtjevi za kreativnošću u ekonomiji i obrazovanju, pri čemu se razlikuju dva tipa kreativnosti: “osobna anarhoestetika” i “načelo dizajna”. Prvi tip javlja se u psihološkoj literaturi i potječe iz romantičarskog pokreta koji naglašava kreativni genij i načine kako kreativnost izvire iz dubinskih podsvjesnih procesa, uključuje maštu i temelji se na strastima, njime se ne može upravljati i izvan je racionalne kontrole pojedinca. Taj je tip u tijesnoj vezi s biznisom kao neki oblik brainstorminga, “mentalnog mapiranja” ili “strateškog
49
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
planiranja” i povezuje se s figurom poduzetnika koji se upušta u rizike. Nasuprot tomu, “načelo dizajna” istodobno znači povezivanje i društvene je naravi te se odražava u povezanim idejama “društvenog kapitala”, “situacijskog učenja” i “P2P” (peer-to-peer) koje znače zajedničku proizvodnju utemeljenu na zajedničkim dobrima. Doživljava se kao proizvod društvenih i umreženih okruženja – bogatih semiotičkih i inteligentnih okruženja u kojima sve govori. (Peters, 2009a)
PEDAGOGIJA FILOZOFIJE PJ: Filozof ste i nakladnik – no prije svega ste učitelj. U uvodu u vaša Izabrana djela (Selected Works, 2012a: 8) te još detaljnije u drugim radovima (Peters & Marshall, 1999; Peters, Burbules & Smeyers, 2008), pišete o pedagoškim filozofima ili “provokatorima” te razvijate ideje “filozofije kao pedagogije” i “pedagogijske filozofije”. Možete li navesti poveznice između filozofije i pedagogije? Kako se one odražavaju u vašem radu? MP: Prilično jednostavno, kažem da je pedagogija povijesno jedan od triposa antičkoga grčkog društva, koji se učvrstio nakon institucionalizacije filozofije zajedno s politikom (obrazovanjem za građanstvo u polisu). Može li veza biti snažnija od toga? Taj tripos blisko povezuje filozofiju, politiku i pedagogiju, osobito u odnosu na demos i demokratski način života. Iz toga proizlazi štošta, osobito važna pitanja digitalnog doba kao što su kolektivna inteligencija, kolektivno djelovanje, zajednička izgradnja i zajedničko osmišljavanje demokratskih dobara. Filozofija kao pedagogija implicira da se filozofija oslanja na pedagoške forme dijaloga – seminar, predavanje, poduka itd. – koje su usmene inačice pisanih žanrova kao što su rasprava, disertacija, priča, manifest itd. Filozofi koje cijenim oni su koje nazivam pedagoškim filozofima: Sokrat, Nietzsche, Wittgenstein, Heidegger, Dewey, Freire. Te se ideje otvoreno odražavaju u mojem radu koji je povezan s razvojem ideje filozofije kao pedagogije i implicitno se odražavaju u mojoj pedagoškoj praksi. Detaljnije o tome u mojoj posljednjoj knjizi O drugim mislima: netradicionalni putovi do doktorata: vodič za kandidate i mentore (Of Other Thoughts: Non-Traditional Ways to the Doctorate: A Guidebook for Candidates and Supervisors, Engels-Schwarzpaul & Peters, 2013). PJ: U članku “Prema filozofiji tehnike u obrazovanju: mapiranje područja” (‘Towards Philosophy of Technology in Education: Mapping the Field’) naznačujete glavne struje u suvremenoj filozofiji tehnike i pokazujete da ona ima ključno značenje za edukaciju jer edukacija nije samo disciplina koja se često zamišlja kao proučavanje obrazovanja s naglaskom na poboljšanje, ona je također golem pothvat kojim se širi središte gospodarstva znanja, pri čemu takva poboljšanja sada bivaju potaknuta i ekonomskim teorijama koje se tiču važnosti tehnologije i tehnološkim inovacijama koje se prizivaju da preobraze njezin razvoj (Peters, 2006: 112).
50
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Pedagogija filozofije
1.
2.
Možete li ukratko opisati svoju filozofiju tehnike? Tko je na vas najviše utjecao; kako ona funkcionira u praksi? MP: Zanima me povijest filozofije tehnike i njezina nastajuća politička ekonomija. Velik utjecaj na mene izvršio je Heidegger, no odbacujem aspekte njegove analize koji su povezani s mogućnošću ostvarenja digitalne tehnologije ustrajući na nekapitalističkim oblicima kojima se uspostavlja ekologija javnog ili otvorenog prostora u kojima bi da cvate globalna građanska kultura. U tome su na mene utjecali i Marcuseov Čovjek jedne dimenzije (1964.) te Foucaultove Tehnike sebstva (1982). Ti poticaji mojem mišljenju račvaju se u dva pravca: Analiza kibernetičke racionalnosti i oblika koji ona poprima s golemom novom informatičkom infrastrukturom, načina kako zamjenjuje staru industriju nafte i plina iz doba industrijskog kapitalizma te kako dominira u takozvanom gospodarstvu znanja. Pokušaj podrške, analize i izgradnje kultura javnoga znanja, što je termin koji sam osmislio i koji rabim u svojoj novoj knjizi Izgradnja kultura znanja: obrazovanje i razvoj u dobu kapitalizma znanja (Building Knowledge Cultures: Education and Development in the Age of Knowledge Capitalism, Peters & Besley, 2006). Kulturama javnog znanja bavim se na razne načine, osobito u pogledu razvoja novih časopisa, no također i u vezi s poviješću sustava časopisa s otvorenim pristupom, otvorenog izdavaštva, intelektualnih zajedničkih dobara i pitanja o kojima govorim u knjizi Vrline otvorenosti (The Virtues of Openness, Peters & Roberts, 2012). Pomoću tih dvaju krakova želim pažljivije proučiti filozofe liberalnog moderniteta (Dewey, Popper, Habermas) koji ne shvaćaju značaj “protujavnosti” i kontrole javnog diskursa. PJ: U dobu mreže filozofija edukacije sadrži elemente (filozofije) pedagogije, tehnike, politike… Ti su elementi po svoj prilici oduvijek bili tu, no teško je osporiti to da modernitet donosi jedinstvenu dinamiku među njima. Čini se da su humanističke tradicije prikladnije od inženjerskih tradicija filozofije tehnike (Peters, 2006: 112); analitička tradicija R. S. Petersa i Londonska škola nude, čini se, samo dio slike (Peters, 2014a: 114 – 117); Heideggerova izjava “samo nas još jedan bog može spasiti” (1981.) očito je pretjerano pesimistična, a projekt socijalističkog feminizma Donne Haraway (1991) [1985] nadišli su drugi pristupi jer “kognisfera nastavlja tamo gdje je kiborg stao” (Hayles, 2006: 165). Kakvo je, prema vašem mišljenju, trenutačno stanje u suvremenoj filozofiji edukacije? Što znači biti filozof edukacije početkom 21. stoljeća? MP: To je veoma važno pitanje i volio bih da bude predmetom konferencije ili izdanja kakvog časopisa. Razmišljao sam o tome. Za početak bih se mogao odlučiti za jednostavan odgovor i reći da sve te tradicije imaju što ponuditi – samo ih treba smjestiti na njihovo pravo mjesto. Nema ničega lošeg u pojmovnoj analizi, ali ona ne bi smjela biti isključiva aktivnost. Heidegger nam pomaže da sagledamo povijest zapadne 51
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
metafizike, no postoje alternativna tumačenja. Haraway i Hayles vode nas u rodnu analizu tehnologije odnosno u njezine posthumane oblike – i to su dva ključna postignuća. Mišljenja sam da trebamo razumjeti nove postdisciplinarne razvoje koje najbolje reprezentira razvoj ekologije kao mlade znanosti. Na temelju radikalne transdisciplinarnosti, nove postdisciplinarne formacije polaze od razumijevanja otvorenih, nelinearnih, dinamičnih sustava (čija su obilježja kibernetika, kaos i složena struktura) gdje se može roditi nešto novo. (Možda je najbolji pristup kozmološke evolucijske fizike ili evolucijske biologije primijenjen na razumijevanje važnosti informacija u svemiru.) Volio bih promijeniti taj termin, no smatram da nema svrhe razjašnjavati pojmove dok su djeca žrtve ratova, gladi, dok nemaju pristup obrazovanju i sustavno ih se izrabljuje. Sve te intelektualne aktivnosti valja staviti u službu brige za našu djecu i planet, inače je to za mene beznačajno. PJ: Vi ste “mislilac kojega se obično shvaća kao postmodernog i poststrukturalističkog filozofa/edukatora” (Papastepanou, 2012: 2836). Pa ipak, čini se da besprijekorno surađujete s (neo)marksističkim humanističkim misliocima kao što je Peter McLaren – koji također, eto, iznosi moćne kritike postmodernizma i poststrukturalizma (npr. McLaren, 2006; Peović Vuković & Jandrić, 2015.). Iz prve ruke znam da je s Peterom sjajno surađivati (a znam i da ste dobri prijatelji!), tako da vaša suradnja ne iznenađuje. S obzirom na njegovu teoriju, međutim, možete li naznačiti svoje glavne argumente u korist i protiv neomarksizma? Zašto mislite da su postmoderni/poststrukturalistički pristupi najbolji izbor? MP: U svojem nedavnom odgovoru Peteru, koji je kao dobar prijatelj pridonio nedavno objavljenom jubilarnom zborniku u moju čast Liber amicorum: filozofski razgovor prijatelja (Liber amicorum: A Philosophical Conversation among Friends, Lăzăroiu, 2014), rekao sam: Smatram da etikete poput “revolucionarni marksizam”, “postmodernizam” i “poststrukturalizam” ne treba shvaćati predoslovno. Proces identifikacije po asocijaciji može biti zastrašujući, no kao u slučaju svih mehanizama stereotipizacije, možemo i trebamo odbaciti te široke opise kao konačne odrednice filozofskog identiteta i umjesto toga raditi s onime što mislioci kažu – trebamo slijediti argumente.
U nastavku sam rekao: …ako želite razumjeti postmodernizam, čitajte, gledajte i slušajte glazbu, kazališne predstave, arhitekturu, ples, filozofiju, književnost, sociologiju, kritiku, kulturalne studije, ekonomiju itd. koji su se razvili u različitim kulturnim sredinama u Americi, Britaniji, Australiji, Kini, Indiji, Južnoj Americi i drugdje. Što netko može reći o raznolikosti osim banalnog komentara da se postmodernizam može opisati kao prevrednovanje i kritika kulture modernizma i reakcija na njegove univerzalističke tendencije? Što je zajedničko tim umjetnicima, arhitektima, glazbenicima i piscima? Što Robert Venturi, Charles
52
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Pedagogija filozofije
Jencks, Charles Olson, John Cage, Terry Riley, Henryk Gorecki, George Crumb, Steve Reich, Phillip Glass, Lou Harrison, Michael Nyman, Jorge Luis Borges, Samuel Beckett, Vladimir Nabokov, William Gaddis, William Burroughs, Kurt Vonnegut, John Barth, Donald Barthelme, E. L. Doctorow, Don DeLillo, Thomas Pynchon, Kathy Acker imaju zajedničko? Što je zajedničko ovim filozofima: Nietzscheu, Heideggeru, Derridau, Foucaultu, Lyotardu, Rortyju, Jamesonu? Zato kažem da bi te pojmove trebalo shvaćati manje kao etiketu, a više kao vodič za čitanje.
I ne zamjerite što izdvajam još dio svojeg odgovora: Postmodernizam i poststrukturalizam svakako se mogu shvaćati kao smjernice za čitanje, no mogli bismo također pretpostaviti da postoji nekakav ozbiljan angažman. Filozofsko shvaćanje postmodernizma shvaćenoga kao cjelina teži naglašavanju više preklapajućih rodnih pojmova koji naglašavaju njegovu otvorenost, njegovu kritiku esencije odnosno esencijalnosti i njegovu filozofiju razlike te zaštitu raznolikosti, uključujući sljedeće: antifundacionalizam, antiesencijalizam, anti- ili post- epistemološko gledište, antirealizam u pogledu značenja i referencije, sumnju u transcendentalne argumente i gledišta, odbacivanje slike znanja kao točne reprezentacije, odbacivanje istine kao podudarnosti za zbiljom, odbacivanje kanonskih opisa i konačnih vokabulara, sumnja u metanarative. Popis je preuzet iz rasprave Bernda Magnusa (1989) o Nietzscheu u odnosu na postmodernu kritiku. Manusovu popisu mogli bismo dodati i ono što Rorty naziva antireprezentacionalizam, a “sumnji u metanarative” mogli bismo dodati općenitiji zaokret prema naraciji i naratologiji – petite récits koje je Lyotard (1984.) suprotstavio metanarativima. Također bismo mogli dodati naglasak na jezičnoj upotrebi i terapeutski pogled na filozofiju, odnosno utjelovljenje mnogih od navedenih obilježja te prije svega etos koji obuhvaća filozofiju kao kritiku jezika, što najbolje sažima čuveni citat iz Filozofskih istraživanja: “Filozofija je borba sredstvima našeg jezika protiv začaranosti našeg razuma” (#109).3 To je pogled koji je u temelju razvoja društvenih znanosti i kulturalnih studija u drugoj polovici dvadesetog stoljeća; možda, uobličeno u blizanačkim metodološkim imperativima: lingvistički zaokret, važnost reprezentacije i takozvana “društvena konstrukcija stvarnosti” s jedne strane; i pokušaj da se prevladaju dualizmi, potraga za izvjesnošću i esencijama te subjektivizam koji je naslijeđe kartezijanske misli (Peters, 2014b: 210–215).
Tomu bih dodao da je intelektualno mišljenje suviše opterećeno etiketama i nepreciznim kategorijama koje djeluju po načelu isključivanja i “smrti asocijacija”, a zapravo bismo se svi trebali truditi pronalaziti poveznice, utjecaje, sličnosti, razlike i teorijske hibride.
3
Ludwig Wittgenstein, Filozofijska istraživanja, preveo Igor Mikecin, Nakladni zavod Globus, Zagreb, 1998., str. 47.
53
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
Nikad nisam odbacio marksizam ili neomarksizam. Samo bih rekao da se oblici zapadnog marksizma razlikuju. Postoji mnogo različitih oblika, uključujući hajdegerijanski marksizam ili Marcuseov marksizam te marksizam Deleuzea i Guattarija ili autonomistički marksizam Antonija Negrija. U stvari, smatram da je suvremena talijanska politička misao koja slijedi tu tradiciju i nastoji ujediniti Marxa, Foucaulta i Deleuzea veoma plodonosna za moj rad. Napisao sam knjižicu pod naslovom Poststrukturalizam, marksizam i neoliberalizam: između teorije i politike (Poststructuralism, Marxism and Neoliberalism: Between Theory and Politics, Peters, 2001a) s ciljem da pokažem da “poststrukturalizam” nije antimarksistički ili antistrukturalistički. Sam termin “poststrukturalizam” veoma je površan: zamagljuje poveznice s Nietzscheom i Heideggerom, maskira razlike među misliocima, iskorištava inherentnu pristranost u nacionalnim tradicijama i povlači pitanje nedostatka uzajamnog prodiranja među evropskim tradicijama mišljenja materijaliziranjem nacionalizma u filozofiji. Riječ je o američkom terminu koji ujedinjuje “razliku”, što je jedna od središnjih lekcija toga kompleksnog pokreta. GDJE JE DIGITALNI (POST)KOLONIJALIZAM? PJ: Kad govorimo o razlici, nije moguće izbjeći njezinu zrcalnu sliku – univerzalizam. Možete li ukratko nešto reći o tome? MP: Sumnjičav sam spram univerzalizma kao pokrića za razne oblike etnocentrizma, pozapadnjenja, modernizacije, evropeizacije, amerikanizacije. Nema sumnje da iz toga možemo izvući pedagošku pouku, ako kolonijalizam i postkolonijalizam shvatimo ozbiljno. Svaku pojavu koja se predstavlja kao univerzalizam moramo podvrgnuti strogom intelektualnom testu i uvjeriti se da nije riječ naprosto o kulturnoj projekciji dominantne sile. To je etička i politička obaveza svih mislilaca, osobito onih koji dolaze s “imperijalnog” Zapada. S druge strane, zanima me evolucijska racionalnost koja se razvija kao oblik globalizma, što nas približava sustavu vrijednosti koji bi mogao iznjedriti globalnu etiku okoliša i drugog. Dakle, kao što Heraklit kaže da se “sve mijenja”, a Darwin da “evoluira”: što ti evolucijski argumenti znače za logiku i kritičku filozofiju? Kako ćemo ih iskoristiti u interkulturnoj filozofiji? Za mene se u tom smislu najbolji sustavi mišljenja temelje na poukama Gödelova teorema nepotpunosti (inherentno ograničenje svih aksiomatskih sustava, uključujući pokušaj da se uspostave aritmetički logički temelji), Heisenbergova načela neodređenosti (koje postulira fundamentalno ograničenje preciznosti mjerenja na subatomskoj razini) i Einsteinove teorije relativnosti (promatranje je relativno u odnosu na promatrača). One se, rečeno suvremenim jezikom, odnose na jednolinearne, dinamičke, otvorene, transformativne sustave – mislim da najbolje primjere primjene analize dinamičkih sustava nalazimo u kozmologiji i evolucijskoj biologiji. Sličan pristup moramo primijeniti na povijest i filozofiju, osobito kad se bavimo analizom ili teorijom globalnih sustava u nastajanju. 54
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Gdje je digitalni (post)kolonijalizam
PJ: Globalni sustavi u nastajanju umnogome su univerzalistički i hegemonijski. Recimo, Internet je izvrstan primjer dominacije engleskog jezika i latinice. S jedne strane takva unifikacija daje ljudima potencijalno moćan glas velikog dometa, s druge pak strane smanjuje važnost lokalnih sustava mišljenja i znanja. Možete li, kao wittgensteinovski filozof, ocijeniti odnos između Interneta i “jezičnih igara”? Općenitije, možete li ocijeniti dinamiku između individualizma i kolektivizma u umreženom društvu? MP: Uzmimo samo svjetske jezike: mandarinski, španjolski, engleski, hindski, arapski, portugalski, bengalski, ruski, japanski, pandžapski, njemački. Kao što svi znamo, Internet, baš kao i svjetsko izdavaštvo i sustavi znanja, favorizira engleski jezik kao lingua franca, iako se to rapidno mijenja i moguće je da će ga uskoro zamijeniti mandarinski. To je odraz jezične geopolitike, uključujući prisilno usvajanje jezika i zabranu raznih autohtonih jezika u školama. Maorski jezik bio je zabranjen na Novom Zelandu do 1980-ih! Jezična dominacija posljedica je kolonijalizma i osvajanja, stoga je neodvojiva od pitanja moći i imperijalističke politike. Posljedica je globalizacije i ono što antropolozi nazivaju izumiranjem malih jezika – koje pogađa osobito Pacifik, gdje izumire 250 aboridžinskih jezika u Australiji i 500 jezika na Borneu i okolnim otocima. S druge strane, može se reći da je Internet najbolja platforma za oživljavanje jezika i najbolja šansa za širenje malih jezika, uključujući jezike koji su pretežito usmeni. To je dakle dvojako pitanje. Što se općenitog pitanja tiče, individualizam je povezan s pravima vlasništva koja se mogu proširiti na intelektualno vlasništvo, dok se kolektivizam per se očituje u novim oblicima kolektivne inteligencije kao što je “proizvodnja među jednakima” (peer production) – što je općenito obilježje društvenih medija i razvoj koji proizlazi iz potencijala otvorenosti. PJ: U ogledu “Mapiranje novog imperijalizma: gdje je postkolonijalizam” (‘Mapping the New Imperialism: Where Is Postcolonialism’) kažete: “Pitanje je prostorno. Gdje je postkolonijalizam? Riječ je o pitanju lokacije, odnosno preciznije relokacije” (Peters, 2003: 421). U kontekstu vašeg eseja “lokacija” se odnosi na disciplinarnost – modernizam, marksizam, dekolonizacija, postmodernizam, poststrukturalizam… Međutim, dopustite mi relokaciju (post)kolonijalizma na granicu između stvarnosti i virtualnosti u svrhu metafore kolonizacije kiberprostora. (Nedavno smo Ana Kuzmanić i ja radili na tom pitanju [Jandrić i Kuzmanić, 2016, 2017]). Koje pouke iz kolonizacije fizičkog prostora valja ponijeti na naše kolektivno putovanje u virtualni svijet? Ukratko, Michael, gdje je digitalni postkolonijalizam? MP: Kako bismo istražili to pitanje, moramo prvo istražiti “digitalni kolonijalizam” i ispitati termin kolonijalizam (čije je značenje prilično precizno u vezi s nametanjem imperijalne moći Zapada u njegovim kolonijama). S obzirom na to da se “digitalno” u značenju pojave Interneta upotrebljava tek od 1990-ih, govorimo o relativno kratkom razdoblju ljudske povijesti, okvirno oko dvadeset pet godina. Nisam siguran ima 55
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
li taj termin smisla, osim ako govorimo o skupu neravnopravnih odnosa moći rasprostranjenih u kolonijama. Postoje li “digitalne kolonije”? Možemo, dakako, reći da postoje neravnopravni odnosi moći između onih koji imaju pristup Internetu i onih koji ga nemaju, dakle postoji nejednakost u pristupu obrazovanju, informacijama i znanju. Mogli bismo isto tako reći da su novi digitalni centri moći povezani s rastom goleme informacijske infrastrukture koja je izniknula i korporacija koje pružaju usluge u kompjuterskoj i informacijskoj tehnologiji, a koje su uglavnom američke. Proširimo li to shvaćanje, mislim da bismo se na koncu mogli pomiriti s tim da su “digitalne kolonije” informacijski kanali američke kulture i da su izgledi za razvoj autohtonih digitalnih kultura slabi. “Digitalni postkolonijalizam” u tom bi slučaju bio jednak mogućnosti da kulture koje stvaraju korisnici uspijevaju u otvorenom i suradničkom digitalnom okruženju. Pritom mi upada u oči da digitalni postkolonijalizam ne odgovara karti svijeta podijeljenoj na države – koje uglavnom odgovaraju administrativnoj podjeli moći na Zapadu. U nekim slučajevima odgovara, osobito ako govorimo o autohtonim narodima (ako približno odgovaraju teritoriju), a u nekim slučajevima nema nikakve stvarne poveznice s bilo kojom državom ili teritorijem. Nove “postkolonijalne kulture” pokretane su novim društvenim pokretima koji su osigurali prisutnost i protežnost u digitalnom svijetu ili novim korisničkim grupama sa zajedničkim interesima koje su pragmatično orijentirane. Mislim da je vaš rad na tom području zanimljiv i koristan kada kažete da digitalni postkolonijalizam “odbacuje uobičajena pojednostavljenja kao što je tehnološki determinizam i cilja na manje neravnoteže moći kao glavna područja otpora spajanju tehno-edukacije s globalnim neoliberalnim ideologijama” (Jandrić & Kuzmanić, 2016). Mislim da je to dobar zaključak. Stvarni predmet proučavanja trebao bi biti digitalni kapitalizam ili ono što zovem oblicima kibernetičkoga kapitalizma, i otud moja bavljenje onime što je moguće te novim oblicima moći i kontrole u doba digitalnog uma. PJ: U kontekstu kibernetičkog kapitalizma nemoguće je zaobići Frankfurtsku školu društvenih znanosti. Koji su njezini temeljni doprinosi našem razumijevanju učenja u doba digitalnih medija? MP: Dakako, Frankfurtske škole više nema, to nije više škola u Frankfurtu jer ju je sveučilište ukinulo. Međutim, njezino teorijsko naslijeđe nastalo oko prvog, drugog i trećeg naraštaja mislilaca veoma je korisno. Pomislite samo na Dijalektiku prosvjetiteljstva (2002) [1944] Horkheimera i Adorna ili na njihovu kritiku instrumentalne racionalnosti. Od Grunberga do prve generacije koju su činili Adorno, Horkheimer, Fromm, Benjamin, Pollock, Lowenthal i Reich, do druge generacije koju su činili Habermas, Dahrendorf, Brandt, Offe, Schmidt i Wellmer, pa sve do treće generacije koja se preselila u inozemstvo i u Treći svijet, a koju predstavljaju Honneth, Martin Jay, Chantal Mouffe, ali i Spivak, Fraser, Bhaba i mnogi drugi, kritička teorija pružala je živo svjedočanstvo o moći radikalne političke ekonomije Marxa i Engelsa. 56
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Gdje je digitalni (post)kolonijalizam
Ne poznajem rad Rainera Forsta, no mislim da se govori kako on tvori četvrtu generaciju. Kad je 2012. osvojio nagradu “Gottfried Wilhelm Leibniz”, Forsta su nazvali najvažnijim filozofom njegova naraštaja. On korisno smješta povijesni razvoj Frankfurtske škole oko programa Dijalektike prosvjetiteljstva (Horkheimer & Adorno, 2002 [1944]), Habermasove preformulacije kritičke teorije komunikacije nadahnute Hegelom, Weberom i marksizmom te njezinog iskrivljenja u modernom svijetu, kao i Honnethove preformulacije društvene borbe kao društvenog priznavanja, kako bi stvorio vlastitu kritiku “odnosa opravdavanja”. Vidi Forstovu knjigu Konteksti pravde: politička filozofija onkraj liberalizma i komunitarizma (Contexts of Justice: Political Philosophy beyond Liberalism and Communitarianism, 2002), kao i intervju između Reinera Forsta i Xaviera Guillaumea (Guillaume, 2012). Forst kaže da je glavno pitanje kritičke teorije još uvijek isto: što je racionalni ustroj društva i što ga priječi? Pitanje koje on utvrđuje zahtijeva samorefleksivnost glede “uma”. S jedne mi se strane to čini kao veoma njemački projekt jer se vrti oko pojma vernünftig (“umsko”). Premda poštujem Forstov odgovor, to nije moje pitanje. Više me zanima postanak misaonih sustava, njihove preobrazbe kad ih se izvozi, a zatim usvaja u stranom kontekstu. U tom smislu više me zanima primjena kritičke teorije u kontekstima Trećeg svijeta. Kritička teorija preselila se preko mora i taj joj proces pomaže da odbaci svoju evropocentričnost. PJ: Gledajući filozofske korijene vašeg rada, moram postaviti pitanje o vašoj cjeloživotnoj fascinaciji Wittgensteinom. Odakle ona i kako se odražava na vašu filozofiju obrazovanja? MP: Sedam godina predavao sam u školi. U to sam se vrijeme, u razgovoru s matematičarima, zainteresirao za logiku. Rod Harries, zamjenik ravnatelja, a ujedno nastavnik filozofije, uvjerio me da upišem studij filozofije znanosti na Sveučilištu Canterbury, gdje je Karl Popper predavao od 1937. do 1943. Počeli smo s logicizmom, s Fregeom, Russellom i ranim Wittgensteinom, zatim smo prešli na Poppera, Kuhna, Feyerabenda i druge. Navukao sam se. Rod je također zaslužan što sam se vratio na sveučilište, ovaj put na Auckland University, radi proučavanja Wittgensteina na diplomskom studiju. Za to sam vrijeme uspio prekopati sve moguće radove iz kojih sam mogao sagledati aspekte Wittgensteinova rada počevši od Tractatusa logico-philosophicusa (1974). Takvi su mi projekti savršeno odgovarali, pa sam diplomirao s najvećom pohvalom, što mi je osiguralo stipendiju za doktorski studij na kojemu sam dovršio disertaciju o Wittgensteinu i problemu racionalnosti. Nakon završetka disertacije koju nikad nisam objavio zaintrigiralo me Lyotardovo kreativno pogrešno tumačenje Wittgensteina i to je odredilo moj put. Poslije sam napisao dvije knjige o Wittgensteinu s prijateljima Jimom Marshallom (Peters & Marshall, 1999), Nickom Burbulesom i Paulom Smeyersom (Peters, Burbules & Smeyers, 2008) te vodio razgovore s još jednim vitgenštajnovcem, Fazalom Rizvijem. To je bilo 57
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
izvorište mojih ideja o filozofiji kao pedagogiji te ideje o pedagoškim filozofima koju sam razvio s godinama. Mogao bih još mnogo toga reći o tom utjecaju, osobito o načinima na koje je Wittgenstein – kroz kulturni zaokret i naglasak na društvenoj praksi (a taj je pogled snažno utjecao na Pierrea Bourdieua) – zaslužan za promjenu paradigme u humanističkim i društvenim znanostima, uz velik utjecaj koji je imao u logici, filozofiji i matematici. PJ: Možete li, molim vas, naznačiti glavne smjerove te promjene paradigme u kontekstu suvremenog učenja? MP: Uputio bih čitatelje na uvod koji sam nedavno napisao za internetsku zbirke svojih članaka pod naslovom “Wittgenstein i filozofija subjekta”, u kojemu iznosim pogled na subjektivnost, znanje i reprezentaciju “nakon” Wittgensteina, poziciju koja pruža prikladniju platformu za filozofiju obrazovanja u doba globalizacije, čime se čuva poveznica s Wittgensteinom i njegovom filozofijom, uz istodobno istraživanje izvore ideje obrazovanja kao otvorenosti i angažmana. (Peters, 2014a)
U tom tekstu nudim neke osvrte na važnost Wittgensteinova rada na planu raskida i kritike kartezijanskog modela subjektivnosti i spoznaje. Moj je općeniti argument taj da Wittgensteinovo rastakanje kartezijanskog modela subjektivnosti pruža osnovu za model obrazovanja kao otvorenosti, angažmana i copoiesisa (su-kreacije), što je prikladnije globalnom, umreženom, digitalnom okruženju u kojem živimo. Više nego ikad prije uvjeren sam da nam Wittgensteinov rad, osobito Filozofijska istraživanja (2001) i O izvjesnosti (1975), pruža sredstva za razumijevanje spoznaje pod vidom enaktivizma i proširenog uma. Enaktivizam je sažet izraz za pogled na um s naglaskom na interakciju pojedinca i vrste s okolinom. Pogled je to povezan s Varelinim i Maturaninim biološkim pragmatizmom koji naglašava utjelovljenu kogniciju. Wittgenstein nam pruža temelje za preispitivanje računalne analize umova kao individualističkih, internalističkih entiteta izdvojenih od svijeta. Prema tom gledištu, veoma čestom među kognitivnim znanstvenicima, spoznaja se najbolje može objasniti analogijom s računalima. Recimo da je to dominantan stav u digitalno doba. Nasuprot tomu, Wittgenstein nam omogućuje da uvidimo da um valja poistovjetiti sa svrhovitim djelovanjem u svijetu, koje se može ostvariti isključivo aktivnošću tijela i proširiti upotrebom alata u društvenom okruženju koje je uvjetovano jezikom. Riječ je o veoma različitoj paradigmi spoznavanja, koja razumije smisao “značenja kao upotreba” i važnost društvene prakse kao intersubjektivnog temelja znanja. To je jedno od polazišta u mojem radu s Tinom Besley na djelu Izgradnja kultura znanja (Peters & Besley, 2006). Nedavno sam došao do zaključka da je ono u temelju ideje o kolektivnoj inteligenciji koja omogućuje zajedničko stvaranje i zajedničku proizvodnju znanja, općenito digitalnih dobara te društvenih demokratskih procesa. Postoje snažne poveznice tog oblika digitalne epistemologije i epistemičke demokraci58
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Kibernetički kapitalizam i novi oblici otvorenosti
je s pitanjima akademskog nakladništva u formatima otvorena pristupa: budućnost znanstvenih časopisa, filozofijski i povijesni značaj stručne recenzije i središnji položaj proizvodnje znanja među jednakima. PJ: Dakle, kulture znanja izravno su povezane s idejom “filozofije kao pedagogije”… MP: Da zaključimo s “filozofijom kao pedagogijom” i “ pedagoškim filozofima”: filozofija kao pedagogija tiče se “stila mišljenja” i načina filozofiranja. Drugim riječima, kao što objašnjavam u eseju “Filozofija kao pedagogija: Wittgensteinovi stilovi mišljenja” (“Philosophy as Pedagogy: Wittgenstein’s Styles of Thinking”): “Wittgenstein ne kao filozof koji pruža metodu za analizu edukacijskih koncepata, nego kao netko tko filozofijskim pitanjima pristupa s pedagoškoga gledišta” i njegovi [Wittgensteinovi] stilovi, rekao bih, u suštini su pedagoški; on pruža raskošno mnoštvo i ključan repertoar nepolemičkih diskurzivnih formi – slike, crteže, analogije, usporedbe, šale, jednadžbe, dijaloge s njim samim, pričice, pitanja i netočne odgovore, misaone eksperimente, gnomične aforizme i tako dalje – kao sredstva ponajprije za promjenu našeg mišljenja koja nam pomažu da se oslobodimo slike koja nas je zatočila. (Peters, 2001b)
KIBERNETIČKI K APITALIZAM I NOVI OBLICI OTVORENOSTI PJ: Informacijsko doba dijalektički se isprepliće s novim društvenim porecima – polako ali sigurno stigli smo do doba kibernetičkoga kapitalizma. Neki autori, kao što su Manuel Castells (2001) i Jan van Dijk (1999), tvrde da živimo u novom društvu utemeljenom na znanju koje je posve preobrazilo našu civilizaciju. Neki drugi autori, poput Petera McLarena, tvrde da “još nipošto nismo napustili dimnjačku eru tvorničke proizvodnje” (McLaren i Jandrić, 2014a: 807; vidi također McLaren, 2006; McLaren & Jandrić, 2015a, 2015b, 2015c), a ideja društva utemeljenog na znanju puka je dimna zavjesa koja prikriva tradicionalne nejednakosti među klasama i rasama. Gradimo li uistinu novo, konceptualno drukčije društvo ili je često korišteni “diskurs iznimnosti” (Morozov, 2013) pretjeran? Možete li preobrazbu iz masovnog društva, čija su značajka jednosmjerne analogne tehnologije, u umreženo društvo čije su obilježje digitalni mediji, smjestiti u širi povijesni kontekst? MP: Bez sumnje ulazimo u epohu digitalnog uma. Dokazi su posvuda oko nas i neoborivi su. Dakako, industrijski kapitalizam još uvijek dominira, no značajno slabi. Pogledajmo samo 500 najvećih kompanija na svijetu i njihov prijelaz s nafte i plina u poslovne sektore koje bismo mogli zvati digitalnim uslugama. Pitanje prijelaza iz industrijskog u postindustrijsko doba priča je koja se vrti već više od četrdeset godina. Složeno je to pitanje i nije povezano ni s kakvom politikom. Postoje konzervativni, neoliberalni i marksistički pogled na taj prijelaz. Premda se istodobno radi o evolucijskom prijelazu, pojava globalnih digitalnih sustava ne znači kraj 59
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
tvornica – premda bi mogla značiti njihovu automatizaciju i digitalizaciju. Prije svega nije riječ o izboru između jednoga i drugoga, nego i o jednom i drugom u smislu evolucijskog pristupa u smjeru nove političke ekonomije utemeljene na razvoju digitalne logike i digitalne tehnologije. Napisao sam mnoge knjige o toj temi i o posljedicama tih procesa: Izgradnja kultura znanja (Peters i Besley, 2006), Imaginacija: Tri modela imaginacije u doba ekonomije znanja (Murphy, Peters & Marginson, 2010), Obrazovanje u kreativnoj ekonomiji: znanje i učenje u doba inovacije (Education in the Creative Economy: Knowledge and Learning in the Age of Innovation, Araya & Peters, 2010) te Kognitivni kapitalizam, obrazovanje i digitalni rad (Cognitive Capitalism, Education and Digital Labor, Peters & Bulut, 2011). I Dan i Ergin bili su studenti poslijediplomskog studija iz Illinoisa, kao i Rodrigo Britez s kojim sam napisao Otvoreno obrazovanje i obrazovanje za otvorenost (Open Education and Education for Openness, Peters & Britez, 2008). Vjerujem u ko(labor)aciju – to je teorija koju predlažem kao temelj novih oblika otvorenosti, koja je jedno od obilježja digitalnih kultura. PJ: Važan fenomen koji je svojstven našem modernitetu jest preobrazba iz disciplinarnog društva u društvo kontrole. Prema Deleuzeu, Definitivno idemo prema društvima “kontrole” koja više nisu disciplinarna. Foucaulta se često shvaća kao teoretičara disciplinarnih društava i njihove glavne tehnologije, zatvaranja (ne samo u bolnice i škole nego i u škole, tvornice i vojarne). Krećemo se prema društvima kontrole koja više ne djeluju tako da zatvaraju ljude, već se služe neprestanom kontrolom i trenutačnom komunikacijom (Deleuze 1995: 174).
Mnogo se pisalo o tržištima kao glavnoj današnjoj disciplinarnoj tehnologiji (Peters, 2012a; Peters & Olssen, 2011; Standing & Jandrić, 2015). Osobito je to slučaj kad je riječ o javnom obrazovanju, koje se sve više komodificira i podložno je interesima kapitala. Međutim, osim novca u igri su i druge moćne društvene sile. Informacijska tehnologija u stvaranju društva kontrole na suprotnoj je strani. S jedne strane pruža zastrašujuće mogućnosti tehničke kontrole, s druge strane otvara nove prostore i mogućnosti suprotstavljanja kontroli. Možete li ocijeniti ulogu digitalnih tehnologija, osobito Interneta, u stvaranju društava kontrole? Kako se to odražava na suvremeno obrazovanje? MP: Uputio bih na svoj nedavni članak “Disciplinarne tehnologije i škola u doba digitalnog uma” (‘Disciplinary Technologies and the School in the Epoch of Digital Reason’) napisan za jedan latinoamerički zbornik povodom četrdeset godina Foucaultova Nadzora i kazne. U njemu sam napisao: Tvrdim da je unutar “društava kontrole”, ako ćemo usvojiti Deleuzeov izraz, ili unutar onoga što radije zovem “epohom digitalnog uma”, obrazovanje, a ne zatvor primarna ustanova društvene kontrole koja
60
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Kibernetički kapitalizam i novi oblici otvorenosti
razbija kalup prostornog zatvaranja u učionicu ili predavaonicu kako bi poprimila različite oblike digitalne logike koja naglavce okreće i učionicu i predavaonicu. Prostorno ograničenje oprostoruje se na drukčiji način u obliku labavih, skalabilnih i povezanih mreža koje poprimaju globalne razmjere i u svakom smislu nadilaze državu i njezin teritorij. Taj proces digitalne logike koja otvara zatvorene prostore pruža veoma različito institucionalno okružje, koje je umnogome decentralizirano i autonomno u okviru mreže, no povezano tako da tvori sustav za prikupljanje podataka o svim bihevioralnim karakteristikama. U tim novim mrežnim prostorima disciplinarne tehnologije još su naglašenije i usko povezane s kalkulativnom racionalnošću algoritama koji pokreću sustave informacija i pretrage. U epohi digitalnog uma, čiji je primjer pojava Interneta i usvajanje otvorenih arhitektura, platformi i mreža, svi moderni zatvoreni prostori otvoreni su spram globalnih sila koje se pokazuju kroz kombinaciju tržišta i novih digitalnih tehnologija. Možemo razumjeti djelovanje globalnih tržišnih sila zahvaljujući analizi neoliberalne globalizacije koja istodobno promiče politiku deregulacije, dezoniranja, decentralizacije s jedne strane i potiče privatizaciju i monopolizaciju s druge strane. Digitalna logika omogućuje skalabilnost operacija koja je uistinu globalna, o čemu svjedoči spektakularan rast transnacionalnih korporacija iz područja informacijske infrastrukture sa sjedištem u SAD-u kao što su Google, Facebook i Amazon. Te transnacionalne korporacije predstavljaju novu konfiguraciju globalnih kompanija koje su u središtu “kapitalizma znanja” (Peters & Besley, 2006). U doba digitalnog uma kojim dominiraju korporacije s kapitalom znanja, “obrazovanje” (ne samo škole) shvaćeno u najširem smislu i na svim razinama postaje dominantno sredstvo za osiguravanje digitalnog rada za kapitalizam globalnog znanja (Peters & Bulut, 2011). Taj proces otvaranja modernih zatvorenih prostora označava kraj svih modernih institucija koje su nekoć činile disciplinarna društva. Digitalna logika okreće te institucije naglavce i otvara ih spram procesa promicanja veće međusobne povezanosti i ugniježđenog skupa mreža koje ih spajaju u mnogostruke konfiguracije. Taj je proces tek početak i predstavlja rani stadij kompjuterizacije i umrežavanja – od zatvorenih prema otvorenim prostorima. No, disciplinarne tehnologije još uvijek su na djelu u školama i na sveučilištima te omogućuju oblik stalne kontrole i nadzora unutar otvorenih platformi i arhitektura na načine koji priječe pravno-političku teoriju suvereniteta na temelju ekstrateritorijalnosti. Foucaultov “panoptikonizam” utemeljen na Benthamovu modelu koji omogućuje nadzor unutar zatvora postaje načelo i metafora nadzora u “otvorenim strukturama” digitalnog doba. Poopćivi mehanizam “panoptikonizma” postaje još više moguć i prevladavajući u digitalno doba zahvaljujući razvoju nadzora države i korporacije nad globalnom populacijom koje se koriste novim tehnologijama za promatranje, nadzor, praćenje i identificiranje osoba na poslu, kod kuće i u igri. Digitalno usavršen Panoptikon stvara svijest o stalnoj vidljivosti i prikupljanju podataka kao oblicima moći,
61
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
dok prostorno ograničenje i zatvaranje nisu više potrebni kao sredstva kontrole. Novu vidljivost dopunjuju svi oblici brojčane obrade, uključujući biometriju i bibliometriju, koji mogu stalno pratiti, “slušati”, nadzirati i identificirati naše pokrete, naše razgovore i našu kupovinu. Obrazovanje u doba digitalnog uma oprimjeruje disciplinarnu moć nadzora i mehanizama kontrole u smislu sve globalnijih sustava velikih podataka i analitike učenja koji javno obrazovanje daju u ruke transnacionalnim korporacijama u području informacijske infrastrukture. (Peters, 2015a)
PJ: Kapitalizam, i tradicionalni i novi, oduvijek je bio vezan uz otvorenost – Otvoreno društvo i njegovi neprijatelji (1974) Karla Poppera tipičan su primjer. Međutim, u suprotnom ideološkom taboru – od kontrakulture 1960-ih godina preko ranih tvoraca digitalne tehnologije pa do novijih hakera i internetskih aktivista (Turner, 2006, 2013; Turner & Jandrić, 2015; Assange, Appelbaum, Müller-Maguhn & Zimmermann, 2012) – otvorenost se također shvaća kao podrivanje kapitalizma. Možete li analizirati dinamiku koja vlada između otvorenosti, kapitalizma i antikapitalizma? MP: Dinamika o kojoj govorite odnosi se ponajprije na oblike otvorenosti i zatvorenosti koje su u vezi s “propertarijanskom” paradigmom intelektualnog vlasništva i vlasništva nad idejama. Naravno, postoje mnoge vrste otvorenosti u smislu geopolitike, političke ekonomije, etičke ekonomije. Globalizacija kao politička otvorenost poprima različite političke oblike (bez bilo kakvih jamstava), na primjer: 1.
2.
62
глáсность – Glasnost (doslovno “otvorenost”) 1980-ih godina – Glasnost je označavala politiku koja je pozivala na veću otvorenost i transparentnost u državnim institucijama i aktivnostima u Sovjetskom Savezu, a koju je uveo Mihail Gorbačov i koja je podrazumijevala ukidanje cenzure i veću slobodu informiranja. Termin se upotrebljavao i kao sredstvo za borbu protiv političke korupcije. Kasnije je počeo predstavljati i niz reformi koje su vodile prema manjoj cenzuri, većoj transparentnosti i slobodi informiranja, osobito tokom 1980-ih. Te su reforme oblici uvođenja “otvorene vlade”. Pokret koji je započeo 1960-ih s ciljem promicanja slobode informiranja, da bi potom zadobio veću težinu u zapadnom svijetu s usvajanjem zakona osmišljenih kako bi državu učinili transparentnijom građanima. 邓小平理论 – Politika “otvaranja” Deng Xiaopinga između 1978. i 1989. godine. U razdoblju poslije Kulturne revolucije teorija “otvaranja” izvorno se temeljila na prilagođenoj misli Mao Zedonga. Obuhvaćala je četiri područja modernizacije nakon 1978. (gospodarstvo, poljoprivredu, znanstveni i tehnološki razvoj te narodnu obranu) osmišljena s ciljem otvaranja ekonomije i normalizacije trgovine sa SAD-om pod parolom “Socijalizam na kineski način” – što je značilo da socijalizam i tržišno
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Ko(labor)acija i kulture znanja
3.
4.
gospodarstvo nisu nespojivi. Godine 1984. Ujedinjena Kraljevina pristala je 1997. vratiti Hong Kong, a 2001. Kina je postala članica WTO-a, čime je završila prva faza otvaranja Kine prema svijetu. Godine 1981., u skladu sa svojom čuvenom izjavom o kineskom pragmatizmu – “nije važno je li mačka crna ili bijela, važno je da lovi miševe” – Deng Xiaoping započinje s otvaranjem i liberalizacijom kineske ekonomije. Bio je to ponajprije oblik ekonomske otvorenosti uz pokoji politički ustupak, ali pravo je pitanje hoće li gospodarske reforme zahtijevati veću političku otvorenost. – تاروثل برعلاArapsko proljeće 2010. – Otvorenost i demokracija. Na trgu Tahrir u Kairu pozivalo se na “slobodu” – slobodu od “sultanističke” tiranije. Pokret za slobodu oslanjao se na povijest nenasilnih pokreta: Rosu Parks, Martina Luthera Kinga i Malcolma X. Nije se služio jezikom globalnoga kapitala, već se temeljio na lokalnom shvaćanju građanstva, pravā i socijalne pravde. Prosvjedi su započeli 2010. Do 2015. svrgnuti su vladari Tunisa, Egipta, Libije i Jemena i započeli su protesti u Bahreinu, Siriji, Alžiru, Iraku, Jordanu, Kuvajtu, Maroku i Sudanu. U većini je slučajeva omladina prosvjedovala en masse, nezadovoljna vladavinom diktatora ogrezlih u korupciji koji su redovito kršili ljudska prava. Potonje razdoblje bilo je obilježeno širenjem nasilja i nestabilnosti u regiji te golemim brojem poginulih i izbjeglica. Jasno je da su društveni mediji i nove digitalne tehnologije odigrale ključnu ulogu u podrivanju državnih medija, koordinaciji prosvjeda i poticanju političkih promjena. Prerano je da kažemo kakve će biti dugoročne posljedice tih populističkih ustanaka i hoće li se demokratska obećanja održati. Pokret Occupy 2011. – pokret Occupy vuče korijene iz Arapskog proljeća i prosvjeda protiv mjera štednje, a započeo je kao prosvjed protiv Wall Streeta i financijskog kapitalizma. Suosnivač Adbustersa Kalle Lasn usporedio je prosvjede sa Situacionističkom internacionalom i 1968. (Lasn & Elliott, 2011). Douglas Rushkoff nazvao ga je “prvim istinskim američkim pokretom u doba Interneta” (2011.). Riječ je o protestu utemeljenom na umrežavanju preko društvenih medija, pri čemu se društvene mreže koriste kao sredstva političke koordinacije. Dakako, postoje i povijesni obrati: kamo je otišlo Arapsko proljeće? Što se dogodilo s tim eksperimentima iz demokracije? Što se dogodilo s Rusijom pod Putinovom vlašću? U potonjem slučaju bez sumnje svjedočimo sustavnom otklonu od demokratskih reformi ranih 1990-ih prema zatvorenome tajnom društvu koje se temelji na kultu Putina i diktaturi.
KO(L ABOR)ACIJA I KULTURE ZNANJA PJ: Možete li povezati otvorenost i kibernetički kapitalizam s učenjem i proizvodnjom znanja? MP: S pojavom Interneta načela otvorenosti postala su temelj inovativnih institucionalnih formi koje decentraliziraju i demokratiziraju odnose 63
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
moći, olakšavaju pristup znanju te potiču simetrične, horizontalne odnose i zajedničko učenje (peer learning). Nove “peer filozofije” u središtu su ideje “otvorenosti” koja zastupa suradničko upravljanje, stručne recenzije, zajedničko učenje, istorazinsku suradnju kao zbir vrijednosti koje čine temelj otvorenih institucija i filozofija otvorenog upravljanja. Ove pak zauzvrat imaju značajne implikacije za lokalizirano i individualno ovlašćivanje, pri čemu učenici mogu raditi zajedno služeći se učinkovitim pedagogijama kako bi zadovoljili potrebe svojih zajednica. Otvoreno nakladništvo, otvoreni pristup i pohranu možemo promatrati kao dijelove šireg pokreta zvanog Otvoreno obrazovanje koji se temelji na uklopljenim konvergencijama otvorenog koda, otvorenog pristupa i otvorene znanosti koje su u razvoju, a ujedno kao simbol još širih političkih i ekonomskih promjena. Otvoreno obrazovanje najavljuje “društvenu produkciju” kao aspekt globalne digitalne ekonomije, koja je krhka i nestalna, kao što dobro pokazuje trenutačna svjetska kreditna i bankarska kriza. Ovo bismo desetljeće mogli nazvati “otvorenim” desetljećem (otvoreni kod, otvoreni sustavi, otvoreni standardi, otvoreni arhivi, otvoreno sve), baš kao što bismo 1990-e mogli nazvati “elektroničkim” desetljećem (e-tekst, e-učenje, e-trgovina, e-uprava). Pa ipak, nakon elektroničkih inovacija devedesetih uslijedilo je više od “desetljeća”. Riječ je o promjeni filozofije i etosa, o skupu međusobno povezanih i složenih promjena koje preobražavaju tržišta i načine proizvodnje, najavljuju novi skup vrijednosti utemeljen na otvorenosti, etiku participacije i peer-to-peer suradnju. Intelektualno vlasništvo najvažniji je mehanizam za osiguravanje oblika ljudskoga kapitala u gospodarstvu znanja. Naravno, intelektualna zajednička dobra upravo su suprotnost tom okviru koji pokušava učiniti ideje slobodnima. Popper je veći demokrat od Hayeka, čiji se rani radovi temelje na teoriji informacije kao osnovi za otvorena tržišta. S druge strane, postoje autori poput Yochaija Benklera, Stevena Johnsona i Michaela Bauwensa, koji zastupaju drukčija stajališta u pogledu otvorenog pristupa dobrima i otvorene proizvodnje znanja (čime se i ja bavim). Njihovi argumenti, prema mojemu mišljenju, polaze od društvenoga karaktera znanja (Marx, Wittgenstein, Heidegger, Dewey), što pruža temelj za razne kritike pojma intelektualnog vlasništva, uključujući ideju da informacija nije vlasništvo, da nije nesuparnička i želi biti slobodna, argumente slobode govora, društvene naravi informacija, troška digitalnog tiska (vidi Moore & Himma, 2014). PJ: U knjizi Vrline otvorenosti: obrazovanje, znanost i učenjaštvo u digitalno doba razvijate freireovski pogled na otvorenost kao (edukacijsku) prednost (Peters & Roberts, 2012: 47). Možete li objasniti porijeklo te perspektive? Koje su njezine glavne prednosti i ograničenja? MP: Riječ je o još jednom obliku otvorenosti koji se na različite načine pojavljuje u tekstovima zagovornika liberalnog moderniteta od Deweyja, Poppera do Habermasa – a sad i Piercea kao zagovornika “istraživačke zajednice” koja zahtijeva otvorenost u raznim oblicima radi promicanja 64
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Ko(labor)acija i kulture znanja
vrijednosti slobode govora ili izražavanja kao svojstva kulturnog djelovanja i oslobađanja. Mnogo je načina za razumijevanje veze između otvorenosti i slobode: •
•
• • • • •
• • •
Sloboda govora (kao temeljno pravo) pridonosi slobodnoj razmjeni ideja koje su ključne za političku demokraciju i njezine institucije, osobito ono što predstavlja institucija “slobodnog tiska” sa svojim novim otvorenim formatima. Sloboda govora promiče protok ideja i raznolikosti koje su nužne za inovaciju i tržište, osobito u novoj mješavini javne arhitekture i infrastrukture s jedne strane i opsežne informacijske infrastrukture s druge strane. Sloboda govora ovisi, između ostalog, o potrazi za istinom, a istina je temelj istraživačke zajednice. Sloboda govora također je važno osobno, psihološko i edukacijsko dobro koje pridonosi kvaliteti samoizražavanja, a time i autonomiji i razvoju ličnosti te utječe na pitanja samopredstavljanja i identiteta. Sloboda govora temeljno je pravo koje predstavlja jezgru niza akademskih prava kao što je pravo na učenje, pravo na pristup znanju i informacijama, prava na osnovno obrazovanje i pravo na objavljivanje. Sloboda govora predstavlja ograničenje državi u uskraćivanju drugih prava i sloboda. Sloboda govora u starogrčkome – parrhesia (παρρησία) – smatrala se ključnim elementom demokracije u klasičnoj Ateni na temelju slobode da se kaže (gotovo) sve, a u midraškoj književnosti konotira otvorenu i javnu komunikaciju analognu zajedničkom ili javnom dobru (vidi Foucault, 1982). slobodi govora u vezi s digitalnim pravima iznesene su brojne teorije i doneseni su zakoni u pogledu internetskih prava i načela (Peters, 2014c). Sloboda govora nužan je uvjet za otvorenu istraživačku zajednicu (Dewey, Popper, Pierce) – taj je model prihvaćen u obrazovanju i znanosti na Zapadu. Sloboda govora kao uvjet slobode oblik je kulturnog djelovanja (Freire). PJ: Vaša nedavna knjiga Kreativno sveučilište (The Creative University) pokazuje da je društvo znanja sa sobom donijelo “kreativnost kao novu paradigmu razvoja” (Peters & Besley, 2013: 3). Na koji su način povezani otvorenost i kreativnost? MP: To je jedan od ključnih argumenata koje nastojim iznijeti na razne načine: naglašavajući poveznicu između otvorenosti kao slobode (osobito slobode govora i izražavanja) kao politički uvjet kreativnosti; pokušavajući dokazati da je, s psihologijskoga gledišta, otvorenost prema iskustvima (i sposobnost promjene mišljenja na temelju dokaza) preduvjet za kreativnost; tvrdeći da sloboda komunikacije – sloboda da komuniciramo s bilo kim u bilo kojem trenutku (oblik otvorene komunikacije što ga omogućuju nove komunikacijske tehnologije) – potiče etiku dijeljenja i 65
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
suradnje kao temelja za razne oblike kolektivne inteligencije; naglašavajući da je “otvoren um” psihološki povezan s crtama ličnosti koje upućuju na toleranciju, osjetljivost i prihvaćanje drugih. Osobito dovodim u vezu otvorenost i kreativnost kroz korisnički kreirane kulture – vidi 2. poglavlje knjige Pedagogija otvorenog društva (The Pedagogy of the Open Society, Peters, Liu & Ondercin, 2012), kao i Vrline otvorenosti (Peters & Roberts, 2012). PJ: Važan dio vašeg rada povezan je s akademskim nakladništvom. Uređujete brojne časopise i knjige, a bavite se i istraživanjem promjenjive prirode suvremenog znanja – ukratko, vaš je bogati izdavački angažman čin istinske kritičke prakse. Na tom tragu nedavno ste napisali da vaš “urednički rad zahtijeva funkcionalnu političku ekonomiju akademskog nakladništva, a ujedno i filozofiju tehnike” (u Stickney, 2014: 261 – 266). Koja je vaša politička ekonomija akademskog nakladništva? MP: Moja politička ekonomija započinje s idejom da intelektualci i akademska zajednica moraju razumjeti ponešto o materijalnim i historijskim oblicima koje njihove ideje poprimaju u sustavima časopisa, u knjigama, a sada i u digitalnom obliku. Na taj način možemo imati kontrolu nad vlastitim radnim procesima i razumjeti potencijal za preuzimanje kontrole te ponovnu uspostavu novih oblika globalnoga civilnog društva i novih javnih prostora. To dakle znači da stvarno nešto činimo, tj. radimo u svijetu akademskog nakladništva i eksperimentiramo s njegovim formama. To znači shvaćati značenje uređivanja i novih digitalnih oblika izdavaštva. To znači pokušati razumjeti materijalni i povijesni kontekst stvaranja ideja. PJ: Maloprije ste za trenutačno stanje u filozofiji obrazovanja rekli da je to “veoma važno pitanje i volio bih da bude predmetom konferencije ili izdanja kakvog časopisa”. U vašoj Liber amicorum Tina Engels-Schwarzpaul piše: “Michael mi je jednom rekao da se, ako želi naučiti nešto o određenoj temi, laća uređivanja knjige – to je postupak kojim se služio i u doktorskim seminarima ili disertacijama svojih studenata” (2014: 3015). Prije nekoliko tjedana, ne znajući sve to, svoj sam urednički angažman u časopisu Knowledge Cultures svojoj dekanici objasnio služeći se veoma sličnim argumentom – naprosto želim nešto naučiti o temi posebnog izdanja! Prema mojem skromnom iskustvu, (akademski) urednički rad znači mnogo toga u isto vrijeme. Uređivanje je servis, jer podrazumijeva filtriranje i sistematizaciju tuđih istraživanja; uređivanje podrazumijeva istraživački pristup, jer to filtriranje i sistematizacija mogu proizvesti novo znanje; uređivanje je također put prema osobnom razvoju jer (u idealnom slučaju) širi horizonte svih koji su uključeni u proces. Za Nicholasa Burbulesa uređivanje podrazumijeva “aktivnu, dijalošku ulogu – ponekad jednako suradničku ili suautorsku koliko i uredničku” (u Stickney, 2014: 234). Michael, s obzirom na vaš impresivan angažman koji se proteže kroz nekoliko desetljeća, kako poimate (akademski) urednički 66
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Ko(labor)acija i kulture znanja
rad? Koliki je njegov značaj u suvremenoj znanosti? Kako je zauzeo toliko posebno mjesto u vašem opusu? MP: Akademsko uredništvo podrazumijeva skup vještina koje su ključne za akademsko pisanje i objavljivanje, a ujedno dubinski usađene u postupak pisanja stručne recenzije. To je zaglavni kamen znanstvenog rada i pothvat same znanosti. Uredničke vještine, a ne tek sam čin uređivanja, za sobom dakako povlače prosudbu o akademskim radovima, ocjenu prolazi li neko istraživanje selekciju, zadovoljava li kriterije prihvatljivosti, može li ga čitati i razumjeti šira publika. Želim uređivanju dati veoma široku ulogu u širem kontekstu znanstvenog rada jer ono za mene nosi određene odgovornosti u mentorskom radu s mlađim kolegama, u rješavanju pitanja različitih ocjena istog istraživanja, u poticanju konstruktivne kritike. Urednički i redaktorski posao u samom su središtu proizvodnje znanja. Podsjetimo se da je Henry Oldenburg, kao prvi urednik časopisa Philosophical Transactions of the Royal Society, napisao prve izvještaje koji su činili časopis. Stručne recenzije nisu postojale idućih stotinu godina (koliko se sjećam, 1731. uvelo ih je Kraljevsko društvo u Edinburghu kako bi zaštitilo tu instituciju). Neobično mi je što se institucionalizirana znanost razvila prije otprilike 300 godina, a sada pogoni globalni sustav znanja utemeljen na sustavu časopisa – nekih 18 000 znanstvenih časopisa u kojima se objavljuje otprilike tri milijuna članaka godišnje. Polažem velike nade u znanost i u način na koji otvoreno znanstveno istraživanje može s vremenom riješiti probleme i stići do istinitih zaključaka. Tako je i urednički i redaktorski rad, osobito kad su časopisi posrijedi, važan dio toga modernog eksperimenta. PJ: Takav pristup uredničkom poslu usko je povezan s konceptom kultura znanja koji ste razvili u suradnji s Tinom Besley (Peters & Besley, 2006)… MP: Započeo sam iznositi pojedine ključne sastavnice prikaza “kulturā znanja” u vezi s pitanjima ko(labor)acije – nasuprot ljudskom kapitalu – što smatram oblikom “kreativnog rada”. Pisao sam o tome drugdje pod terminom “radikalna otvorenost”. Skice kultura znanja vidljive su i mojim opažanjima o su-kreaciji i ko-produkciji. Glavni argument tiče se društvenoga karaktera znanja. Znanje i vrijednost znanja ukorijenjeni su u društvenim odnosima – tu argumentaciju izvodim iz Marxa i Wittgensteina. Kulture znanja epistemičke su istraživačke zajednice, i u kuhnovskom i u peirceovskom smislu. Služili smo se tim terminom namjerno kako bismo razgraničili “ekonomiju” i “društvo”. PJ: Kako stojite s konceptom kultura znanja u praksi? MP: U srpnju 2016. utemeljio sam Editors’ Collective (Društvo urednikā) kao eksperiment u svrhu razvoja ideje “kultura znanja” kao operativnog koncepta. Društvo ima približno 25 članova, a cilj je omogućiti kritički forum za razmjenu uredničkih vještina, poticanje uređivačke prakse u časopisima i raspravu o budućnosti akademskog nakladništva. U Izjavi o misiji i ciljevima Editors’ Collectivea stoji: 67
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
Akademsko nakladništvo rođeno je u 17. stoljeću, godine 1665. kad je pokrenut časopis Philosophical Transactions of the Royal Society pod uredništvom Henryja Oldenburga. U Povelji Kraljevskog društva stoji da je ono posvećeno “unapređenju prirodnih znanosti”. Razvoj znanstvenog časopisa kao kamena temeljca nastajućega globalnog sustava znanstvene komunikacije i znanstvenog rada bio je usko povezan sa stručnim recenzijama i poviješću tiskarske djelatnosti. Danas akademsko nakladništvo prolazi kroz dramatične promjene zbog zaokreta od tiskanog prema elektroničkom formatu i digitalnim medijima te videotehnologiji i tehnologijama novih društvenih medija. Ovo uredničko udruženje okuplja se oko časopisa Educational Philosophy and Theory, koji sponzorira razvoj časopisnog ekosustava što ga čini nekoliko časopisa s ciljem razvoja eksperimentalnog i inovativnog pristupa akademskom nakladništvu, istraživanja filozofske, povijesne, političke i pravne pozadine akademskog nakladništva, izgradnje temelja za edukaciju znanstvenika o važnosti suvremenih izdanja u akademskom nakladništvu te poticanja nepristranije suradnje među časopisima i urednicima. (Editors’ Collective, 2016).
Editors’ Collective povezan je s časopisima koje sam pokrenuo ili koje sam prije uređivao i sad je u rukama mlađih znanstvenika u usponu. Sudjeluje desetak časopisa, uključujući druge koje nisam sâm pokrenuo te niz časopisa koje izdaje Addleton Academic Publishers s kojima surađujem i koje sad uređuju članovi društva. Editors’ Collective predstavlja eksperiment s “kreativnim radom” i kolektivnom inteligencijom kao kulturom znanja. Svi se članovi bave pitanjima obrazovanja, filozofije i akademskog nakladništva. Kao prvi projekt predložio sam eksperiment kolektivnog pisanja, pa smo napisali i objevili članak “Prema filozofiji akademskog nakladništva” (“Toward a Philosophy of Academic Publishing”; Peters, Jandrić, Irwin, Locke, Devine, Heraud, Gibbons, Besley, White, Forster, Jackson, Grierson, Mika, Stewart, Tesar, Brighouse, Arndt, Lăzăroiu, Mihăilă, Bernade, Legg, Ozolins & Roberts, 2016), a onda ste vi preuzeli drugi članak, pod naslovom “Kolektivno pisanje: istraživanje prakse” (“Collective Writing: An inquiry into praxis”; Jandrić, Devine, Jackson, Peters, Lăzăroiu, Mihaila, Locke, Heraud, Gibbons, Grierson, Forster, White, Stewart, Tesar, Arndt & Brighouse, 2017). Ti su članci osmišljeni, napisani i objavljeni u kratkom razdoblju i pokazuju moć kolektivnog mišljenja i pisanja kao oblika kreativnog rada (v. također Peters & Jandrić, 2016). Kolektiv u budućnosti planira nekoliko projekata. OD L JUDSKOGA K APITAL A DO KREATIVNOG RADA PJ: Još jedno sredstvo razvoja vašega koncepta kultura znanja jest akademski časopis naslovljen Knowledge Cultures. Kako on utjelovljuje vaše teorijske uvide u praksi? 68
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Od ljudskoga kapitala do kreativnog rada
MP: U stvari, ako bih mogao malo proširiti pitanje, želio bih pokušati pružiti uvid u ideje. Nakon faze ideacije, ideje se materijalno utjelovljuju – obično u smislu kodifikacije u simbolima, jeziku, a često u usmenom ili pismenom obliku – kad se utjelove u tekstu. Zagovaram materijalistički i historijski pogled na ideje: oblici misli utjelovljeni u jeziku izražavaju se u različitim žanrovima. Tako u filozofiji imamo mnogo različitih žanrova, od dijaloga, preko rasprave do disertacije. Akademsko pisanje također ima različite oblike: raširenost monografije i znanstvenog članka proizvod su industrijskog doba. Svojim studentima kažem: “Članak je mali prljavi industrijski stroj”, u pokušaju da im objasnim homogenizaciju i standardizaciju znanstvene misli. O tome sam dijelom pisao u članku “Akademsko pisanje, filozofija i žanr” (“Academic Writing, Philosophy and Genre”, Peters, 2009b) te u “Pedagogiji filozofije” (“Philosophy’s Pedagogy”, Peters & Patel, 2010). Želim reći da pokušavam povezati intelektualni (akademski) proces s izdavačkim procesom. Kao sveučilišni nastavnici moramo preuzeti veću odgovornost za oblik koji naše mišljenje poprima. Pokrenuo sam Knowledge Cultures kad me moj dobar prijatelj George Lăzăroiu, rumunjski filozof koji živi u New Yorku i jedan od začetnika Addleton Academic Publishersa upitao zanima li me pokretanje novog časopisa. Slučilo se da sam već neko vrijeme bio razmišljao o pokretanju novog časopisa i iznio sam tu zamisao nekolicini izdavača koji nisu shvatili ideju ili ako jesu, nije im se sviđala. Evo opisa koji sam skicirao još 2012. za internetsku stranicu časopisa: Knowledge Cultures je multidisciplinarni časopis koji se bavi humanističkim i društvenim znanostima na razmeđi ekonomije, filozofije, knjižničarstva, međunarodnog prava, politike, kulturnih studija, književnih studija, studija novih tehnologija, povijesti i obrazovanja. Časopis služi kao rasadnik za istraživanja s posebnim fokusom na to kako će nam budućnosti znanja pomoći da definiramo oblik visokog školstva u dvadesetprvom stoljeću. Časopis se osobito bavi općim teorijskim pitanjima proizvodnje i razmjene informacija i znanja, uključujući globalizaciju visokog obrazovanja, gospodarstvo znanja, sučelje izdavaštva i akademskog svijeta te razvoj intelektualnih zajedničkih dobara s naglaskom na digitalnu održivost, proizvodnju temeljenu na zajedničkim dobrima te razmjenu informacija i kulture, razvoj mreža učenja i znanja te nove koncepte slobode, pristupa i pravde u organizaciji proizvodnje znanja (Peters, 2012b).
Kao što možete vidjeti, tražio sam novu ekologiju disciplinā kako bih se pozabavio novim sklopom pitanja za sveučilište. Dugo se bavim uređivanjem časopisā. Uređivao sam časopis Educational Philosophy and Theory (Routledge) od 1999. i pokrenuo sam dva časopisa dok sam bio u Škotskoj – Policy Futures in Education i E-Learning and Digital Media (oba časopisa sada izdaje SAGE). Prošle sam godine također pokrenuo The Video Journal of Education and Pedagogy koji izdaje Springer. 69
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
PJ: Različiti načini proizvodnje znanja proizvode različite vrste znanja. Stoga časopis The Video Journal of Education and Pedagogy propituje same temelje proizvodnje znanja premještajući je u drugi medij. Na općenitijoj razini, videočasopisi i drugi novi oblici znanstvenog rada puki su simptomi društvene transformacije iz “tekstualnih kultura” u “vizualne kulture”. Walter Benjamin, Guy Debord, Jean Baudrillard, Gilles Deleuze i mnogi drugi istraživali su razne aspekte te transformacije u pogledu znanja. U knjizi Imaginacija: Tri modela imaginacije u doba ekonomije znanja naznačujete “pedagogiju kao način gledanja” govoreći: Pedagogija vizualne kulture težila bi razumijevanju značenja slika i načina na koji one tvore jezik te pomogla nam u analizi vida kao društvenog, kulturnog i historijskog procesa. Propitivala bi povijest promjenjivih tehnologija koje su uključene u proizvodnju, cirkulaciju i recepciju slika, kao i istraživanje teorija viđenja i gledanja kao društvenih i kulturnih praksi. (Peters, 2010: 352)
Možete li detaljnije opisati videopedagogije? MP: The Video Journal of Education and Pedagogy (VJEP) prvi je časopis u području obrazovanja, možda i u humanističkim i društvenim znanostima uopće, koji se bazira na pokretnim slikama. Ono što nazivam “videočlankom” ima točno određen oblik: uvod, istraživačko pitanje, predstavljanje literature, video (15-minutni videoisječak), raspravu i bibliografiju. To su mali koraci od kojih se počinje jer moramo naviknuti znanstvenike, ali i izdavače na tu ideju. Moju ideju nekoliko su puta odbili drugi izdavači dok se nisam domislio održivome poslovnom modelu. Uloga slika poprima različite oblike: intervjui (ahem!), prostor za objavljivanje uvodnih govora i referata, videosnimke na raznim predavanjima (demonstracije poduke, promatranje nastavnog sata), predstava (glazba, ples itd.), autohtoni studiji i tako dalje. Također gradimo komponentu koja će biti posvećena metodologijama vizualizacije. (Tu mogu prokrijumčariti pitanja koja se tiču filozofije vizualnih kultura.) Pitanje koje se zlokobno nadvija nad cijelom pričom jest, dakako, etika videotehnologije i njezine reprezentacije. Evo izjave o ciljevima i opsegu djelovanja VJEP-a: The Video Journal of Education and Pedagogy predstavlja novi smjer u akademskom nakladništvu utemeljujući prvi videočasopis u polju obrazovanja te bazu videočlanaka s povezanim otvorenim pristupom koji sadrže najnovija dostignuća u obrazovnoj praksi. To uključuje edukaciju nastavnika, promatranje nastavnika i djece u učionicama, ali proširuje se i na druga pedagogijska područja kao što su učenje na radnome mjestu, tehnologija i društveno učenje kroz multidisciplinarne domene prakse. Časopis također skreće pažnju na druge oblike vizualne pedagogije kao što su dokumentarni, filmski i društveni mediji, osobito na one koji su povezani s obrazovanjem u najširem smislu. Časopis donosi bazu videočlanaka posvećenih poučavanju i osnovama obrazovanja zahvaljujući lako razumljivim demonstracijama. Časopis
70
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Od ljudskoga kapitala do kreativnog rada
se služi videotehnologijom i istraživanjima novih metoda vizualizacije kako bi omogućio pristup strukturiranim razgovorima s vodećim istraživačima i stručnjacima te kao sredstvom promicanja filozofijskih pristupa proučavanju vizualnosti u obrazovanju i u društvu. Cilj je časopisa pružanje platforme za istraživanja u području obrazovanja u svim oblicima obrazovanja i demonstrirane pedagogije kao gotovog sredstva za bilježenje i globalnu razmjenu znanja praktičara. Cilj mu je također omogućiti istraživački forum za proizvodnju videočlanaka kako bi se olakšalo prikupljanje, širenje videozapisa, kritički angažman i analiza. Časopis nastoji razviti integrirani vizualni pristup istraživanju u području edukacije i znanju praktičara s ciljem poticanja inovacije i uspostave novih istraživačkih granica u obrazovanju. (The Video Journal of Education and Pedagogy, 2016)
VJEP-ov je širi djelokrug bavljenje “trećim dobom časopisa” koje slijedi nakon tiskanih i elektroničkih formi te eksperimentira sa širim filozofijskim pristupom vizualnoj kulturi i vizualizaciji u akademskom nakladništvu. VJEP uređujem uz sposobne suradnice Jayne White i Kartin Otrel-Cass. Tina Besley predsjednica je akademskog udruženja koje smo uspostavili pod nazivom Udruženje vizualnih pedagogija (AVP) (2017.) i koje obuhvaća deset institucija uključujući vašu. Kao što vam je poznato, budući da ste bili jedan od organizatora zajedno s kolegom Milanom Bajićem, AVP je održao veoma uzbudljivu i uspješnu prvu konferenciju 18. i 19. lipnja 2016. u Zagrebu. Druga konferencija održana je 17. i 18. lipnja 2017. na Sveučilištu u Aalborgu u Danskoj. Moram javno zahvaliti Milanu i vama jer mislim da je konferencija bila vrlo uspješna i da je udružila autore videozapisa i aktiviste s pedagozima i filozofima koje zanima istraživanje akademskih mogućnosti medija u obliku časopisa. Surađivao sam s vama već u više navrata i doista sam uživao u tome. Ova knjiga još je jedan primjer toga produktivnog radnog odnosa koji nije tek još jedan oblik suradnje nego nešto posebnije jer predstavlja primjer “kreativnog rada” i toga što je moguće postići s digitalnim sveučilištem kada znanstvenici upregnu vlastite intelektualne procese i iskorače izvan neoliberalnog sveučilišta. PJ: Hvala vam na lijepim riječima, Michael. Naše suradnje i naše sve čvršće prijateljstvo najljepše su “posljedice” rada na ovoj knjizi razgovora! Da se vratimo na temu, velik dio vašeg rada temelji se na peer-to-peer razgovorima i mudrosti grupe. Možete li se osvrnuti na epistemičke posljedice takvog pristupa? MP: Opisao bih peer-to-peer kao oblik kolektivne inteligencije i mislim da potencijalno možemo izdvojiti razne literature na tu temu, odnosno povezane s pitanjima kolektivne inteligencije: • • •
politička – epistemička demokracija biološka – inteligencija roja (swarm intelligence), zadružni kukci upravna, javnopolitička – sukreacija i zajednička proizvodnja javnih usluga, proizvodnja među jednakima 71
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
• • •
kognitivna – utjelovljeni um (proširen, ugrađen, enaktivan), društvena kognicija tehnološka – umjetna inteligencija, društveni mediji, strojno učenje evolucijska – kumulativni učinci i evolucijski razvoj kulturnih izuma (poput pisanja) koji potiču medije što promiču društvenu ili kolektivnu inteligenciju i kolektivno djelovanje. Koncept kolektivne inteligencije nagoviješten je u političkoj filozofiji i povezanim idejama kao što je “kolektivna svijest” (Carl Jung). Poslije se pojavljuje u studijama o zadružnim kukcima, a onda u sinergijama otvorenog pristupa, umreženim tehnologijama i društvenim medijima koji se temelje na Internetu. U najranijoj primjeni 1785. godine marquis de Condorcet napisao je Esej o primjeni analize na vjerojatnost odluka većine (Essai sur l’application de l’analyse à la probabilité des décisions rendues à la pluralité des voix). Taj esej sadrži čuveni Condorcetov teorem porote kojim se iskazuje relativna vjerojatnost da će određena skupina pojedinaca donijeti ispravnu odluku. Njegov je teorem polazište studija o logici većinskog odlučivanja (Hawthorne, 2009) i ideje epistemičke demokracije (List & Goodin, 2001), pri čemu je naglasak više na potrazi za istinom u društvenom odlučivanju nego na pravednosti, premda se demokracija može opravdati u oba slučaja. Taj pristup predstavlja poopćenje Condorcetova teorema porote. Elizabeth Anderson istražuje epistemičku snagu demokratskih institucija kroz procjenu triju epistemičkih modela demokracije, uključujući Condorcetov teorem porote, kako bi zastupala Deweyjev eksperimentalistički model koji definira “demokraciju kao upotrebu društvene inteligencije u rješavanju problema od praktičnog interesa (Dewey 1981, Putnam 1990)” (Anderson, 2006: 13). David Estlund (2007) objašnjava da postoji prilična raznolikost u epistemičkim pristupima demokraciji na temelju vrijednosti slobode govora koja epistemološki vodi političku praksu. Drugi filozofi podrazumijevaju da postoji bliska veza između epistemologije i demokracije – Rousseau, Mill, Peirce, Dewey, Habermas, Rawls i Rorty. Za mene je osobito korisno usredotočiti se na Peirceove tekstove o logici “istraživačke zajednice”. PJ: Tokom ovog razgovora spomenuli ste kolektivnu inteligenciju i ko(labor)aciju u nekoliko različitih konteksta – međutim, mislim da je pomalo teško povezati djeliće u širu sliku. Možete li podrobnije skicirati te koncepte? MP: OK, nisam stručnjak ni za koje od tih pitanja, no mogu pokušati. Zanima me razumijevanje modelā “novog društvenog” u smislu kolektivne inteligencije: društvenih medija, društvene inovacije, društvene proizvodnje, socijaldemokracije (vidi Peters, 2015b). Svi su se ti koncepti razvili u novome digitalnom okruženju. Eto, postoje i razni oblici kolektivnosti: od kolektivne svijesti, kolektivne inteligencije i kolektivne mudrosti do kolektivnog djelovanja. To su tek ugrubo naznačene tipologije koje sam izmislio kako bih zahvatio raznoliko područje.
72
Razgovor s Michaelom Adrianom Petersom
Od ljudskoga kapitala do kreativnog rada
Međutim, “kreativni rad” termin je koji rabim u proturazlikovanju spram “ljudskog kapitala”. Želio sam se izričito suprotstaviti ljudskom kapitalu koji promatra rad s gledišta kapitala – i kolektivnom ponašanju kao “društvenom kapitalu” s gledišta rada. Ako govorimo o novome društvenom i o oblicima kolektivne inteligencije koji postaju ključni u digitalno doba, želio bih iznijeti koncept koji bi mogao obuhvatiti elementarne stvaralačke procese što postoje u ljudskim sustavima. Ne postoji središnja kontrola tih procesa i stoga su oni autonomni u odnosu na vlade, države i vlasti. Internet kao platforma čini se veoma prikladan za korištenje tih kolektivnih formi koje se temelje na kreativnom radu i koje su često uključene u zajedničku proizvodnju kad je motiv profita posve odsutan. PJ: Vaš doprinos knjizi Imaginacija: Tri modela imaginacije u doba ekonomije znanja započinje moćnom rečenicom: “U obrazovanju nema značajnijeg pitanja od mišljenja” (Peters, 2010: 329). Zatim prelazite na analizu vrsta mišljenja i stilova rasuđivanja te zaključujete da Web pridonosi “novom dobu kolektivne imaginacije”. Međutim, može se reći da su se ljudi oduvijek oslanjali na kolektivnu imaginaciju – tipičan je primjer “američki san”. Koja su osnovna obilježja nove kolektivne imaginacije? Po čemu se ona razlikuje od svojih preteča? MP: Američki san individualna je povijesna konstrukcija koju je izmislio James Truslow Adams 1931. godine i koja se potom opetovano primjenjivala na primjeru različitih događaja američke povijesti. Opširnije sam se na to osvrnuo u svojoj knjizi Obama i kraj američkog sna: eseji o političkoj i ekonomskoj filozofiji (Obama and the End of the American Dream: Essays in Political and Economic Philosophy). Radi uštede prostora citirat ću ulomak iz sažetka: Američki san koji se iskristalizirao oko knjige Ep o Americi Jamesa Truslowa Adamsa izvorno je formuliran ranih 1930-ih i uvjetovan je desetljećem kompleksnosti i proturječja, velikih vladinih projekata, žestokog nacionalizma, definicije američkog načina života, i jedinstvena zbirka američkih ikoničkih narativa imala je moć i snagu da opetovano preoblikuje Ameriku za svaki novi naraštaj. Štoviše, Adamsov san o prilikama za svakoga prema vlastitim sposobnostima ili postignućima oblikovan nasuprot staroj evropskoj klasnoj kulturi ističe viziju društvenog poretka u kojemu svatko može uspjeti neovisno o porijeklu. Barrack Obama, vješt retoričar i inteligentan političar, govori o obnovi američkog sna i služi se njegovim narativnim resursima u definiranju svoje kampanje i svoje politike. (Peters, 2012c: vii)
U svome mišljenju prihvaćam materijalan pogled kad je riječ o “načinima mišljenja” i “stilovima rasuđivanja”. “Kolektivna imaginacija” još je jedan proces koji sam trebao prije spomenuti, no to nije proces koji je djelo pojedinca ili skupine koja njime upravlja ili ga ideologizira kako bi progurala neku politiku ili ideju. Više je to istinsko sudjelovanje u oblikovanju i življenju narativa koji je neka vrsta kolektivnog djelovanja osmi73
Povijest i filozofija Učenje, kreativnA KO(LABOR)acija i kulture znanja
šljenog za unapređivanje blagostanja čovječanstva. PJ: Vi, ja i mnogi drugi znanstvenici diljem svijeta provodimo dane čitajući, pišući i razgovarajući. Bavljenje znanošću oduvijek je bilo privilegija – nešto u čemu treba uživati odgovorno i brižljivo. Što se događa s tom privilegijom u doba kognitivnog kapitalizma? Kako možemo transformirati naš (digitalni) rad iz perpetuiranja kapitalizma u subverziju? MP: Izvrsno pitanje! Sva su vaša pitanja bila pronicava i uživao sam smišljajući odgovore na njih. Bavljenje znanošću privilegija je i odgovornost, potpuno se slažem. I nikad ne smijemo zaboraviti teoretizirati o vlastitoj privilegiji, niti uzimati zdravo za gotovo svoj položaj znanstvenika i istraživača – a osobito, ali ne samo onda kad su predmet našega rada ljudi – djeca ili pripadnici ranjivih skupina. To su etička pitanja i već se više godina vode debate o istraživačkoj etici i “zapadnoj znanosti” (vidi Peters, 2012d). U psihologiji osobito pitanje informiranog pristanka često prolazi neopaženo. U doba kognitivnog kapitalizma digitalni rad postaje roba. Osim toga, obrazovanje na svim razinama kooptirano je u osiguravanje “digitalnog rada” na isti način na koji je vlasnik tvornice industrijskog doba zahtijevao “kvalificirani rad”. Kao prvo, moramo razumjeti položaj škole i sveučilišta u kognitivnom kapitalizmu. Moramo razumjeti i dekonstruirati “epohu digitalnog uma” i sve njezine manifestacije koje se povijesno odvijaju. U tom procesu možemo vidjeti asimetrije moći koje se mogu iskoristiti te nove sklopove i mogućnosti za razvoj novih oblika otvorenosti. Ti oblici mogu se predstaviti kao niz preklapajućih zajedničkih prostora koji bi mogli rekonstituirati “društveno” na globalnoj razini: društveni mediji, društvena proizvodnja, društvene inovacije, socijaldemokracija. Svi se oni oslanjaju na kolektivnu inteligenciju i ono što nazivam “kreativnim radom”. Kreativni rad koji teoretizira o kreativnosti s gledišta rada, a ne kapitala, antiteza je ljudskom kapitalu i ukazuje na kulturnu evoluciju koju neki nazivaju “kognitivnom ekonomijom” ili “kognitivnim kapitalizmom”. Nisam optimističan kao Hardt i Negri, ali vidim novi društveni potencijal u toj nastajućoj paradigmi.
74
MEDIJSKE STUDIJE
4. POGL AVL JE
OD ELEKTRONIČKE GRANICE DO ANTROPOCENA Razgovor s Fredom Turnerom Fred Turner je novinar, kritičar, sveučilišni znanstvenik, vodeći povjesničar odnosa između tehnologije i kulture te plodan javni govornik. Prije ulaska u akademsku zajednicu radio je kao slobodni novinar za The Progressive, Pacific News Service, The Boston Globe Sunday Magazine i The Boston Phoenix. Od 1987. do 2003. imao je različita nastavna zvanja na Sveučilištu Northeastern, Sveučilištu u Bostonu, Sveučilištu Harvard i Institutu za tehnologiju u Massachusettsu. Fred je bio stipendist Beaverbrookove zaklade na Sveučilištu McGill, gostujući znanstvenik na Sveučilištu Leuphana i stipendist u Centru za napredne studije bihevioralnih znanosti u Stanfordu (dvaput). Bio je konzultant na izložbama u Muzeju američke umjetnosti Whitney, Njujorškome povijesnom društvu, u Haus der Kulturen der Welt u Berlinu i u Muzeju Victoria i Albert u Londonu. Njegovim je istraživanjima također nadahnut niz dokumentarnih filmova, uključujući film Cybertopia – Dreams of Silicon Valley (Kibertopija – snovi o Silicijskoj dolini) za nizozemsku javnu televiziju (2014.) i All Watched Over by Machines of Loving Grace (Sve pod nadzorom milostivih strojeva) za BBC (2011.) (Sveučilište Stanford, 2016). Godine 2003. Fred se priključio Sveučilištu Stanford, gdje je profesor na katedri Harryja i Normana Chandlera i pročelnik Odsjeka za komunikaciju, gostujući profesor na Odsjecima za povijest i umjetnost te povijest umjetnosti, kao i sveučilišni predavač iz dodiplomskog obrazovanja u sklopu zaklade Akiko Yamazaki i Jerryja Yanga. Fred je autor brojnih novinskih članaka i akademskih eseja. Objavio je tri utjecajne knjige: Demokratsko okruženje: multimedija i američki liberalizam od Drugoga svjetskog rata do psihodeličnih šezdesetih (The Democratic Surround: Multimedia and American Liberalism from World War II to the Psychedelic Sixties, 2013.), Od kontrakulture do kiberkulture: Stewart Brand, mreža Cijela Zemlja i uspon digitalnog utopizma (From Counterculture to Cyberculture: Stewart Brand, the Whole Earth Network, and the Rise of Digital Utopianism, 2006.) i Odjeci bitke: Vijetnamski rat u američkom sjećanju (Echoes of Combat: The Vietnam War in American Memory, 1996. i 2001.). Fredova druga knjiga, Od kontrakulture do kiberkulture (2006), dobila je Nagradu PSP za izvrsnost za najbolju knjigu iz komunikacijskih i kulturnih studija (2007.), Nagradu Lewis Mumford za izvanredno znanstveno postignuće u ekologiji tehnike od Udruženja za medijsku ekologiju (2007.), Nagradu James W. Carey za medijska istraživanja od Centra za društvena i internetska istraživanja Carl Couch (2007.) i Posebnu pohvalu Knjižne nagrade CITASA od Odsjeka za komunikacijsku 76
Razgovor s Fredom Turnerom
O razgovoru
i informatičku tehnologiju Američkoga sociološkog udruženja (2008.). Fredovi su tekstovi prevedeni na francuski, španjolski, njemački, poljski i kineski. O RAZGOVORU U listopadu 2014. poslao sam e-mail Fredu Turneru i zamolio ga za ovaj razgovor. Fred je odmah pristao, a tekst koji slijedi stvorili smo u četiri razmjene e-pošte tokom siječnja i veljače 2015. U našim neformalnim razmjenama putem e-mailova Fred mi je pomogao da shvatim značaj tih razgovora kao povijesnih dokumenata – a to je važna perspektiva koju sam nastojao naglasiti u kasnijim tekstovima. Fred i ja nikad se nismo upoznali osobno. POVIJEST DIGITALNIH MEDIJA Petar Jandrić (PJ): U nedavnoj diskusiji o vašoj najnovijoj knjizi, Howard Rheingold primijetio je da se čini kao da pišete obrnutu trilogiju (Turner & Rheingold, 2014). U knjizi Od kontrakulture do kiberkulture (2006.) istražuju se odnosi tehnologije i kulture od kraja šezdesetih do danas, Demokratsko okruženje (2013.) pokriva istu temu u razdoblju između Drugoga svjetskog rata i šezdesetih godina, a sada čekamo vašu novu knjigu kako bismo čitali o tome što se događalo ranije. Što vas je nadahnulo da proučavate odnose između tehnologije i kulture kroz objektiv povijesti? Fred Turner (FT): Pa, povijest me oduvijek zanimala. A kad sam se početkom 1990-ih prvi put susreo s Internetom, njega je odasvud okruživala futuristička medijska pompa. U tom se kontekstu činilo posebno važnim povijesno sagledati digitalne medije. Zapravo se dogodilo sljedeće: dok sam još bio novinar, napisao sam knjigu o tome kako Amerikanci pamte Vijetnamski rat. Godine 1996. vratio sam se na fakultet da steknem doktorat iz komunikacije. Radi školovanja preselio sam se iz Bostona u Massachusettsu u San Diego u Kaliforniji, i kad sam došao tamo prvi put sam vidio primjerak časopisa Wired. Nisam mogao vjerovati. Stewart Brand, nekadašnji Merry Prankster4 i za mnoge junak kontrakulture 1960-ih, promicao je računala kao oruđe kontrakulturne promjene. Sam časopis bio je nakićen psihodeličnom ružičastom, žutom, plavom i zelenom bojom – izgledao je gotovo kao vremenski stroj koji putuje u šezdesete. A ja to nisam mogao shvatiti. Za Vijetnamskog rata kompjuteri su bili simbol svega lošeg u vezi s vojnom državom Hladnog rata. Mnogi Amerikanci mislili su da su kompjuteri nehumani. Postojala je čak i čuvena pjesmica protiv novačenja u kojoj su prosvjednici sebe uspoređivali s računalnim karticama i izvikivali: “Ja sam ljudsko biće, nemojte me savijati, vrtjeti i sakatiti!” (Curran, 1970; 4
Merry Pranksters bili su hipijevska skupina koja se 1964. okupila oko američkog autora Kena Keseyja. Pripadao im je, recimo, i pisac Neal Cassady.
77
Medijske studije Od elektroničke granice do antropocena
Disney, 1970). To jest, nemojte me dehumanizirati. Ne pretvarajte me u ratnika. Ne oduzimajte mi tijelo. Kad sam vidio taj prvi primjerak Wireda, počeo sam se pitati: kako je oruđe hladnoratovske vojne države, nešto što je predstavljalo sve što ne valja u vezi s atomskom erom, američkom državom koja okupira Vijetnam, samo trideset godina poslije postalo simbol kontrakulturne promjene? I kako to ljudi koji su bili vođe onoga što sam smatrao proturatnom kontrakulturom sada promiču kompjutere? Da odgovorim na ta pitanja, počeo sam otkrivati otkada potječe mreža pisaca i mislilaca povezanih s časopisom Wired. Ubrzo sam počeo uviđati da su se mnogi od njih u stvari okupili u jednoj od primjernih publikacija tadašnjeg pokreta zajednica koje su zagovarale povratak zemlji. Knjiga Od kontrakulture do kiberkulture tako je postala priča o Stewartu Brandu i njegovoj mreži te načinima na koje su oni opisali dolazak digitalnih medija u okviru što ga je postavila kontrakultura. PJ: To, dakle, objašnjava vaše zanimanje za “psihodelične šezdesete”. Jednom kad ste temeljito istražili rođenje računala, zašto ste se odlučili vratiti još dalje u vremenu? FT: Kad je ta knjiga bila dovršena, našao sam izlaz iz nje i put do druge zagonetke. Prema generaciji povjesničara koji su profesionalno sazreli 1980-ih i koji su bili moji prvi učitelji, šezdesete su bile revolucija tehnikolora naspram crno-bijele, psihološki i politički sputane ere Hladnog rata. No kad sam počeo čitati Stewarta Branda i stranice Kataloga cijele Zemlje (The Whole Earth Catalog), vidio sam da su hipiji 1968. čitali svakojake mislioce iz 1940-ih – Ericha Fromma, Wilhelma Reicha, Buckminstera Fullera, čak i vodećega vojno-industrijskog istraživača kao što je Norbert Wiener. Prema mitu o 1960-ima, u kojima se cijeli naraštaj okrenuo od vojne tehnologije i srednjostrujaške kulture, Norbert Wiener nije trebao biti u prvim redovima kontrakulturne svijesti. Pa ipak je bio, na stranicama Kataloga cijele Zemlje. Buckminster Fuller bio je slično tomu aktivan u propagandnim djelatnostima Hladnog rata tokom 1950-ih. Geodezijske kupole, koje su postale najpopularnije nastambe među komunama, Fuller je prvotno prodavao američkoj vojsci, kako bi ona 1950-ih godina u njih smjestila radarske baze. Kako su ličnosti poput Fullera i Wienera postale tako važne za kontrakulturu? I što je njihova popularnost govorila o odnosu između generacija 1968. i 1948.? Ta pitanja odvela su me natrag kroz vrijeme, do priče o 1940-ima i 1950-ima za koju nikad nisam očekivao da ću je naći. Otkrio sam – a to je tema knjige Demokratsko okruženje (2013.) – da su 1940-ih mnogi američki intelektualci, novinari pa čak i vladini službenici dijelili duboko egalitarnu viziju toga kakve Sjedinjene Države mogu biti. Četrdesete i pedesete do kojih sam dospio u arhivima doista su se iscrpljivale u borbi protiv totalitarizma, baš kao što su me učili. No niz vodećih ličnosti toga doba zapravo je iskoristio priliku Drugoga svjetskog rata i Hladnog rata 78
Razgovor s Fredom Turnerom
Od tehno-univerzalizma do kiber-libertarijanizma
da napadne rasizam i homofobiju ovdje kod kuće. Daleko od zatvorenog, crno-bijelog svijeta o kojemu su mi uvijek govorili, četrdesete su, konkretno, počele izgledati kao nadahnuće za šezdesete. To je osobito vrijedilo u području medija. Ličnosti kao što su kulturna antropologinja Margaret Mead, psiholog Gordon Allport i umjetnici poput Johna Cagea i Edwarda Steichena, odreda su promicali multimedijalni okoliš – isti onaj okoliš koji će u konačnici dovesti do psihodelije Haight-Ashburyja – kao oruđe za stvaranje demokratičnijih, fleksibilnijih, kreativnijih ljudi. Njihove ideje prožimaju Katalog cijele Zemlje, a putem njega i dalje oblikuju naše snove vezane uz Internet danas. PJ: Dakle, informacijske tehnologije dijalektički su isprepletene s totalitarizmom, odnosno borbom protiv njega. U razgovoru s Clayom Shirkyjem dotaknuli ste se bujanja fašizma u SAD-u tokom 1939. i rekli da je, u to vrijeme, “to bila realna opcija” (Turner & Shirky, 2013). U spoju s informacijskim tehnologijama, te ekonomski bogate i duhovno otvorene šezdesete uspjele su izgurati fašistička kretanja iz srednje struje. Danas se, međutim, cijeli zapadni svijet vraća konzervativnijem diskursu. U novoj smo krizi ekonomije i vrijednostī – ali tehnologija je jača nego ikad. Što mislite o usponu fašizma i rasizma u Evropi i SAD-u? Koja je uloga informacijskih tehnologija u suvremenoj borbi protiv fašizma? FT: Pa, u 1940-ima su psiholozi i tvorci medija vjerovali da ćemo se pukom interakcijom s multimedijom vježbati u susretanju i učiti tolerirati sve oblike razlike – političke i vizualne, društvene i estetske. To je svakako bilo pomalo naivno. Pa ipak, kad promotrimo autoritarne pokrete širom svijeta, čini se da im je jedan od zajedničkih poriva otpor spram susretanja bilo kakve razlike. Na djelu je duboko konzervativno ukopavanje, želja da se grade zajednice građana koji su nalik jedni drugima. Današnji procvat medija mogao bi uroditi time da društvene razlike postanu toliko vidljive i sveprisutne da autoritarno nastrojeni ljudi koji im se odupiru postanu smiješni. Danas zapravo možete vidjeti taj proces u Sjedinjenim Državama, u vezi s pitanjem gej braka. Štošta je pridonijelo tome da se homoseksualnost u Americi uklopi u srednju struju, uz ostalo i kriza sa sidom i aktivizam gej građana. No kao što pokazuje sjajan rad sociologa Joshue Gamsona (1999.), televizija je također odigrala ulogu u izvođenju gej kulture na vidjelo i njezinome normaliziranju. Mislim da se smijemo i trebamo nadati da bi porast dostupnosti medija mogao imati sličan učinak na današnje totalitarne pokrete. OD TEHNO-UNIVERZALIZMA DO KIBER-LIBERTARIJANIZMA PJ: Tokom 1960-ih kontrakultura je utjecala na rođenje kiberkulture putem dvaju glavnih pravaca. S jedne strane, Novi komunalisti vjerovali su da će novo oruđe dovesti ljude do novih razina svijesti koje će zauzvrat potaknuti razvoj novog i, nadali su se, boljeg društva. S druge strane, Nova ljevica angažirala se u standardnim političkim aktivnostima kao 79
Medijske studije Od elektroničke granice do antropocena
što su skupovi i lobiranje te je nastojala promijeniti svijet unutar postojećeg sustava. Premda su se oba pristupa velebno izjalovila u ostvarenju vlastitih vizija budućeg američkog društva, ipak su nam ostavila važno naslijeđe koje moženo pratiti sve do danas. Što možemo naučiti iz tih dvaju pristupa? FT: Da, to je jedna od stvari koje su me najviše iznenadile u istraživanju za knjigu Od kontrakulture do kiberkulture (2006.). Doista sam mislio da postoji samo jedna kontrakultura, ujedinjena protiv države Hladnog rata te istovremeno zaljubljena u seks, droge i rock’n’roll. No, kao što ste lijepo naglasili, zapravo su postojale dvije kontrakulture. Naslijeđe podjele između Nove ljevice i Novih komunalista osjećamo i dan-danas, barem ovdje u SAD-u. To je vidljivo i po načinu na koji razmišljamo o Internetu. Ako slijedite pogled Novih komunalista na Internet, mogli biste pomisliti da će nam jednostavno povezivanje naših umova pomoću komunikacijske tehnologije zauzvrat omogućiti napuštanje tradicionalne, institucionalne stranačke politike. Živeći u stanju stalne komunikacijske intimnosti, moći ćemo izgraditi neku vrstu zajednica kakve još ne možemo doživjeti u materijalnom svijetu. Takve ideje vrtjele su se po Internetu kad je on 1990-ih prvi put dospio u javnost, a mislim da su i danas prisutne. Ako pak uzmete pogled Nove ljevice na Internet, tada pitanje koje trebate postaviti ne glasi: “Kako on povezuje pojedinca s pojedincem?”, nego: “Kako povezuje pojedinca s institucijama? Kako me web-stranica koju koristim ili blog koji kreiram izlažu nadzoru? Kako korporacije koje su mi nevidljive na mom laptopu svejedno unovčuju moje društvene interakcije?” Ako pak želim to promijeniti, pristup Novoga komunalista bio bi ovakav: “Pa, samo ću promijeniti svoje lokalno okruženje i ostatak svijeta će se promijeniti.” Pristup Nove ljevice bio bi drukčiji. Ona bi rekla, otprilike: “Da bi promijenio regulaciju svoga ponašanja na mreži, trebaš se angažirati oko demokratskih političkih institucija te mijenjati državne sustave koji reguliraju te kompanije i te države.” PJ: Vaš članak “Burning Man na Googleu: kulturna infrastruktura za proizvodnju novih medija (“Burning Man at Google: A Cultural Infrastructure for New Media Production”, 2009.) tumači naslijeđa tih dvaju pristupa točno u srži današnje konzumerističke kulture. Očigledno, plemeniti ideali šezdesetih ne samo što su prisvojeni od logike globalnoga neoliberalnog kapitalizma nego su i aktivno pridonijeli stvaranju njegove digitalne infrastrukture. Kakav je odnos između kontrakulture, kiberkulture i kapitalizma? FT: Uh. To je veoma široko pitanje pa sam prilično siguran da na njega ne mogu odgovoriti u prostoru koji nam je ovdje dan. Mogu reći da mislim kako su nas Novi komunalizam i vizija digitalnog života koja proizlazi iz njega ohrabrili da se okrenemo potrošnji umjesto prema stranačkoj politici, te prema samima sebi i mreži umjesto prema institucijama. Iako se većina Amerikanaca više ne sjeća te činjenice, između 1966. i 1973. 80
Razgovor s Fredom Turnerom
Od tehno-univerzalizma do kiber-libertarijanizma
odvio se najveći val izgradnje komuna u američkoj povijesti. Čak milijun Amerikanaca počelo je živjeti zajedno, često na selu. Kada su se zaputili natrag na zemlju, većina se nadala da će se udaljiti od politike. Nadali su se da će sami upravljati samima sobom uspostavljajući zajednički način razmišljanja. Kako su to htjeli postići? Konzumacijom – droge, mode, pojačane glazbe, čak i napuštenih automobila američke industrije. Cijela generacija mladih pripadnika komuna vjerovala je da će pretvaranjem masovno proizvedene tehnologije mainstream društva u oruđe za preobrazbu vlastitog uma i života promijeniti svijet. U njihovim snovima, potrošnja i vlastita reformacija zamijenit će politiku. Najprije Amerika, a potom i ostatak svijeta postat će novi Eden. To nije funkcioniralo na taj način. Većina komuna propala je u roku godinu dana. Ispostavlja se da svijest nije prava zamjena za vladavinu zakona. Ipak, temeljna logika potrošnje tehnologije malih razmjera i transformacije sebstva opstoji i dalje. Sjetite se samo marketinga za iPhone ili razne druge uređaje i pomislite kako je mahnito dočekan početak njihove distribucije. Ako vjerujete da je najbolji način promjene svijeta kupnja i raspodjela pravih stvari kako bi se stvorio novi mentalni prostor, onda ste zreli za kapitalističko izrabljivanje. U mjeri u kojoj vjerujete da su politike zasnovana na strankama i institucije po prirodi propale, birokratske i hijerarhijske, utoliko ste podložniji utjecaju tih institucija. Kao što smo vidjeli nedavno na primjeru Edwarda Snowdena, države i korporacije nisu prestale koncentrirati moć niti pratiti naše ponašanje. Kao ni nastojati da iz toga izvuku korist. Vjerujemo li da će nas konzumiranje tehnologija manjih razmjera i izražavanje putem znakova, simbola i uređaja koje nam je putem Interneta pružio uglavnom korporativni svijet spasiti od visoko komercijalnih i militariziranih država u kojima živimo, onda smo radikalno naivni. PJ: U gore spomenutom članku opisujete sjecišta između festivala Burning Man i kulture Silicijske doline te razvijate “ideju da Burning Man služi kao ključna kulturna infrastruktura za nove medijske industrije Zaljevskog područja” (2009: 73). Dok neki posjetitelji doživljavaju Burning Man na gotovo religiozan način, drugi ga vide pragmatičnije, kao poslovnu priliku i mogućnost umrežavanja. U razgovoru između vas, Stewarta Branda, Kevina Kellyja i Howarda Rheingolda (2006.), Stewart Brand je čak primijetio da neki poduzetnici iz Silicijske doline smatraju nazočnost na Burning Manu važnom prednošću pri zapošljavanju! Kao veliki obožavatelj glazbenih i umjetničkih festivala, ne mogu a da se ne zapitam: kako je (i, još važnije, zašto) Burning Man postao tako važan ritual? Koliko je njegova izvornog duha sačuvano danas? FT: Mislim da je Burning Man vrlo dobar primjer toga kako kontrakultura i potrošačka kultura danas djeluju zajedno. No, kao što sam ustvrdio u svom članku, Burning Man je mnogo više od golemog tuluma u pustinji. On zapravo pruža konkretnu kulturnu infrastrukturu za nove medijske industrije u Silicijskoj dolini. Dopustite mi da to izložim malo podrobni81
Medijske studije Od elektroničke granice do antropocena
je. Suvremeno inženjerstvo na mjestima kao što je Google visoko je individualizirano i prilično kreativno. Ljudi se moraju vrlo fleksibilno kretati unutar tvrtke kako bi vidjeli što drugi ljudi rade, kako bi ih upoznali, zajedno napravili nove stvari. Burning Man je mjesto gdje se doslovno mogu vježbati te tehnike i ispunjavati ti ideali. Većina ljudi ide u timovima i taborima, a mnogi stvaraju tehnocentričnu umjetnost. Mnogi pak koji rade zajedno ili se upoznaju na Burning Manu surađuju i ubuduće, ovdje u Silicijskoj dolini. Nisam siguran znam li što je bio izvorni duh Burning Mana. No znam da je prošle godine 69 000 ljudi došlo na plažu. Manifestacija raste svake godine, iako je stara gotovo trideset godina. Svakoga kolovoza kada počne, vidite kako promet ovdje u Silicijskoj dolini pada. Kad se vratite u Dolinu nakon Burning Mana, naići ćete na neke ljude koje ste ondje vidjeli. Dijelit ćete posebnu vezu s njima. Na jednoj razini ta povezanost proizlazi iz zajedničkog iskustva jedne vrste svijesti; na drugoj razini to je vrsta veze koja može ljudima pružiti povjerenje potrebno za zajedničko poslovanje. Dok tražite zajednicu svijesti na Burning Manu, možete graditi i mreže o kojima ovisi uspjeh u Silicijskoj dolini. Mislim da ta dinamika barem donekle objašnjava postojanost festivala. PJ: Mnogi aspekti Burning Mana slični su religijskim ritualima. Međutim, teško da je riječ o izoliranom slučaju: kontrakultura šezdesetih bila je duboko isprepletena s raznim New Age filozofijama. Unatoč činjenici da se informacijska znanost temelji na “surovoj” matematici, fizici i inženjerstvu, čini se da su mnogi programeri u potrazi za duhovnošću – korištenje LSD-a, dokumentirano u vašoj knjizi Od kontrakulture da kiberkulture (2006.) i knjizi Johna Markoffa Što je rekao studentski miš (What the Dormouse said, 2005.), čini se da je tipičan takav slučaj. Što je nagnalo brojne pripadnike kontrakulture da odbace tradicionalne sustave vjerovanja i razviju nove? Je li to bio samo duh sveopćeg otpora ili postoji i dublja logika njihove potrage? Treba li informacijsko doba vlastitu, posebnu religiju? FT: Smiješno je to. Mislim da mnogi ljudi tokom 1960-ih, posebno u pokretu Novih komunalista, nisu mislili da prigrljuju nova uvjerenja. Smatrali su da nalaze put natrag u stariji i bolji svijet. Sjetite se samo kako su se odijevali. Čak i dok su živjeli u futurističkim geodezijskim kupolama svojih komuna, muškarce se moglo vidjeti u pseudo-indijanskoj odjeći, a žene su se često odijevale kao doseljenice na zapadnoj granici SAD-a u 19. stoljeću. Ako sumnjate u to što govorim, samo pogledajte ovitak bilo kojeg albuma Crosby, Stills, Nash i Younga. Duga kosa, kaubojske čizme, kaubojske jakne, a ponekad, ovisno o bendu, i revolveri – svi izgledaju kao likovi s Divljeg zapada. Zapravo mislim da su mnogi Novi komunalisti na čudnovat način spajali vrlo duboka američka vjerovanja u moć pojedinca, u postojanje otvorenog krajolika, pograničnog područja na kojemu je moguće obnoviti sebe, ali to su činili u visoko tehnološkom kontekstu. Njih je pušenje trave dovodilo u povišena stanja svijesti, dok su NASA-ine ra82
Razgovor s Fredom Turnerom
Od tehno-univerzalizma do kiber-libertarijanizma
kete letjele stvarno visoko, na Mjesec. Oni su bili “u svom svemiru”, dok su astronauti zaista bili u svemiru. Čak i vjera u politiku svijesti duguje svoje porijeklo kibernetici i kulturi vojnih istraživanja iz 1940-ih. Čak i u 1940-ima, bio je to i tehnički i mistički uvid. A obje strane tog uvida kroz vrijeme su doprle do nas. U kiber-libertarijanstvu današnje Kalifornije apsolutno možete čuti odjeke tehno-univerzalizma 1940-ih. Trebamo li novu religiju? Pa, ako je trebamo, to nije religija koja slavi univerzalni informacionalizam, već možda ona koja nam pomaže da prihvatimo one koji su drukčiji od nas, sa svim svojim posebnostima. To nije religija koja nam pomaže izgraditi mreže, nego religija koja nam pomaže izgraditi institucije u kojima možemo surađivati s onima koji nisu kao mi i graditi zajednice koje traju dulje od posta na blogu. PJ: Među mnogim stvarima koje Novi komunalisti nisu uspjeli promijeniti – ili ih čak nisu htjeli promijeniti – bile su tradicionalne nejednakosti na temelju spola, rase i klase. U tim pretežno bijelim, dobrostojećim, muški orijentiranim komunama, svakodnevna praksa bila je upravo suprotna deklariranim idealima jednakosti i slobode izbora. Ili, da to izložimo sa suprotne strane, te su ideje funkcionirale savršeno – ali samo za neke ljude u njihovim zajednicama. Možete li analizirati izvore takvog raskoraka između ideala Novih komunalista i svakodnevnog života, između njihove teorije i prakse? FT: Kad sam počeo proučavati komune 1960-ih, silno sam se iznenadio. Mislio sam da će to biti mjesta koja izmiču normama srednjostrujaškoga, prigradskog društva. Mislio sam da će to biti oaze slobodne ljubavi i egalitarnih društvenih odnosa. U komunama koje sam proučavao, ništa nije moglo biti dalje od istine. Novi komunalisti otišli su natrag na zemlju kako bi pobjegli od politike. Kad su osnovali svoje komune, nadali su se da će se jednostavno povezati kroz zajedničku “svijest” – a ne pomoću formalne strukture upravljanja ili birokratskih pravila. Nevolja je bila u tome što su, bez formalnih zakona, komune bile prisiljene vratiti se društvenim normama i tražiti od njih da im organiziraju raspodjelu resursa. Odjednom su muškarci vodili sastanke, a žene pekle kruh i skrbile o djeci. Obojeni su se rijetko mogli vidjeti u većini komuna, ali vrlo često ih se moglo naći kako žive u siromašnim zajednicama koje su okruživale ruralna zemljišta gdje su Novi komunalisti izgradili svoje domove. Ima tu duboke ironije. Okretanjem od stranačke politike i vlasti prema politici svijesti, Novi komunalisti završili su tako što su reproducirali norme upravo onog svijeta iz kojeg su pokušavali pobjeći. PJ: Povijest je učiteljica života … zato je vaš rad tako važan. U nedavnom intervjuu s Olivierom Alexandreom, rekli ste: “Još jedno suvremeno naslijeđe pokreta komuna iz šezdesetih vezano je uz diskriminaciju. Jedna od uobičajenih pojava u današnjoj Silicijskoj dolini jest meka diskriminacija” (Turner & Alexandre, 2014). Koje pouke Novih komunalista možemo primijeniti na našu suvremenu “novu eru diskriminacije, bijele inkluzivne zajednice” (ibid.)? 83
Medijske studije Od elektroničke granice do antropocena
FT: U 1960-ima, okupljanje zajednica istomišljenika u komunama dovelo je do kojekakvih vidova nesvjesne, ali stvarne diskriminacije. U našem vremenu zaokret prema mrežama, ovdje u Silicijskoj dolini, ima sličan učinak. Recimo, kada traže suradnike za start-up, mladi rukovoditelji ogledaju se u svojim društvenim mrežama – koje se obično sastoje od ljudi što su rasno, etnički i ekonomski slični njima. Ne mogu zamisliti da bi bilo tko od njih sebe smatrao rasistom. Naprotiv, oni bi za sebe nesumnjivo rekli da promiču meritokraciju. Pa ipak, kao i u slučaju komuna, među onima koji budu odabrani u članstvo obično nisu pripadnici drugih rasa, a često čak ni pripadnici suprotnog spola. MREŽNI INTELEK TUALCI – GOSPODARI DRUŠTVENOG SVIJETA PJ: Između 1986. i 1996. radili ste kao slobodni novinar. Moram vam čestitati na točnom predviđanju budućnosti i pravovremenom “bijegu” u akademski svijet: u proteklom desetljeću svjedočimo značajnom padu tradicionalnog novinarstva i njegovom pretvaranju iz nadzornog organa demokracije u nesmiljeno oruđe globalnoga neoliberalnog kapitalizma. Molim vas, analizirajte glavne razloge i posljedice te preobrazbe. FT: Mislim da još ne znamo kakve su posljedice te preobrazbe. Mislim da sada možemo samo promatrati struje kako odnose pijesak sa žala, da se tako izrazim. No prije nego padnemo u potpuni očaj, mislim da moramo priznati kako su posljedice uvelike različite u raznim zemljama. Kad putujem u Njemačku ili Francusku, nalazim tiskane novine na aerodromima i u hotelima. Vidim ljude kako ih čitaju u kavanama. To su tehnološki besprijekorno sofisticirane zemlje. Tisak zasad još uvijek postoji. Mislim da moramo dokučiti zašto tiskano novinarstvo u tim zemljama još postoji, istovremeno uviđajući kako je ono ovdje u Sjedinjenim Državama veoma ozbiljno načeto. Dobar dio odgovora morat će, naravno, imati veze s tehnologijom, ali jedan njegov dio morat će se ticati i vlasnika koji nisu voljni trpjeti znatno skromniji profit. S tehnološke strane, mislim da su sile koje su u igri malobrojne, ali vrlo moćne. Novi mediji čine nekoliko stvari: dramatično ubrzavaju procese prikupljanja i širenja vijesti; dramatično diversificiraju broj i vrste ljudi koji mogu uočiti stvari što bi se mogle uklopiti u kategoriju vijesti i proširiti ih, i beskrajno nam olakšavaju da se domognemo djelića informacija iz svih dijelova svijeta u koje nas mašta vodi. U tim je uvjetima teško zaraditi. Posebno je teško zaraditi baveći se dvjema vrstama posla: skupim istraživačkim izvještavanjem, kakvo nam itekako treba da bismo zadržali pod kontrolom odgovornost država, korporacija i drugih institucija, i komentatorskim poslom, sintetičkim analizama vijesti i trendova u duljim formama i na dulje staze, koje možete pisati samo ako nešto pokrivate na dugi rok. Obje te vrste novinarstva vrlo su skupe. U mjeri u kojoj podrivaju tradicionalni poslovni model srednjostrujaškog novinarstva, digitalni mediji otežavaju plaćanje one vrste novi84
Razgovor s Fredom Turnerom
Mrežni intelektualci – gospodari društvenog svijeta
narstva koju najviše trebamo. Možemo imati 500 priča o novoj bebi u Buckinghamskoj palači – njih je veoma jeftino proizvesti i one imaju veliku publiku. No hoćemo li imati onakvo izvještavanje koje dovodi vojnu ekspanziju u pitanje? Hoćemo li imati izvještavanje koje nam dovodi Edwarda Snowdena? Mislim da to tek treba izboriti. Barem u Sjedinjenim Državama. PJ: Što možemo učiniti da kompenziramo te sile – možda je računalno novinarstvo (Cohen, Hamilton & Turner, 2011) put prema naprijed? FT: Moj kolega sa Stanforda James Hamilton preuzeo je vodstvo u nastojanju da se taj problem riješi upotrebom tehnologija koje ga u stvari uzrokuju. Kao što on ističe, računala mogu smanjiti trošak stvaranja informacija i u isto vrijeme trošak nalaženja informacija. Hamilton je vodeća sila u pokretu zvanom “računalno novinarstvo” u kojemu kompjuterski znanstvenici i novinari surađuju u razvoju novog oruđa za korištenje brzo rastućih baza podataka s javno dostupnim informacijama – i nekih ne toliko javno dostupnih baza podataka – kako bi se zadržala odgovornost naših vođa. Ako novinske kuće i druge organizacije ne mogu poslati toliko izvjestitelja u Pentagon i Bijelu kuću, najmanje što mogu učiniti jest upotreba računalnih tehnika radi puštanja postojećih podataka u opticaj i radi istraživanja kakva trebamo, onih koja vrebaju na nepravilnosti i zloupotrebe. PJ: Za razliku od novinarstva, čini se da se umjetnost nekako bolje nagodila s računalom. Vaš najnoviji članak “Korporacija i kontrakultura: ponovni posjet Pepsijevom paviljonu i politika hladnoratovske multimedije” istražuje kako su ideali i tehnologije hladnoratovskih vojno-industrijskih istraživanja služili kao resursi kontrakulturnim umjetnicima. U njemu se također pokazuje kako su ti umjetnici pridonijeli tomu da novi menadžerski modus američke političke moći dobije oblik i legitimitet. (2014: 66)
Molim vas, skicirajte putanje tih zaključaka do sadašnjosti. Kakav je odnos između informacijskih tehnologija i suvremene umjetnosti? FT: Umjetnici i inženjeri, uključujući kompjuterske inženjere, surađuju oduvijek. U 1960-ima ste, primjerice, mogli vidjeti skupinu Eksperimenti u umjetnosti i tehnologiji kako okuplja inženjere iz Bell Labsa i umjetnike poput Roberta Rauschenberga i Johna Cagea. A oni nisu bili jedini. NASA je imala rezidenciju za umjetnike, kao i brojne druge korporacije. U to vrijeme kao i u ovo naše, umjetnici su djelovali kao riznice inače nevidljive stvaralačke energije koja pogoni inovaciju. Pa ipak, u šezdesetima, a možda i danas, okruženje što su ga umjetnici zapravo stvorili služeći se tim tehnologijama često je odražavalo teorije kontrole koje su razvili ljudi što su osmislili te strojeve. Pepsijev paviljon, na primjer, bio je doslovce neka vrsta trodimenzionalnoga računalno nadziranog okoliša u kojem se cijeli vaš doživljaj 85
Medijske studije Od elektroničke granice do antropocena
oblikovao putem vaših interakcija sa senzorima, magnetofonima i računalima. Iza scene u Paviljonu nalazio se umjetnik/inženjer, netko tko je upravljao sustavom i vašim doživljajem tog sustava. Paviljon je trebao biti svojevrstan model budućnosti, kao što su to bili mnogi drugi paviljoni na Svjetskoj izložbi 1970. I mislim da je bio nevjerojatno dalekovidan. Mislim da danas živimo u svijetu gdje umjetnost inženjerstva stvara višezaslonske okoliše u kojemu se našom pozornošću pomno upravlja, pomno je se nadzire i pomno unovčuje. Umjetnici su usput pridonijeli legitimiranju uspona tehnološki zasnovanog modusa upravljanja građanima. Uzmite, recimo, umjetnost u Burning Manu. Tamo vidite slavljenje ideje kreativnosti koja naoko povezuje umjetnika i inženjera. A vidite i prostor gdje ljudi mogu prakticirati kako da “budu oni sami” u okolišu koji je posve ograđen i u koji je prilično skupo ući. Mislim da smo danas stekli naviku da pokušavamo biti hiper-individualisti u kolektivnim prostorima; umjetnici pomažu tehnolozima da grade te prostore i pružaju im legitimitet koji je umjetnost oduvijek imala. PJ: Baš kao i novinari, nastavnici su oduvijek imali posebnu ulogu u društvu. Od “organskih intelektualaca” Antonija Gramscija (1992) do “javnih intelektualaca” Henryja Girouxa (1998, 2012a), ta je uloga uvijek podrazumijevala dubok društveni i politički angažman. Što to znači biti nastavnik na suvremenom sveučilištu? FT: To je vrlo važno pitanje. Biti nastavnik na suvremenom sveučilištu ne znači biti nešto zadano, određeno. Priroda posla koji radite strahovito varira, ovisno o vašem području. Možete biti u laboratorijskim znanostima, možete biti humanist u arhivima, možete biti neka kombinacija toga dvoga. Iz moje perspektive, posao sveučilišnog nastavnika ostaje isti kroz vrijeme. Vaš je posao pomoći studentima da nauče prepoznavati najvažnija pitanja svoga doba i pitanja koja ih najviše potiču. I posao vam je pomoći im da razviju tehnike pomoću kojih će djelotvorno tražiti odgovore na ta pitanja. U tom procesu možete im pomoći da razviju vještine koje im mogu biti korisne u svijetu zaposlenja. Pretpostavljam da je moj pogled na sveučilišno obrazovanje pomalo staromodan. Mislim da bismo, barem kad su dodiplomski studenti posrijedi, trebali svojim studentima pomoći da budu otvorenijeg uma i da potpunije budu oni sami. Postdiplomski studij, dakako, nešto je posve drugo. Ondje moramo uvoditi studente u najvažnija pitanja u njihovim područjima, izlagati im povijest njihovih područja i i pomagati im da guraju svoja područja naprijed u vremenu i prostoru. PJ: Šire rečeno, Frede, što znači biti javni intelektualac u doba mreže? FT: Vaše pitanje o tome što znači biti javni intelektualac u doba mreže fascinira me. U stvari sam upravo dovršio članak o tome, sa svojom studenticom na doktorskom studiju Christine Larson, gdje razgovaramo o mrežnom poduzetništvu u kakvo su se upustili Stewart Brand, Norbert Wiener i Tim O’Reilly (Turner & Larson, 2015). Mislim da još uvijek živimo s mitovima da su intelektualci samo oni ljudi koji pišu knjige i govore 86
Razgovor s Fredom Turnerom
Od kiber-znanja do kiber-učenja
stvari; da su doboko uključeni u kulturu i književnost, a ne, recimo, u biznis i tehnologiju; da su bezuvjetno kritični. Mislim da je to strašno zaslijepljen pogled. Moj je stav da je s integriranjem računalnih mreža u naše živote nastala nova vrsta intelektualca. Da intelektualac živi od gradnje mreža koliko i od pisanja knjiga. Mislim da to u slučaju Stewarta Branda možete vidjeti posve jasno. O Stewartu Brandu često razmišljam kao o svojevrsnome današnjem P. T. Barnumu, upravitelju cirkusa. On je rijetko stručnjak u intelektualnim područjima mreže koju okuplja. No kad udruži mreže, one počnu raditi stvari i razvijati nove jezike za svoje zajedničke projekte. Sam Brand postaje osoba koja se može služiti tim jezikom i izvoziti ga. On počne predstavljati sam cirkus, kao nekoć Barnum. Držim da su mrežni intelektualci istodobno gospodari ideja i gospodari društvenih svjetova. U stvari, vladanje društvenim svijetom dovodi do ideja, a ne obrnuto. OD KIBER-ZNANJA DO KIBER-UČENJA PJ: Kad govorimo o umreženim intelektualcima, volio bih također da se dotaknemo teme znanja. U knjizi Od kontrakulture do kiberkulture pokazujete da su neko vrijeme nakon Drugoga svjetskog rata specijalisti u jednoj disciplini počeli raditi stvari koje su se prethodno smatrale domenom specijalista u drugim područjima. Oni su takve skokove preko disciplinarnih granica mogli opravdati oslanjanjem na retoriku kibernetike. (2006: 25)
Međutim, gotovo sedamdeset godina poslije, akademski svijet i dalje je uobličen sukladno tradicionalnim disciplinama, dok interdisciplinarna, transdisciplinarna i antidisciplinarna istraživanja i dalje lebde na institucionalnim marginama. Zbog čega su tradicionalne podjele među disciplinama tako postojane? Bismo li trebali izmijeniti retoriku kibernetike, ili pak naše društvo još nije spremno za njene epistemološke posljedice? FT: Tradicionalne discipline opstaju zbog vrlo dobrih razloga. Neki od njih su strukturni: potrebno je mnogo vremena da bi se školovalo jednog profesora te da bi se koncentrirali onakvo znanje i stručnost kakve jedna profesura može predstavljati. Jednom kad je to netko učinio, taj ili ta ima snažan poriv da održava strukture koje su njega ili nju dovele na taj položaj. Od toga možemo imati priličnih koristi. Time se mogu očuvati korpusi znanja i načini gledanja na svijet koji su nepopularni u datom vremenu te ih možemo sačuvati za kasnije. To je klasična priča o redovnicima u srednjem vijeku. Oni su unutar zidova svojih samostana čuvali načine spoznavanja i bivanja koji su nestali iz izvanjskog svijeta raskoljenog bitkama. To je suštinska funkcija akademske zajednice. Ono što je pogonilo interdisciplinarnost kibernetike dijelom je bila njezina retorika, no bila je to i očajnička potreba za suprotstavljanjem dvama moćnim neprijateljima: kao prvo, vojnim neprijateljima u Drugome svjetskom ratu, i drugo, totalitarizmu Sovjetskog Saveza. Američki 87
Medijske studije Od elektroničke granice do antropocena
istraživači u tom razdoblju strašno su se bojali da bi, ako ne pokušaju sa svim odjednom, mogli izgubiti Drugi svjetski rat ili zaostati u Hladnom ratu. Oboje bi imalo katastrofalne posljedice. Stoga mislim da je motivacija jednako važna kao sama disciplina kibernetike. Ne slažem se s time da više nismo interdisciplinarni. Ovdje na Stanfordu svakako imamo discipline, ali imamo i vrlo snažne inter-discipline. U stvari, od naše tri najveće dodiplomske studijske grupe, dva su interdisciplinarna programa: ljudska biologija te znanost, tehnologija i društvo. Samo je tradicionalna disciplina računalne znanosti veća. PJ: Kibernetika se temelji na “računalnoj metafori”: strojevima na električni pogon zasnovanima na fizici i logici. Međutim, u Od kontrakulture do kiberkulture vi također iznosite “biološku metaforu” (2006: 226). Molim vas, opišite Internet kroz leću biološke metafore. Koje su njene glavne prednosti i nedostaci? FT: Pod biološkom metaforom mislim na Internet kao na živi organski sustav. Prednost je tog modela u tome da vam omogućava da kreativnije i više holistički razmišljate o izvanredno brzom rastu Interneta te o njegovoj integraciji s našim biološkim sustavima – našim očima, ušima, tijelima u prostoru. Mana – a mislim da je to stvarno velika mana – jest ta da biološka metafora depolitizira naše sučeljavanje s Internetom. Pa tako možemo početi razmišljati o Internetu kao o prirodnoj sili, a ne kao o mjestu političke borbe između korporacija, država, pojedinaca, kultura i slično. Čini se da je stvari u prirodi mnogo teže promijeniti nego stvari u polju politike. A Internet čvrsto pripada političkom polju. PJ: Godine 1985. Donna Haraway objavila je čuveni esej Kiborški manifest: znanost, tehnologija i socijalistički feminizam krajem dvadesetog stoljeća (1991) [1985],5 koji je metaforu kiborga prenio iz znanstvene fantastike u matični znanstveni diskurs. U posljednje vrijeme, međutim, sve više istraživanja pokazuje da je metafora kiborga nepotpuna i upućuje u raznim smjerovima kao što su posthumanizam i kognisfera (npr. Hayles, 2006). Koji su glavni argumenti za i protiv metafore kiborga? FT: Pa, kao i kod mnogih metafora, njezine koristi i nedostaci ovise o tome tko se njome služi i zašto. Kao što su pokazali Hayles i drugi, hibridi čovjek-stroj imaju dugu povijest u znanostima, a osobito u istraživanjima i razvoju povezanima s ratom. Pišući svoj čuveni manifest, Harraway je pokušavala vratiti kiborge iz svijeta njihova rođenja. Njezin manifest ponudio je viziju kiborga kao simbola mnogostruke osobe, čovjeka koji se može služiti i biti pojačan pričvršćenim strojem, u ime vizije žene kao bića koje i samo ima mnogostruke sposobnosti. Rad Donne Haraway zapravo je pokušaj da se stroj privede potrebi feminističke politike. Mislim da pitanje može li se kiborg potpuno lišiti militarističkog, muškog duha zajednicā u kojima se prvotno pojavio ostaje otvoreno. ���������������������������������������������������������������������������������������������� V.�������������������������������������������������������������������������������������������� “Kiborški manifest : znanost, tehnologija i socijalistički feminizam krajem dvadesetog stoljeća: ulomak”, prev. Goran Vujasinović, u Književna smotra, 31 (1999), 114(4), str. 35 – 44.
5
88
Razgovor s Fredom Turnerom
Od kiber-znanja do kiber-učenja
PJ: Za većinu suvremenih korisnika politička narav Interneta postaje sve manje vidljiva. Kako Internet postaje još jedan dio naše svakodnevne infrastrukture, zajedno s električnom mrežom i kanalizacijom, njegova povijest i arhitektura spominju se u rubnim dijelovima školskih udžbenika i specijaliziranih publikacija. Bismo li se prema Internetu trebali odnositi drukčije nego prema ostatku naše infrastruktrure i zašto? FT: Mislim da bismo se prema njemu zapravo trebali odnositi mnogo više kao prema našoj ostaloj infrastrukturi. Naša su društva postala moderna zahvaljujući telefonskom sustavu, cestovnim sustavu i slično. Država i javnost već mnogo godina rade na usavršavanju i zaštiti tih sustava, ovdje u SAD-u i u mnogim drugim zemljama. Potrebni su nam udžbenici kako bismo našu djecu naveli da o Internetu razmišljaju ne tek kao o novom i poboljšanom obliku televizije, nego kao o nečemu što je sastavni dio naših života – i zdravlja javne sfere – poput cesta i telefonskih sustava. PJ: Učenje, u opreci spram formalnog obrazovanja, jedan je od nosivih stupova kontrakulture i kiberkulture od samih njihovih početaka. Recimo, kad pogledamo sedam tematskih kategorija Kataloga cijele Zemlje – Razumijevanje cjelovitih sustava, Upotreba skloništa i zemlje, Industrija i obrtništvo, Komunikacije, Zajednica, Nomadi, Učenje (Turner, 2006: 80) – možemo vidjeti da je učenje usađeno u cjelinu te publikacije. Koji su glavni doprinosi kontrakulture i kiberkulture našem razumijevanju ljudskog učenja? Biste li možda mogli ocrtati njihove glavne suvremene posljedice? FT: To je vjerojatno bolje pitanje za Howarda Rheingolda, koji je mnogo razmišljao o tom području i koji je možda malo optimističniji nego ja. Mislim da ljudi uče sve vrijeme, a više uče kad im je okolina intelektualno, kulturno i materijalno bogatija. Ono što nam je kontrakultura rekla, ili barem ono što nam je reklo njezino krilo Novih komunalista, jest da smo mi nadležni za naše učenje. To je vrlo vrijedno shvaćanje, osobito za one koji već nastanjuju okoliš koji je dovoljno bogat za pogoni pravo učenje za motivirane učenike. No ovdje moramo biti oprezni. Ne žive svi u takvom svijetu, a ideja da svi možemo povući sami sebe vlastitim silama mit je koji zapravo koristi samo onima čije su sile iznimno snažne. PJ: U stvari, s Howardom Rheingoldom sam o učenju raspravljao u 10. poglavlju ove knjige. Naš tehnološki razvoj danas udara o svoje prirodne granice: polako ali sigurno, metafora Vannevara Busha o znanosti i tehnologiji kao o “beskonačnoj granici” (Američki ured za znanstvena istraživanja i razvoj, 1945.) pretvara se u više holističko razumijevanje ljudskih odnosa s okolišem kao što je antropocen. U 6. poglavlju ove knjige McKenzie Wark kaže da je “ovo smisao antropocena: da su budućnost ljudskog i budućnost materijalnog svijeta danas potpuno isprepletene”. Koje bismo pouke iz doba beskonačne granice trebali sa sobom ponijeti u antropocen? FT: Čudno je to – i danas i u vrijeme Vannevara Busha ljudska bića morala su se i moraju se suočavati s činjenicom da možemo uništiti svijet. 89
Medijske studije Od elektroničke granice do antropocena
Pretpostavljam da su djeca koja su čučala pod svojim pisaćim stolovima tokom hladnoratovskih vježbi za slučaj zračnih napada osjećala jezu sličnu onoj koju ja osjećam sada, dok gledam elektranu kako bljuje dim od ugljena ili čak i zrakoplov kako polijeće. Tada smo mislili da bi svijet mogao nestati u jednom jedinom atomskom bljesku; danas možemo osjetiti kako raste globalno zatopljenje. Čak i dok drhtim pri pomisli na poplave i požare koji će nastupiti – a nastupit će, već su počeli – mislim da nam povijest Hladnog rata zapravo pruža stanovitu nadu. Zasad barem nismo digli svijet u zrak. Zašto nismo? Siguran sam da je odgovor složeniji nego što bilo tko od nas može zamisliti, no barem jedan njegov dio odnosi se na tehnologiju. Zahvaljujući komunikacijskim i prijevoznim tehnologijama, više ne možemo u Rusima, recimo, ili u Sjevernokorejcima ili u Irancima vidjeti pripadnike neke tuđe vrste. A ako u njima vidimo bića slična nama, onda ih postaje kudikamo teže uništiti. To me se doima kao obećanje novih načina mišljenja koji okružuju pojam antropocena. Upravo u času dok tehnologije prijete pregrijavanjem planeta, počinjemo uviđati da nismo pripadnici temeljno različitog reda bića od biljaka i životinja oko nas. To je ona vrsta razumijevanja koja potiče sućut, a sućut je, barem s moga gledišta, ona sila koja će najvjerojatnije spriječiti sukob. Baš kao što su medijske tehnologije 1950-ih pomogle otkrivanju toga kako su naša ljudska društva međusobno povezana, čak i s onu stranu nacionalnih granica, tako danas naše znanstvene tehnologije otkrivaju kako smo isprepleteni sa svime drugim u organskom svijetu. Uz malo sreće, možda smo već počeli osjećati empatiju za taj svijet koja će nas spriječiti da ga uništimo.
90
5. POGL AVL JE
KAKO BITI MODERAN: PUSTOLOVINE SITUACIONISTIČKOG SOCIJALDEMOKRATA NA RADIJU, U DRUŠTVENIM IGRAMA I NA INTERNETU Razgovor s Richardom Barbrookom Richard Barbrook teoretičar je medija, društveni znanstvenik i jedan od najznačajnijih analitičara političke i ideološke uloge informacijskih i komunikacijskih tehnologija. Školovao se na sveučilištima u Cambridgeu, Essexu i Kentu. Početkom 1980-ih bio je jedan od osnivača višejezične radijske stanice Spectrum u Londonu i objavio velik broj radova na temu radija. Richard je proveo svoj cijeli akademski vijek na Sveučilištu u Westminsteru, na odsjecima za medije i politiku. Zajedno s Fabianom Tompsettom i Ilze Black, 2007. godine osniva situacionističku umjetničku grupu Class Wargames (2015a). Ta je grupa sa sjedištem u Londonu postavila na scenu Igru rata Guyja Deborda (Becker-Ho & Debord, 2009) na raznim mjestima u Evropi, Rusiji i Brazilu. Početkom 1990-ih Richard je radio na donošenju zakona o medijima u EU. Godine 1995. imenovan je koordinaotorom Hypermedia Research Centra pri Westminster Media School, gdje je bio prvi voditelj kolegija na diplomskom studiju hipermedija. Godine 1999. napisao je utjecajnu knjigu (Barbrook, 1999). Jedan je od glavnih teoretičara “Manifesta digitalne demokracije” (‘The Digital Democracy Manifesto’, Corbyn, 2016) što ga je inicirao i podržao Jeremy Corbyn, predsjednik britanske Laburističke stranke i vođa opozicije. Richard je član Cybersalona, online grupe za strateško promišljanje digitalne budućnosti, i član Laburističke stranke. Richard je autor brojnih utjecajnih članaka, kao što su “Kalifornijska ideologija” (‘The Californian Ideology’, Barbrook & Cameron, 1996), “Kiberkomunizam: kako Amerikanci istiskuju kapitalizam iz kiberprostora” (‘Cyber-Communism: How the Americans are superseding capitalism in cyberspace’, Barbrook, 2000), “Visokotehnološka ekonomija dara” (‘The Hi-Tech Gift Economy’, Barbrook, 2005) i “Regulacija slobode” (‘Regulation of Liberty’, Barbrook, 2007a). Autor je triju značajnih knjiga: Sloboda medija: proturječja komunikacije u doba moderniteta (Media Freedom: The Contradictions of Communication in the Age of Modernity, Barbrook, 1995), Imaginarne budućnosti: od strojeva koji misle do globalnog sela (Imaginary Futures: From Thinking Machines to the Global village, Barbrook, 2007b) i Klasne ratne igre: ludička subverzija protiv spektakularnog kapitalizma (Class Wargames: Ludic Subversion 91
Medijske studije Kako biti moderan
against Spectacular Capitalism, Barbrook, 2014). Zajedno s Fabianom Tompsettom Richard je napisao scenarij za film Klasne ratne igre predstavljaju Igru rata Guyja Deborda (Class Wargames Presents Guy Debord’s The Game of War, Black, 2009) Radi i kao DJ u različitim glazbenim žanrovima, od reggaea, housea, drum & bassa do punka, u londonskim underground pubovima i klubovima. Za knjigu Imaginarne budućnosti: od strojeva koji misle do globalnog sela (Barbrook, 2007b) dobio je 2008. godine Nagradu Marshall McLuhan za istaknutu knjigu godine u području medijske ekologije. O RAZGOVORU U veljači 2015. poslao sam e-mail Richardu Barbrooku i zatražio intervju od njega. Richard je trebao govoriti u Rijeci u svibnju te godine, pa smo se dogovorili da se sastanemo i razgovaramo uživo. Nakon nekoliko sati formalnog razgovora i izuzetno ugodnog neformalnog druženja navečer, transkribirao sam tekst i poslao ga na autorizaciju. Gotovo godinu dana Richard i ja slali smo jedan drugome tekst e-mailovima. Susreli smo se još jednom, na konferenciji Platform Cooperativism u New Yorku u studenome 2015., i raspravili o nekim završnim detaljima. Konačno, tekst je bio spreman za izdavanje u ožujku 2016.
MEDIJI URADI SAM SUSREĆU FANTOMSKE VOJSKE MIJEŠANE EKONOMIJE Petar Jandrić (PJ): Ranih 1980-ih bili ste vrlo aktivni u radu na piratskim i community radiostanicama. Kako je došlo do vašeg zanimanja za DIY (“uradi sam”) medije? Richard Barbrook (RB): Već 1976., kao dvadesetogodišnjem studentu, dvije važne stvari dogodile su mi se u životu. Prvo, vidio sam Sex Pistolse u 100 Clubu u Londonu, i drugo, pročitao sam Društvo spektakla (1994)[1967] Guyja Deborda. Pripadam punk generaciji koja je mislila da je Društvo spektakla odgovor na sve. Jedan od glavnih koncepata koje smo naučili od Deborda bio je: uništi spektakl! Punk je bio prilično usmjeren na to “uništavanje spektakla”, a Malcolm McLaren – menadžer Sex Pistolsa – predvodio je tu “uradi sam” kulturnu politiku. Nije to bila samo stvar ljubavi prema bendu. Bilo je to i sviranje vlastite muzike, izdavanje vlastitog fanzina, snimanje svog filma i vođenje svoje klupske večeri. Par godina kasnije, na početku doktorata, upoznao sam neke ljude koji su radili za community radio u Australiji. Pitali su me da im pomognem sa stanicom Our radio, piratskom radiostanicom koju su upravo bili pokrenuli. Željeli smo biti punkeri situacionisti londonskih radio-valova! Od 1981. do 1986., pod vodstvom Kena Livingstona i Johna McDonnella, laburistička ljevica imala je većinu u Vijeću širega gradskog područja Londona. Njihova vlada postala je toliko popularna da je Margaret Thatcher, tadašnja britanska premijerka, na kraju ukinula Vijeće jer 92
Razgovor s Richardom Barbrookom
Mediji uradi sam susreću fantomske vojske miješane ekonomije
stranka torijevaca ne bi mogla pobijediti na predstojećim izborima! U tim zanimljivim vremenima, bio sam aktivist laburističke ljevice i vrlo aktivan u radio kampanji zajednice Vijeća. U Londonu se tada govorilo na više jezika nego u bilo kojem drugom gradu u svijetu, ali engleski je bio jedini jezik koji se mogao čuti na radiovalovima. Dobivši sredstva od Vijeća, osnovali smo Spectrum Radio kako bismo omogućili izbjeglicama i imigrantskim grupama da naprave program za svoje zajednice. Kad smo se prijavili za dozvolu za radiostanicu manjeg dometa za London, torijevska vlada stavila je veto na naš zahtjev jer su se paranoično bojali da ne izgube kontrolu nad medijima. Kasnije mi je jedan novinar rekao da je tajna policija prisluškivala moj telefon šest mjeseci dok su se dodjeljivale te dozvole za London! Nakon što je naš zahtjev odbačen, bilo mi je jasno da moram otići sa Spectruma kako bih ga spasio. Nedugo nakon toga, etničke manjine koje su vodile taj projekt preselile su svoj studio u parlamentarnu izbornu jedinicu premijerke Thatcher i pozvali je da kao lokalna zastupnica otvori njihov novi prostor. Zahvaljujući tome pametnom manevru, Spectrum je osigurao sebi dozvolu za community radio i još uvijek se emitira na području Londona. Prvi članci koje sam objavio bili su razmišljanja o mojim radioaktivističkim iskustvima (Barbrook, 1989, 1992). PJ: Kako se razvio vaš interes za druge medije? RB: U periodu dok sam se bavio community radiom, moja tadašnja partnerica Fran Rayner studirala je godinu dana u Parizu. Jednom prilikom kad sam je posjetio ondje, upoznala me u stanu jednog prijatelja Francuza s čudesima Minitela. Iako prilično bazična prema današnjim standardima, ta tehnologija bila je nešto kao kompjutersko umrežavanje za mase – Francuzi su imali Internet deset godina prije svih ostalih! Tada je Minitel djelovao nevjerojatno futuristički sa svojim zaslonima za poruke i informacijskim uslugama. Sjećam se da je Fran mogla rezervirati karte za vlak do Nice online već 1985. Kasnije, ranih 1990-ih, kad je Internet uveden u Londonu, odmah sam ga prepoznao kao bolju verziju Minitela – i brzo prebacio svoj fokus s radija na Internet. PJ: Radio je bio važan element situacionističkog pokreta. Možete li ukratko navesti koje bi bile poveznice između radio-aktivizma i situacionista? Kako su se te poveznice odrazile u vašem kasnijem radu? RB: Za vrijeme studija, na mene je jak dojam ostavila knjiga Daniela i Gabriela Cohn-Bendita o francuskoj revoluciji u maju 1968., Zastarjeli komunizam: lijeva alternativa (Cohn-Bendit & Cohn-Bendit, 1968). Pod zastarjelim komunizmom podrazumijevali su boljševizam u staljinističkoj, trockističkoj i maoističkoj varijanti. U toj su knjizi priznali da je najveća greška Nove ljevice u maju ‘68. bila da nisu preuzeli ORTF (francusku državnu radio-televizijsku kuću). Umjesto toga, nekolicina radikalnih aktivista pokušala je pokrenuti piratsku stanicu na okupiranoj Sorbonni, ali ona nije nikada zapravo zaživjela. Ono što sam naučio iz knjige braće Cohn-Bendit jest da je situacionistička kritika spektakla 93
Medijske studije Kako biti moderan
značila kako trebamo pretvoriti jednosmjerne medije u dvosmjernu komunikaciju. Situacioniste je zanimalo ono što bismo danas nazvali “akceleracionalizmom” – proletersko rješenje prevladava kapitalizam ne vraćajući se u prošlost. Njihov optimizam u vezi s budućnošću bio je odličan protuotrov mondenom postmodernističkom nihilizmu 1980-ih. Prilikom jednog od posjeta Parizu, Fran i ja gledali smo Jeana Baudrillarda u emisiji Apostrophes kako prokazuje sva zla hiper-realnosti i poziva sve da prestanu gledati televiziju, slušati radio i koristiti Minitel. Tvrdio je da su najbolji mediji nikakvi mediji! Kao stari panker, nimalo se nisam slagao s njim. Mene su situacionisti naučili kako možemo stvoriti svoj vlastiti radikalni dvosmjerni medij. U svojoj posljednjoj knjizi Klasne ratne igre: ludička subverzija protiv spektakularnog kapitalizma (2014) govorim o odličnom konceptu Toma Vaguea, pop-situacionizmu (1997) koji objašnjava zašto sam bio tako siguran u to tada subverzivno rješenje. Povijesno gledano, situacionizam je započeo 1950-ih kao avangardni umjetnički pokret, a zatim je, 1960-ih, postao libertarijanski komunistički politički pokret. No, kasnih 1970-ih, naša generacija ponovo ga je pretvorila u avangardni umjetnički pokret. Kao što Tom Vague pojašnjava, engleski pankeri bili su pop-situacionisti. Za moju ekipu to je značilo “uradi sam” muziku i – u mom slučaju, pokretanje našega vlastitog radija. To je, dakle, veza situacionista i piratskog/community radija. Društvo spektakla kao priručnik za medijski aktivizam. Naravno, ono što smo tada smatrali vrlo radikalnim, danas je postalo mainstream. Svatko može napraviti svoj medij na Internetu. Svi smo danas pop-situacionisti, bili toga svjesni ili ne! PJ: U knjizi Sloboda medija: proturječja komunikacije u doba moderniteta (1995.) razvijate niz grafičkih modela medijske slobode. Vaš pristup je zaista fascinantan, jer – unatoč očitim nedostacima koji proizlaze iz njegove ahistorijske prirode – ti dijagrami donose jasan niz uzastopnih slika koje prikazuju povijest medija. Neki aspekti te knjige očito dolaze iz pred-digitalnih masovnih medija, dok se drugi lako mogu proširiti na digitalne informacijske i komunikacijske tehnologije. Koji su zaključci iz Slobode medija relevantni još i danas? RB: Sloboda medija izdana je 1995. – na početku prijelomnog pomaka s analognih na digitalne medije. Predstavili smo knjigu u Cyberiji – prvom cybercafeu na svijetu koji se godinu dana ranije otvorio u Londonu – i to je okruženje savršeno odražavalo taj tranzicijski moment. Bili smo na samom kraju jedne i početku sljedeće ere. Na Sveučilištu Westminster, Andy Cameron i ja upravo smo bili osnovali Hypermedia Research Centre i baš smo trebali pokrenuti preddiplomski studij hipermedija. Također smo pisali “Kalifornijsku ideologiju”, koja će postati naš manifest za digitalne medije (Barbrook & Cameron, 1996). Meni osobno, knjiga Sloboda medija označila je prvi stadij nove faze mog života. Tokom 1980-ih, dok sam bio vrlo aktivan na laburističkoj ljevici i na piratskom/community radiju, bio sam i na doktoratu iz poli94
Razgovor s Richardom Barbrookom
Neoliberalizam za hipije
tičkih znanosti kod Davida McLellana na Sveučilištu Kent. Kad je Margaret Thatcher 1987. dobila svoje treće izbore, bilo je očito kako je moja aktivistička karijera bila gotova za neko vrijeme. Vijeće širega gradskog područja Londona je ukinuto. Nije bilo radijskih dozvola za ljevičare. Desnica je bila u uzletu unutar Laburističke stranke. Pa sam razmišljao: što je Karl Marx činio u takvim vremenima poraza? Odlazio je u knjižnicu Britanskog muzeja i pisao knjigu! Odlučio sam slijediti njegov primjer. Napisao sam svoju doktorsku disertaciju. Dobio sam istraživački posao na Sveučilištu u Westminsteru. Tamo sam proveo sljedećih nekoliko godina kao asistent na projektu Vincenta Portera, u proučavanju zakona o emitiranju u Francuskoj, Belgiji, Italiji, Njemačkoj i drugim evropskim zemljama. Objedinjujući spoznaje iz svoje doktorske disertacije, istraživanja za Vincenta i piratskog/community iskustva mogao sam napisati knjigu Slobodu medija. Bila je to moja kritika akademskih pravovjerja u medijskim studijima – tirada protiv lijenih ortodoksija kako neoliberalizma tako i boljševizma. Tih 1980-ih intelektualna debata o medijima uvijek se vrtjela oko pitanja tržišta naspram države. Ili je tržište bilo dobro ili je država bila loša. Bez obzira na to je li im se više sviđao Ronald Coase ili Stuart Hall, ljudi su ponavljali uvijek iste, prožvakane argumente o relativnim prednostima komercijalnog i javnog servisa emitiranja. Na konferenciji o satelitskim i kablovskim TV-stanicama na ICA-u u Londonu negdje u to vrijeme, proveo sam cijeli jedan dan u još jednom praćenju te zamorne debate. Tada, na posljednjoj seansi, Raymond Williams – velški marksistički teoretičar kulture – izašao je na pozornicu i umorno rekao: “Upravo smo svjedočili bici fantomskih vojski miješane ekonomije”. U jednoj rečenici odbacio je čitavu logiku te cjelodnevne zamorne debate – fantastično, za čistu peticu! Dok sam pisao Slobodu medija, pokušavao sam ne upasti u tu lažnu dijalektiku između tržišta i države koje se Williams toliko gnušao. Poruka moje knjige bila je jednostavna. Tržište i država dvije su manifestacije medija spektakla. Nisam bio ni za jednu ni za drugu jer su obje predstavljale istu stvar. Drago mi je da su vam se svidjeli dijagrami prikaza različitih tipova medijskih sloboda u knjizi. Od njezinog izdavanja, revidirao sam ih i objavio nove verzije na svojoj mrežnoj stranici modula Politics and Media Freedom (2015). Doduše, ne slažem se da su dijagrami ahistorijski. Oni su prije prikazi nekih određenih zamrznutih trenutaka u vremenu. Modeli medijske slobode istisnuli su jedni druge jedan po jedan i kulminirali u onome što danas opisujem u posljednjem predavanju modula kao mrežni model medijskih sloboda (Barbrook, 2015a). NEOLIBERALIZAM ZA HIPIJE PJ: Po svoj prilici, vaše je najpoznatije djelo “Kalifornijska ideologija” (Barbrook & Cameron, 1996)… 95
Medijske studije Kako biti moderan
RB: Bez sumnje – Institut za mrežne kulture u Amsterdamu upravo je objavio prekrasno dizajnirano izdanje povodom dvadesetogodišnjice prvog izdanja (Barbrook & Cameron, 2015)! PJ: Kako je prvotno nastao taj članak? RB: Kao što sam spomenuo, Andy Cameron i ja radili smo zajedno na Sveučilištu Westminster. Andy je predavao kolegij grafičkog dizajna i upravo je bio osnovao – s nekolicinom svojih studenata – ANTI-rom kolektiv interaktivnih dizajnera. Pisanje “Kalifornijske ideologije” potaknula je Andyjeva i moja sve veća frustracija ranim manifestacijama dotcom neoliberalizma u Londonu. Gotovo svi naši pioniri Interneta protivili su se torijevskoj agendi privatizacije nacionalnoga zdravstvenog sustava, britanskih željeznica i drugih javnih servisa. No, kad se radilo o Internetu, odmah bi počeli sipati neoliberalne besmislice koje su netom pročitali u časopisu Wired! Stoga smo Andy i ja rekli: “Moramo napisati kritiku Wireda koja će biti manifest Hypermedia Research Centrea i njegovih novih diplomskih studija hipermedija”. Prvotno smo “Kalifornijsku ideologiju” napisali za sebe, kako bismo razjasnili razliku naših pogleda na Internet i onih bajki o Internetu kao nečemu što bi ugrožavalo slobodno tržište, koje je plasirao časopis Wired. PJ: Znači, namjerno ste išli protiv struje – i to na više načina. Koji je bio dominantni narativ tog doba? S kojih ste mu pozicija uputili kritiku? RB: U to vrijeme mnogi su mislili da je Internet samo prolazna moda. Jedan istaknuti znanstvenik sa Sveučilišta u Westminsteru kazao mi je: “Internet je kao radio Citizens’ Band – i uskoro će također nestati u vidu magle!” No Andy i ja smo bili itekako svjesni da će Internet promijeniti budućnost medija. Kada sam radio na piratskom radiju, morali smo se penjati na nebodere da bismo postavili prijenosnike i antene – i onda ih još i braniti od policije i drugih radio-pirata koji su ih pokušavali ukrasti. Golem napor uložen je radi veoma malog auditorija. No, s dolaskom Interneta, bilo je očito da će svatko uskoro moći emitirati kroz svoj medij. Ono o čemu smo nekad sanjali kao pankeri sada je postajala realnost. To je razlog zbog kojega “Kalifornijska ideologija” započinje oduševljenom izjavom kako je Internet “uradi sam” medij o kojem ljevica govori već desetljećima. Smatrali smo da je to bio trenutak kad je tehnologija konačno stasala kako bi omogućila praktični situacionizam. Vidio sam Minitel u Francuskoj 1980-ih, ali Internet je bio još nešto bolje: “uradi sam” medij za svakoga. Doduše, dominantni narativ sredinom 1990-ih bio je tvrdnja da će ta nova tehnologija stvoriti dotcom neoliberalizam. Ako ste čitali Wired, tamo su pisali da su herojski poduzetnici jedini pioniri digitalne budućnosti. Oni su bili genijalni umovi koji su birali faktore produkcije i preslagivali ih da stvore novi stadij kapitalističke ekonomije. PJ: Koja je bila ideološka pozadina toga dominantnog narativa? RB: Wired je nudio tu neku vrlo zavodljivu ideju hipijevske verzije neoliberalnog kapitalizma. Njihova kalifornijska ideologija trebala je zamijeniti ne samo socijalizam u interpretacijama državnog kapitalizma koje su 96
Razgovor s Richardom Barbrookom
Neoliberalizam za hipije
promovirali fabijanci i boljševici, nego i izraženije libertarijanske varijante Nove ljevice i laburističke ljevice. Središnji lik u Wiredovoj mitologiji bio je poduzetnik, za kojeg je pokretanje Interneta značilo sjajnu novu poslovnu mogućnost. Kako su od 1979. živjeli pod torijevskom vladom, mnogi Englezi shvatili su da je slobodoljubiva retorika neoliberalizma zapravo podvala. Znali smo da je tačerijansko čudovište ukinulo Vijeće širega gradskog područja Londona, slomilo rudarski štrajk iz 1984./’85. i uvelo cenzuru u demokratsko neslaganje. No, u Kaliforniji je Wired pametno zamaskirao taj poduzetnički mit u ikonografiju kontrakulture šezdesetih. Ako pogledate grafički dizajn tog časopisa, vidjet ćete da stilom imitira underground novine psihodelične generacije. Njihov uređivački kolegij bio je prepun starih hipija koji su ranije radili na Whole Earth Catalogu, Wellu i tako dalje. Wired je promicao zavodljivu kombinaciju kontrakulture šezdesetih i neoliberalizma devedesetih. Digitalna tehnologija bila je najradikalnija stvar u toj kaši, ali radikalizam Silicijske doline bio je – gle iznenađenja – zapravo vrlo reakcionaran. PJ: Danas, 2016. godine, vaši zaključci zvuče jednostavno i jasno. No pretpostavljam da iza tih važnih ideja stoji mnogo kompleksnog rada. Kako ste razvili svoju kritiku? Odakle ste krenuli? RB: Dok sam radio na doktoratu, dobio sam istraživačku stipendiju da provedem ljeto 1981. u Zaljevskom području San Francisca. Tamo sam upoznao aktiviste hipije koji su sudjelovali u masovnim protestima krajem šezdesetih protiv brutalne američke okupacije Vijetnama. Jedna aktivistkinja sudjelovala je u studentskoj okupaciji Državnog sveučilišta u San Franciscu – i svjedočila je kako je Ronald Reagan – dok je bio kalifornijski guverner – slao vojne tenkove na demonstrante. Kao što priča dokazuje, ideja koju je pokušavao projicirati Wired bila je potpuna besmislica. Šezdesetih godina hipiji i poduzetnici stajali su na suprotnim stranama barikada! Kada se “Kalifornijska ideologija” tek pojavila, kritizirali su je kao antiameričko konspirativno djelo. Na stranicama Wella, bili smo meta online foruma naslovljenog “Ćaknuti ljevičari pucaju na Wired”. No, mi nismo uopće bili antiamerički nastrojeni. Naprotiv, pokušavali smo izložiti kako vidimo mnogo odličnih stvari u Americi i njezinoj kulturi – ali neoliberalizam nije bio jedna od njih. Ono što je Wired uzdizao kao slobodnu tržišnu ekonomiju nije bila jedna od tih stvari. U Kalifornijskoj ideologiji željeli smo naglasiti kako je transformacija Stevea Jobsa iz hipija u poduzetnika bila iznimka, a ne pravilo. Kad sam 1981. posjetio San Francisco, upoznao sam i ljude koji su znali Jobsa prije nego što je postao bogat i slavan – kad je imao dugu kosu, gutao tripove i zanosio se budizmom. Oni su ostali vjerni kolektivističkim idejama svoje hipijevske mladosti, a on se reprogramirao i postao egoistični poduzetnik. Naš članak bio je za američko ljevičarstvo i protiv američkog neoliberalizma! PJ: Kako je Wired uspio kombinirati neoliberalizam devedesetih s kontrakulturom šezdesetih? Kako su uspjeli pomiriti toliko očitih razlika? 97
Medijske studije Kako biti moderan
RB: Ako otvorite prvo izdanje Wireda i pogledate njihov impresum, gdje je naveden urednički kolegij i suradnici, njihov omiljeni hardver i softver, vidjet ćete na dnu stranice potpisanog njihovog sveca-zaštitnika – Marshalla McLuhana. U to vrijeme, 1995., McLuhan je bio gotovo zaboravljena figura. Nekoliko godina ranije, predavao sam na London College of Printing i držao predavanje o tome kanadskom guruu. Studenti su došli do mene tjedan dana kasnije i rekli: “U sveučilišnoj knjižnici nema McLuhanovih knjiga!” To me uzrujalo, ali ne i iznenadilo. U sklopu kolegijā na London College of Printing učilo se o Jeanu Baudrillardu i drugim postmodernistima koji su se nadovezivali na njegove ideje – ali sam McLuhan bio je pomno protjeran iz knjižnica zbog svojih intelektualnih hereza. PJ: Kako to da je Wired odlučio uskrsnuti Marshalla McLuhana? Koje su poveznice između njegove teorije i kalifornijske ideologije? RB: Glavno McLuhanovo proročanstvo bilo je kako će konvergencija medija, računala i telekomunikacija u Internet stvoriti novi stadij u ljudskoj civilizaciji. Tu je pretpostavku iznio u knjizi Razumijevanje medija: čovjekovi produžeci (McLuhan, 1964) – a to je bilo pet godina prije nego što su prvi čvorovi Interneta povezani u mrežu! McLuhan je imao deterministički medijsko-tehnološki pogled na povijest. Objašnjavao je kako su većim dijelom svoje povijesti ljudi živjeli u usmenoj kulturi. Zatim je, prije nekoliko stotina godina, tiskarski stroj stigao u Evropu iz Kine. S izumom pokretnoga tiskarskog stroja Johanna Gutenberga, čovječanstvo je prešlo u moderno doba, koje obilježava nacionalizam, industrijalizam, individualizam i racionalizam. Kao novi stadij civilizacije, McLuhan je predvidio trijumf nove audiovizualne kulture koju je nazvao globalnim selom. U svome velikom povijesnom narativu McLuhan je vidio vladavinu strojeva. Ljudsku civilizaciju neće više kreirati ljudska djela i želje, nego medijske tehnologije. Taj tip analize je intelektualizacija fetišizma robe – kreativna moć ljudi pridaje se nekom objektu, a zatim taj objekt postaje povijesni subjekt. Prevedeno u Marxovu terminologiju iz prvog sveska Kapitala (1976) [1867], McLuhanova teorija slavila je samoproširenje kapitala kao fiksiranog medijskog kapitala. PJ: Možete li pojasniti koje bi bile dodirne točke McLuhanovih proročanstava, kalifornijske ideologije i kapitalističke ekonomije? RB: U knjizi Imaginarne budućnosti: od strojeva koji misle do globalnog sela (2007b) istraživao sam kako i zašto je McLuhanov medijsko-tehnološki determinizam postao dominantna ideologija u hladnoratovskoj Americi. Sredinom šezdesetih mcluhanizam je kao teorija najprije razvijena kako bi dokazala da je vojno-industrijski kompleks SAD-a budućnost u sadašnjosti. Ono što je Amerika danas, ostatak svijeta postat će već sutra. Iako je je ta prvotna verzija bila diskreditirana porazom u Vijetnamu, McLuhanovo proročanstvo o tome kako će nove medijske tehnologije stvoriti novu ljudsku civilizaciju bila je s oduševljenjem prihvaćena u kontrakulturi šezdesetih. Jerry Rubbin, iz yippie krugova, dao je poznatu izjavu: 98
Razgovor s Richardom Barbrookom
Neoliberalizam za hipije
“Danas ne možete biti revolucionar bez televizora – on je jednako važan kao puška!” (Rubin, 1970: 106). Već u knjizi Woodstock Nation: A Talk-Rock Book (1969.), njegov brat po konspiraciji Abbie Hoffman pisao je kao da modernu politiku predstavljaju suparnička tumačenja mcluhanizma koja se prepiru među sobom. Debata između ljevice i desnice oko toga tko je pravi vlasnik te medijsko-tehnološke determinističke teorije nastavila se kroz šezdesete, sedamdesete, osamdesete pa sve do devedesetih. Sam McLuhan možda je izgubio popularnost, ali njegovo mjesto uskoro su zauzeli drugi gurui: Zbigniew Brzezinski, Daniel Bell, Alain Touraine, Alvin Toffler i, konačno, novinari Wireda. McLuhanova predviđanja o globalnom selu remiksirana su u tehnotroničko društvo, informacijsko društvo, Treći val i slične neologizme. Nadimci su se možda promijenili, ali osnovni argument ostao je uvijek isti. Medijska tehnologija, a ne ljudsko djelovanje, jest ono što oblikuje budućnost. Sredinom devedesetih Wired je ažurirao McLuhanovu determinističku teoriju kako bi zagovarao dotcom neoliberalizam. Tvrdili su da će digitalne tehnologije stvoriti privatizirano, deregularizirano, individualističko društvo kakvo se može naći samo u srednjostrujaškim udžbenicima ekonomije. Za vrijeme fordizma problem sa stvarno postojećim kapitalizmom bio je taj da se on nije mogao biti uskladiti s teoretičarskim parolama Friedricha von Hayeka i Miltona Friedmana. Prema Wiredu, Internet će nam u konačnici omogućiti da pretvorimo te neoliberalne dogme u svakodnevnu realnost. Njihova ideja budućnosti bila je naprosto jedna bolja prošlost uz dodatak dotcom tehnologija. PJ: Dakle, Wired je fuzionirao tehnološki determinizam s neoliberalizmom… RB: Naravno! U “Kalifornijskoj ideologiji” rekli smo da se ispod toga marketinškog napuhavanja u stilu “hajdemo se svi oduševiti mogućnostima tih novih tehnologija za stvaranje novih proizvoda, novih usluga, novih načina komunikacije i novih oblika umjetničkih i kulturnih izričaja” nalazio vrdav politički projekt zasnovan na dvojbenoj ekonomskoj teoriji. Wired je bio u službi hi-tech neoliberalnoga globalnog kapitalizma. Danas, nakon financijske krize iz 2008., vidimo da se ova povijesna epoha bliži kraju. No 1996. godine, kad je izdana “Kalifornijska ideologija”, bio je to period baš nakon kolapsa Sovjetskog Saveza i promjena u Istočnoj Evropi. Pojavila se samo tri godine nakon što je Francis Fukuyama objavio kako je američko carstvo doživjelo hegelijanski kraj povijesti – i kako nema nikakve mogućnosti da ljudska civilizacija napreduje dalje od liberalne demokracije i neoliberalnog kapitalizma (Fukuyama, 1992). Na ljevici, od Antonija Negrija i Michaela Hardta uskoro će se čuti odjeci Wiredove analize u autonomističkoj politici koju su oni zagovarali u Carstvu (2001.). U “Kalifornijskoj ideologiji” uživali smo rugajući se toj preuzetoj mudrosti koja je tvrdila kako je Internet apoteoza neoliberalnog kapitalizma. 99
Medijske studije Kako biti moderan
Dok smo pisali članak, Wired je promicao Newta Gingricha, tada vođu Republikanske stranke u Zastupničkom domu SAD-a. Prema naslovu članka Esther Dyson, Gingrich im je bio istovremeno prijatelj i neprijatelj, ali po našem mišljenju mnogo više ovo prvo nego posljednje. Dyson, Alvin Toffler i drugi suradnici Wireda bili su jako povezani s tim think-thankom tvrdih republikanskih političara pod nazivom Zaklada napretka i slobode (2015) – vrlo staljinističkim nazivom, rekao bih. Imali smo, dakle, časopis koji je tvrdio da je nasljednik kontrakulture hipija, a zapravo je učvršćivao političke ljestve američkom konzervativizmu. To je bila glavna proturječnost u pozadini zavodljive Wiredove ideje o Internetu. PJ: Kako ste utvrdili te kontradikcije? Kako ste im pristupili? RB: Ako razmišljate o “Kalifornijskoj ideologiji” kao o priči o Carevom novom ruhu, onda smo Andy i ja bili taj dječak koji pokazuje očite proturječnosti. Danas, dvadeset godina kasnije, mogu se sretno pohvaliti kako smo bili u pravu oko svega! Ipak, u to vrijeme, naš je članak djelovao kontroverzno jer smo napadali poduzetnike iz Silicijske doline koji su gradili Internet i njihove pristalice iz Wireda. Čak i sad, kad su mnoge naše mete nestale iz vidokruga, zaključci i dalje stoje. Naslov “Kalifornijska ideologija” inspiriran je “Njemačkom ideologijom” Karla Marxa i Friedricha Engelsa (Marx i Engels, 2004 [1846]). Jednako kao što su se mladi hegelijanci mogli pojaviti samo u Njemačkoj 1840-ih, bilo nam je jasno da su se suradnici Wireda mogli pojaviti samo u Kaliforniji 1990-ih. Bila je tu zemljopisna blizina boemskog San Francisca Silicijskoj dolini. Bio je tu oštar kontrast između mjesta rođenja hipijevske kontrakulture i poduzetničkog nusproizvoda američkoga vojnog proračuna. Željeli smo istaknuti kako snaga kalifornijske ideologije nije proizašla iz Wiredovog pranja mozga njegovih čitatelja netočnom vizijom budućnosti. Naš argument bio je suprotan Lenjinovoj elitističkoj teoriji kako su lakovjerne mase indoktrinirane lažnom sviješću buržoaskih medija, predstavljenoj u Što da se radi? Goruća pitanja našeg pokreta (1999) [1901]. Umjesto toga, pojasnili smo kako je Wired bio uspješan zato što su pogledi njegovih suradnika odražavali ono što se u to vrijeme događalo u Kaliforniji. Od početka smo bili svjesni da kritika kalifornijske ideologije nikad ne bi mogla ukloniti taj najveći argument u njezinu korist: najsuvremeniji je Internet bio u Silicijskoj dolini. Samo smo se nadali kako će naš članak potaknuti ljude da budu skeptičniji prema reakcionarnoj politici Wireda. Kako smo započeli našu kritiku kalifornijske ideologije? Prvi i očiti korak bio je kritika samog neoliberalizma. POVIJEST BUDUĆNOSTI PJ: Vaša kritika neoliberalizma počela je davno prije pojave Interneta. Naznačite nam neke relevantne lekcije iz njezine povijesti. RB: Kad smo počeli pisati “Kalifornijsku ideologiju”, Andy Cameron je 100
Razgovor s Richardom Barbrookom
Povijest budućnosti
upravo bio pročitao Burr: roman (2000) [1973] Gorea Vidala. Aaron Burr bio je jedan od živopisnijih vođa Američke revolucije 1776. U Vidalovoj knjizi postoji divan opis kako su francuski posjetitelji virdžinijskog doma Thomasa Jeffersona bili šokirani činjenicom da je taj politički buntovnik gospodar robovlasničke plantaže. Nadahnuti tom scenom, odlučili smo da moramo kritizirati Wiredovo oduševljenje jeffersonovskom demokracijom. Prema njegovim autorima, dotcom kapitalizam, omogućujući svima da budu poduzetnici, vratit će Ameriku u vedre dane rane republike, kad su svi bili neovisni pojedinci sa svojim malim farmama ili malim tvrtkama. U “Deklaraciji neovisnosti Sjedinjenih Država” (1776.) Jefferson je tu ekonomsku autonomiju preobrazio u politički program: “Smatramo da su te istine očigledne, da su svi ljudi stvoreni jednaki, da ih je Stvoritelj obdario određenim neotuđivim pravima, među kojima su život, sloboda i potraga za srećom.” Ipak, u vrijeme kad je zapisao te uzbudljive riječi, posjedovao je dvjesto ljudi kao svoje privatno vlasništvo! Ta dijalektika slobode i dominacije bila je ono što je izmicalo Wiredovim obožavateljima jeffersonske demokracije. Bili su u pravu da su članovi Ustavotvorne skupštine obnovili libertarijanske nade Engleske revolucije iz 1642. godine i utrli put za Francusku revoluciju 1789. i nacionalne pokrete nezavisnosti u Evropi i Latinskoj Americi u 19. stoljeću. No ono što nam je bilo otkriće jest njihovo apsolutno odbijanje da priznaju kako su brojni potpisnici Deklaracije neovisnosti bili robovlasnici. SAD je zemlja s glavnim gradom nazvanom po vlasniku robova, koji je prvotno izgrađen robovskim radom, a čije je mjesto odabrano jer se nalazilo na dan ili dva jahanja od robovskih plantaža u Virginiji. Ako je interpretiramo sa smislom za ironiju, jeffersonska demokracija izvrstan je opis rasističkog porijekla američke republike! PJ: Kako ste povezali robovlasništvo s današnjim neoliberalizmom? RB: U Americi se robovlasništvo često tretira kao sramotan, ali nevažan trenutak povijesti ove zemlje. Međutim, kao što pokazuje Gerald Horne, jedan od glavnih razloga zbog kojih su se Južne države pridružile revoluciji iz 1776. bio je taj da su se bojale kako je Britansko carstvo sve bliže svom ukidanju. Nekoliko godina kasnije, britanski sudac oslobodio je američkog roba kojeg je njegov gospodar doveo u London jer je ropstvo bilo ilegalno po engleskom običajnom zakonu. Vlasnici virdžinijskih plantaža bojali su se da je ta odluka omogućila pravni presedan za suzbijanje sužanjstva u njihovoj zemlji i stoga su poticali ono što je Horne nazvao “kontrarevolucijom 1776.” kako bi zaštitili svoje privatno vlasništvo od britanskog upletanja (Horne, 2014). Ako razmišljate o jeffersonskoj demokraciji bez ikakva osjećaja za ironiju, ne možete razumjeti tu sramotnu protuslovnost liberalizma. Američka republika jamčila je osobne slobode, ali priznavala je jedino individualnost bijelih muškaraca vlasnika imovine. Kao što ističe Horne, jedno od njihovih najdragocjenijih prava bilo je pravo vlasništva nad drugim ljudskim bićima! Kakva je bila tmurna stvarnost tog američkog ropstva? Ako niste plaćali ljudima za 101
Medijske studije Kako biti moderan
njihov rad, jedini način da ih natjerate da rade bio je da ih teroriziranjem nagnate na podložnost. Ropstvo je značilo ubojstva, mučenja, silovanja i poniženja. Liberalizam je sloboda, ali samo za ekskluzivnu skupinu. Morate prijeći iz liberalne povlastice u demokratske emancipacije želite li da svi uživaju neotuđiva prava – ne samo bijeli muškarci koji su vlasnici imovine, nego i muškarci bez imovine, sve žene i oni ljudi koji su bili imovina. PJ: Kakav ste odaziv dobili na tu kritiku? RB: Pišući “Kalifornijsku ideologiju” mislili smo da je naša kritika jeffersonske demokracije najmanje sporan dio članka. Međutim, rečeno nam je kako su Louis Rossetto i drugi u Wiredu bili izvan sebe od bijesa zbog našeg napada na svete vođe Američke revolucije 1776. Zanimljivo je da različite kulture pristupaju svojim problematičnim povijestima na različit način. Moji kineski prijatelji nemaju problema s tvrdnjom da bi Mao Zedong trebao biti slavljen zbog svojih postignuća i ujedno osuđivan zbog svojih zločina. S jedne strane, taj utemeljitelj Narodne republike Kine vodio je seljačku revoluciju koja je svrgnula korumpiranu diktaturu, protjerala strane imperijaliste, ukinula kmetstvo na selu i, ponad svega, produžila prosječni životni vijek sa 29 na 63 godine. S druge strane, bio je odgovoran i za katastrofalnu glad za vrijeme Velikog skoka naprijed, za zlokobne čistke Kulturne revolucije i mnoga druga nedjela. Ono čemu se divim kod kineskih drugova jest da su bez ikakvih poteškoća u stanju shvatiti to protuslovno Maovo naslijeđe. Ali u Wiredovoj interpretaciji povijesti politički vođe moraju biti ili 100% dobri ili 100% loši. Bilo je to poput staroga holivudskog filma – ili ste nosili bijeli šešir ili ste nosili crni šešir. Niste mogli biti oboje u isto vrijeme. U članku smo istaknuli nedostatak dvoznačnosti tog pristupa. Američka revolucija 1776. imala je svojih mana kao i svaka druga modernizatorska revolucija – Engleska revolucija 1642., Francuska revolucija 1789., Ruska revolucija 1917. ili Kineska revolucija 1949. Svi njihovi veliki vođe imali su i dobre i loše strane. U “Kalifornijskoj ideologiji” ponavljali smo tu temeljnu povijesnu istinu: jeffersonska demokracija ne može se razdvojiti od jeffersonskog ropstva. Iz knjiga u fusnotama našeg članka doznali smo kako je Jefferson osobno kupovao i prodavao ljude kao da su stoka ili konji, naređivao bičevanja djece zbog popuštanja na poslu i – kao što je Vidal pomno prepričao u svojem romanu – zaveo četrnaestogodišnju djevojčicu čiji je bio vlasnik. Da, trebali bismo se diviti tom ocu osnivaču zbog toga što je bio na čelu svjetskopovijesne revolucije koja je njegovu zemlju oslobodila od rojalističke tiranije i uspostavila republikansku vladu, no moramo se također sjetiti kako je njegova slavna politička karijera bila financirana opakim iskorištavanjem robovskog rada. PJ: Sada kad smo utvrdili vašu kritiku liberalizma, okrenimo se digitalnim tehnologijama. Koja je njihova povijest? Odakle su potekle? RB: Prema Kalifornijskoj ideologiji, Internet su razvili herojski, bogoliki poduzetnici. Što to znači u praksi? Kao što nam je poznato, svaka dotcom 102
Razgovor s Richardom Barbrookom
Povijest budućnosti
tvrtka mora imati svoga talentiranog pojedinca koji je kreativni programer, ili inovativni dizajner, ili dobar organizator. Međutim, tehnološke inovacije su također i kolektivni pothvat. Taj je uvid pogotovo točan u Kaliforniji. Američki porezni obveznici omogućili su infrastrukturu autocesta, sveučilišta, čiste vode te zakona i reda bez kojih Silicijska dolina nikad ne bi nastala. Toliko kuđena federalna država bila je ta koja je sponzorirala istraživanje i razvoj koji je Internet iz teorijskih spekulacija pretvorio u svakodnevnu stvarnost. U “Kalifornijskoj ideologiji” također smo htjeli dovesti u pitanje mit o porijeklu koji objašnjava zašto je američka vlada potrošila toliko novca na taj futuristički projekt: vojno-industrijski kompleks razvijao je sustav nadzora i kontrole koji bi mogao preživjeti ruski nuklearni udar. Bili smo vrlo skeptični glede tehnološke vjerodostojnosti tog prikaza. Zašto bi američka vojska zamijenila jeftine i pouzdane prekidače skupim i čudnovatim središnjim računalima ako je željela da njihovi komunikacijski sustavi nastave funkcionirati usred krajnjeg nasilja nuklearnog rata? Naš je zaključak, koji sam razvio mnogo podrobnije u Imaginarnim budućnostima, bio taj da je to opće mjesto u vezi s rođenjem Interneta osmišljeno kako bi umanjilo njegove mcLuhanističke političke motivacije. Wiredovi urednici bili su u pravu proglasivši Marshalla McLuhana svecem zaštitnikom digitalnog doba. Internet nije bio tehnologija koja je nadahnula utopijsko proročanstvo – bilo je to utopijsko proročanstvo koje je mobiliziralo resurse američke države za izgradnju Interneta. PJ: Tko je i zašto izumio Internet? RB: Kao što sam kasnije istraživao u Imaginarnim budućnostima, izvorna verzija računalno posredovanih komunikacija bila je ruska, a ne američka. Još 1950-ih, nakon smrti Josifa Staljina, kibernetički komunisti predvidjeli su da će računalna mreža uskoro postati visokotehnološka zamjena i za slobodno tržište i za totalitarnu državu. Aksel Berg – ministar obrane Nikite Hruščova – bio je uvjeren da se iznevjerene nade Ruske revolucije 1917. mogu ispuniti putem Interneta. Godine 1964. CIA je upozoravala svoje političke gospodare kako bi američki tim ponovo mogla pregaziti konkurencija. Oni prokleti Rusi lansirali su prvi satelit, onda prvog muškarca, a nedavno i prvu ženu u svemir. Sada prijete da će to ponovo učiniti s Internetom. Srećom, nakon debakla sa Sputnjikom, osnovana je Agencija za napredne istraživačke projekte (ARPA) kako bi se pobijedilo Ruse u sljedećoj tehnološkoj utrci. Od sredine 1960-ih do sredine 1990-ih američka država obilato je financirala računalno posredovane komunikacije. Prvi ljudi koji su radili na Internetu bili su njezini vojni istraživači, potom prirodoslovni znanstvenici, zatim drugi znanstvenici i zatim hobisti. Suprotno mitologiji Wireda, poduzetnici su bili posljednji ljudi koji su radili na Internetu! Vojni projekt postao je sveučilišni projekt, zatim hobistički projekt i na kraju komercijalni projekt. U “Kalifornijskoj ideologiji” inzistirali smo na tvrdnji da je Internet izgrađen kao miješana ekonomija. Javno financiranje i volonterski rad bili su preduvjeti dotcom biznisa. 103
Medijske studije Kako biti moderan
PJ: Molim vas, prikažite ukratko suvremena razmišljanja o toj priči. Koja je uloga države u odnosu na današnji Internet? RB: Neoliberalno pravovjerje u Wiredu je glasilo: oslobodite kreativne dotcom poduzetnike od ograničavajućih državnih birokratizama! Deregulirajte, privatizirajte i globalizirajte! Oponašajući Jeffersona, John Perry Barlow čak je proglasio neovisnost kiberprostora od svih zemaljskih vlada (1996.). Svakako sam uživao izrugujući se toj bedastoći u članku “Sloboda hipermedija” (Barbrook, 2001). Ono što je Andyju i meni bilo posebno ironično jest činjenica da je Internet sam po sebi tehnološko opovrgnuće te neoliberalne mitologije. Njegova simbioza države, komercijalnih i društvenih inicijativa bila je ono o čemu smo željeli razgovarati. Wiredova bajkovita priča o izumu Interneta također je navodila na krivi trag u vezi s tim što je Internet učinilo tako fascinantnim i privlačnim sredinom 1990-ih. Mi smo kudikamo više polagali na “uradi sam” kulturu od dotcom poslovanja. Wiredova inačica te priče bila je pogrešna – i stoga njezino proročanstvo o budućnosti mora biti pogrešno. PJ: Na temelju lažne povijesti i tehnološkog determinizma Marshalla McLuhana, Wired očito nije mogao iznijeti točna predviđanja. Na osnovi vaše kritike, međutim, moglo bi biti moguće naznačiti točniju viziju budućnosti. Što očekujete od odnosa neoliberalizma i digitalne tehnologije? RB: U “Kalifornijskoj ideologiji” napali smo Wiredovo predviđanje da će Internet pomesti ono što su oni smatrali nesavršenostima u suvremenom kapitalizmu, poput državne birokracije i nacionalnog suvereniteta. Njihova dotcom budućnost je visokotehnološka neoliberalna distopija. Sjetili smo se kako je Margaret Thacher – kao učenica Friedricha von Hayeka – inzistirala na tome da “ne postoji nešto takvo kao društvo, samo pojedinci i njihove obitelji” (u Keay, 1987). Sa zadovoljstvom smo isticali kako se internetska mješovita ekonomija ne povinuje neoliberalnoj teoriji. Tokom nekoliko prošlih stoljeća, kapitalizam je prošao kroz mnoge različite faze, uključujući i robovski kapitalizam, koje su sve bile bitno različite od pojednostavljenih modela koje nalazimo u udžbenicima. Bitno je da Internet nije bio samo katalizator najnovijih očitovanja toga starog načina proizvodnje već i nagovještaj novih metoda društvene organizacije. Možda bi čovječanstvo moglo iskoristiti tu tehnologiju da se u konačnici odmakne od kapitalizma? PJ: Možete li detaljnije naznačiti te mogućnosti? Koja su njihova trenutne očitovanja? Kako možemo stvarati realistične scenarije budućnosti? RB: Kada sam 2008. posjetio Freda Turnera na Stanfordu, odveo me do ulaza u sjedište Facebooka i, pokazujući na logo stisnute šake na zidu iza prijemnog pulta, rekao: “Pogledaj, Richarde, eto kalifornijske ideologije!” U našem smo članku istražili zašto su dotcom poduzetnici bili tako opčinjeni imaginarijem Nove ljevice. Još početkom sedamdesetih godina neoliberali su bili uvjereni da će konvergencija medija, telekomunikacija i računalstva stvoriti elektroničko tržište gdje bi svi kupovali i prodavali informacije. No kad je sredinom 1990-ih stigao Internet, proročanstvo 104
Razgovor s Richardom Barbrookom
Dotcom kapitalizam u službi kibernetičkog komunizma
se brzo izjalovilo. Kao što je glazbena industrija ubrzo otkrila, društveni mediji mogu dekomodificirati informacije. Čak i danas, za razliku od novina i televizije, Twitter, Facebook i YouTube nisu prvenstveno pružatelji sadržaja. Umjesto toga, oni zarađuju novac od digitalnih platformi kako bi ljudi mogli dijeliti informacije jedni s drugima. Daleko od stvaranja savršenog elektroničkog tržišta za neoliberale, Internet potkopava komodificiranu ekonomiju medija. Razgovarajte s bilo kime tko radi u glazbenom poslu. Moji prijatelji u punk bendovima snimali su ploče, a zatim išli na turneje kako bi prodali svoje LP-jeve ili singlice. Sada je obrnuto – dijelite pjesme na mreži da biste zaradili za život od koncerata ili puštanja glazbe u klubovima. Prodaja glazba je pala jer se toliko glazbe može skinuti besplatno. Isto vrijedi i za filmove, novine i ostale stare medije. Ne čudi što su tradicionalni vratari izgubili mnogo svojih ovlasti. Internet je omogućio običnim ljudima proizvodnju i distribuciju vlastitih medija. Za situacioniste šezdesetih godina prošloga stoljeća ukidanje monopola nad autorskim pravima bilo je revolucionarni zahtjev. Od tada, kao što sam ustvrdio u “napsterizaciji svega”, dekomodifikacija informacija postala je sveprisutna (Barbrook, 2002). Živimo u cut-and-paste kulturi. Nije ni čudo da dotcom poduzetnici žele prisvojiti ikonografiju Nove ljevice. Svi su sada kibernetički komunisti!
DOTCOM K APITALIZAM U SLUŽBI KIBERNETIČKOG KOMUNIZMA PJ: Godine 2000. objavili ste tekst “Kiberkomunizam: kako Amerikanci istiskuju kapitalizam iz kiberprostora” (Barbrook, 2000.). Kako ste sami rekli, taj članak bio je napisan kao ironična šala – danas, međutim, mnogi vašu imaginarnu budućnost shvaćaju ozbiljno. Kako procjenjujete mogućnosti digitalnih tehnologija u kreiranju ne-kapitalističkih budućnosti? RB: Na “Kiberkomunizam” nadahnuo me Lance Strate, koji radi na Sveučilištu Fordham u New Yorku i na čelu je Udruženja za medijsku ekologiju (2015). On je 1998. godine organizirao konferenciju povodom proslave 50. obljetnice prvog predavanja Marshalla McLuhana na toj katoličkoj instituciji. Lance me kontaktirao i rekao: “Željeli bismo da održite govor na našem događanju. Biste li mogli malo uzburkati duhove svojom prezentacijom? Ostali iz akademskog svijeta igrat će na sigurno s radovima napisanim tako da zadrže svoja radna mjesta. A vi biste sigurno rado bili subverzivniji!” Lance je želio da poput McLuhana uživam u smišljanju “misaonih sondi” koje svojom proturječnom logikom dovode u pitanje opća mjesta, poput njegove poznate fraze “medij je poruka” (McLuhan, 1964). Izrazito se ne slažem s McLuhanovim načelima kao ni s njegovom teorijom, ali veliki sam obožavatelj njegovog načina pisanja, ako ni zbog čega drugog, a onda zato što vrijeđa sve dogme akademske profesije. Prihvativši Lanceovu ponudu, počeo sam razmišljati kako konstruirati McLuhanove misaone sonde za fordhamsku konferenciju. Bilo je to 1998. – na samom vrhuncu dotcom mjehura – pa sam znao da moja meta mora biti već veoma raširena pretpostavka kako je Internet apoteoza neolibe105
Medijske studije Kako biti moderan
ralnog kapitalizma. Povodeći se za McLuhanom, moj plan je bio tvrditi upravo suprotno: da su naime Amerikanci izumili jedini funkcionalan model komunizma u ljudskoj povijesti – i on se zove Internet! Kad sam taj fordhamski govor pretvorio u članak “Kiberkomunizam”, konstruirao sam detaljniju argumentaciju kako bih objasnio zašto je SAD kasnih devedesetih vodio čovječanstvo u postkapitalističku budućnost. Nedavno sam pročitao “Bijeg od modernizacije” Latinke Perović (1999.) i pomislio kako bi bilo zanimljivo usporediti i moju akceleracionističku analizu američke dotcom kulture s njezinim raskrinkavanjem nazadne politike režima Slobodana Miloševića u Srbiji. U to vrijeme njegova politika etničkog čišćenja i trajnog rata uništavala je društvena i politička dostignuća Titove Jugoslavije u korist šačice probisvijeta, gangstera i fašista. Međutim, iz današnje perspektive, čini mi se da taj zaključni dio “Kiberkomunizma” djeluje vrlo zastarjelo. Daleko od toga da bi to bio bijeg od modernizacije, Miloševićev režim danas djeluje poput pionira najgoreg tipa moderne politike – neoliberalnog fašizma. Više osoba iz bivše Jugoslavije reklo mi je da Ukrajina danas prolazi kroz ono što se na Balkanu dogodilo prije dva desetljeća. Srbija je također imala svoju anti-oligarhijsku revoluciju koja je ustoličila novu kliku oligarha na vlasti – a oni su zatim učvrstili svoju vladavinu mobiliziranjem stanovništva da ubija, siluje i pljačka svoje susjede. Dok sam bio student, učili smo o Lenjinovoj teoriji imperijalizma, koja tvrdi da se zemlje napadaju kako bi se ugrabili njihovi resursi i teritorij. Ono što sam počeo shvaćati za vrijeme balkanskih sukoba 1990-ih jest da je Miloševićev režim umjesto toga vodio rat radi rata. Međutim, propustio sam uključiti taj uvid u članak “Kiberkomunizam”. Trebali bismo danas vidjeti Miloševićevu Srbiju kao nagovještaj našeg svijeta poslije 11. rujna, sa svim njegovim beskonačnim ratom protiv terora, demonizacijom muslimana, masovnim nadzorom i tako dalje. Ne toliko bijeg od modernizacije, koliko ubrzavanje u neoliberalni fašizam… Međutim, još uvijek mi se sviđa mcluhanističko misaono sondiranje od kojega polazi moj članak “Kiberkomunizam” . Nakon što sam održao govor na konferenciji u Fordhamu, vratio sam se s Markom Stahlmanom u njegov stan, gdje je on izvukao svoj primjerak McLuhanovih sabranih pisama. Godine 1969. McLuhan je bio pozvan na konferenciju Skupine Bilderberg koja je, tada kao i sad, okupljala “veličine” iz Amerike i Evrope. Mark je potražio svoje pismo zahvale organizatoru – princu Bernhardu od Nizozemske – i pokazao mi McLuhanovu sarkastičnu primjedbu o hladnoratovskoj propagandi kojoj je bio izložen na tom događanju: “Pitao sam grupu: ‘Zbog čega se borimo protiv komunizma? Mi smo najveći komunisti u svjetskoj povijesti!’ Nije bilo niti jednog prigovora” (McLuhan, 1987 [1969]: 373) Kako divno – McLuhan glavom anticipirao je moju misaonu sondu još 1969. godine! S Marxova gledišta, McLuhan je očito bio u pravu. Kasnih 1960-ih Amerika je bila mnogo bliža komunizmu nego Rusija jer je bila naprednija politički, gospodarski i kulturno. U svojem govoru na konferenciji 106
Razgovor s Richardom Barbrookom
Dotcom kapitalizam u službi kibernetičkog komunizma
– i kasnije u verziji za članak – ažurirao sam McLuhanovu šalu za dotcom 1990-ih. Danas se to promišljanje može dodatno proširiti isticanjem kako je Internet Stvari anticipacija demokratskog planiranja. Digitalne tehnologije trebale bi se koristiti tako da zamijene tržišta i birokraciju radničkim samoupravljanjem. Kao što je rekao Friedrich Engels, cilj ljevice je pomak s upravljanja ljudima na upravljanje stvarima (1996) [1877]. Dotcom kapitalizam u službi kibernetičkog komunizma! PJ: Ta šala još uvijek izaziva jake tenzije između neoliberalnog kapitalizma i komunizma. Kako vi gledate na te napetosti? RB: Kao što smo istaknuli u “Kalifornijskoj ideologiji”, Internet nije bio izum kapitalizma slobodnog tržišta. Upravo suprotno: njega su izvorno stvorili znanstvenici, hakeri i hobisti. Suprotno neoliberalnom pravovjerju, današnji korisnici Interneta ne provode većinu vremena tako da kupuju i prodaju informacije jedni drugima. Umjesto toga, poslovni model Googlea, Facebooka i drugih uspješnih dotcom kompanija zasnovan je na osiguravanju softvera i servera koji omogućuju ljudima da jedni s drugima dijele informacije. Kao Englez, cijenim ironiju – a ima nečega duboko ironičnog u tim dotcom kapitalistima koji grade kibernetički komunizam. Povjesničari su analizirali dug i složen proces kojim je kapitalizam istisnuo feudalizam. Moje mcluhanističko promišljanje je tvrdnja da živimo u sličnoj produženoj tranziciji iz jedne socioekonomske paradigme u drugu. Komunizam već postoji sada i ovdje, ali još nije dominantan način proizvodnje. PJ: Vaš rad je uvijek bio duboko povijestan, i to u oba smjera. Sloboda medija gleda u prošlost, dok su Imaginarne budućnosti… RB: …povijest budućnosti. Dok sam potkraj 1970-ih bio student politologije, predavali su nam štovatelji Louisa Althussera poput Boba Jessopa, Ernesta Laclaua i Chantel Mouffe. U tome strukturalističkom remiksu marksizma-lenjinizma, Marxsova detaljna analiza povijesnih događanja zamijenjena je ahistorijskim, apstraktnim spekulacijama. Čak ni kao student nisam bio uvjeren u Althusserov filozofijski pristup. Ono što me prvo navelo na čitanje Marxa bili su upravo njegovi detaljni prikazi političkih kriza njegova vremena, kao što su Francuska revolucija 1848. godine i Američki građanski rat. Nažalost, u posljednjih nekoliko desetljeća prezir prema povijesti postao je još veći i u akademskim krugovima i u svijetu oko njih. Nije riječ samo o postmodernistima koji tvrde kako je glavni narativ povijesti inherentno opresivan i kako bismo umjesto njega trebali slaviti življenje u neprestanoj sadašnjosti. Tu je i težnja da se zaboravi prošlost, pogotovo ako se ne uklapa u naše suvremene navade. Nikad mi se nisu sviđali zahtjevi za uklanjanjem spomenika dvojbenih povijesnih ličnosti. Čini mi se to kao šminkanje sjećanja – uklanjanje neugodnih podsjetnika na predrasude naših predaka. Na Trafalgar Squareu u Londonu nalazi se spomenik Henryju Havelocku – britanskom generalu koji je 1857. nemilosrdno ugušio indijsku pobunu. Tokom godina bilo je zahtjeva da se taj imperijalistički koljač zamjeni nekim tko bi bio prikladniji našem multikulturnom gradu. Uvijek sam se, međutim, čvrsto 107
Medijske studije Kako biti moderan
suprotstavljao tom “politički korektnom” argumentu. Važno je da se današnje Londonce podsjeti kako je velik broj naših viktorijanskih predaka donirao novac za taj spomenik. Za mene je to povijesna lekcija u metalu i mramoru – umjesto toga trebali bismo postaviti plakat pored kipa s popisom Havelockovih zločina u svim njihovim krvavim pojedinostima! Nisam veliki štovatelj Lenjina, ali nedavna rušenja njegovih spomenika u Ukrajini bila su još gori primjer te želje za brisanjem prošlosti. Ponovno pisanje vlastite povijesti zapravo predstavlja lijenost, umjesto da kritički razmišljamo o tome zašto smo nasljednici upravo takve povijesti … PJ: U uvodu u Imaginarne budućnosti (Barbrook, 2007b: 9 – 11) suprotstavljate pojmove cikličkog i linearnog vremena. Molim vas, navedite u kratkim crtama prednosti i mane tih pristupa. Koji od njih je prikladniji za naše razumijevanje sadašnje zbilje? RB: Ispred zgrade Parlamenta u Londonu stoji još jedan kontroverzni spomenik – kip Olivera Cromwella, parlamentarističkog generala koji je porazio kralja Charlesa i zatim se nametnuo kao vojni diktator. On je naš engleski ekvivalent Lenjinu – ili Bonaparteu, ili Maou, ili ostalim populističkim vođama koji su se pretvorili u despote. Nije stvar samo u tome da su ti spomenici povijesnim ličnostima oduvijek bili politički sporni. Postoji dublji problem u shvaćanju zašto vođe potlačenih uvijek iznova postaju novi tlačitelji. Znači li to da se na Lenjinovu diktaturu u doba Ruske revolucije 1917. treba gledati jednostavno kao na ponavljanje Cromwellove diktature u vrijeme Engleske revolucije 1642. godine? Ali, nije li taj boljševički vođa djelovao u kasnijem stadiju moderniteta nego njegov puritanski prethodnik? I u Engleskoj 1642. i u Rusiji 1917. postojala je slična povijesna putanja unutar revolucionarne krize, no svaka nacija doživljava taj proces veoma različito. Jedino uzimajući u obzir i cikličko i linearno vrijeme možete razumjeti što se dogodilo. U proučavanju povijesti ne vrijedi ili-ili pristup. U predmoderna vremena povijesno vrijeme uvijek je bilo ciklično. Za Muhammada Ibn Halduna (2015) [1337] postojalo je beskrajno ponavljanje političke moći koja je prelazila s pustinjskih nomada na stanovnike grada i obratno. Prorok je osnovao svoju strogu religiju u pustinji, njegovi nomadski sljedbenici tada su svrgnuli dekadentne perzijske i bizantske careve, njihovi ratni vođe postali su kalifi koji će vladati blistavom arapskom civilizacijom. No, kako je jedna generacija slijedila drugu, potomke tih nomada sve je više kvario gradski život, sve dok 1258. Mongoli nisu stigli pred Bagdad, nasrnuli na njegove zidine i uništili kalifat. Povijesni proces sada je mogao početi ispočetka jer su ti pustinjski nomadi osnovali novu dinastiju, stvorili vlastitu urbanu civilizaciju, potonuli u dekadenciju i konačno i sami bili pometeni. U promišljanju o iskustvima njegova vlastitog društva, Ibn Haldunova teorija povijesti tvrdi da je vrijeme ciklično. Međutim, kako živimo u modernim vremenima, moramo o vremenu misliti i kao linearnom. Upravo smo govorili o tome kako se Engleska revolucija iz 1642. ponovila kao Američka revolucija 1776., Francuska revolucija 1789., Ruska 108
Razgovor s Richardom Barbrookom
Dotcom kapitalizam u službi kibernetičkog komunizma
revolucija 1917., Kineska revolucija 1949. i tako dalje. Osim što je ponavljao greške svojih preteča, svaki od tih oslobodilačkih ustanaka također je htio postići nešto novo. Povijesno vrijeme sada je ne samo ciklično nego i linearno. Čovječanstvo polako postaje sposobno učiti iz svojih pogrešaka! PJ: Fetišizacija informacijskih tehnologija tema je koja se ponavlja u vašim radovima. Na Svjetskoj izložbi u New Yorku 1964. središnje računalo IBM System/360 predstavljalo je napredak čovječanstva (Barbrook, 2007b: 18); danas ljudi satima stoje u redovima da dođu do najnovijeg modela Appleovog iPhonea. Sve tehnologije prolaze sličan krug usvajanja – na početku kruga čine se nove i uzbudljive, a na kraju kruga postaju svakodnevne i nevidljive. U vremenu sveprisutnog računalstva, kad se mikročipovi ugrađuju u sve, od hladnjaka do automobila, moglo bi se tvrditi da će njihovoj fetišizaciji doći kraj – ili da će se u najmanju ruku radikalno transformirati. Kakav bi bio povijesni kontekst fetišizacije informacijskih tehnologija? Koji su njihovi glavni prošli i sadašnji oblici; kakva je njihova budućnost? RB: Kao što je Karl Marx objasnio u prvom svesku Kapitala (1976) [1867], fetišizacija robe je sveprisutna u društvima organiziranim oko odnosa vrijednosti. U predkapitalističko vrijeme nitko nije mislio da bi strojevi mogli osloboditi čovječanstvo. Bilo je tehnoloških inovacija i u doba ropstva i feudalizma, iako se su se one uvodile mnogo sporije nego danas. Prije moderniteta, međutim, klasna dominacija doživljavala se na intimnijoj razini. U feudalizmu, seljaštvo je moralo predavati velik dio uroda izravno aristokraciji i svećenstvu. Za razliku od toga, ljudi se danas u kapitalizmu eksploatiraju kroz neosobne odnose tržišta i države. Postoji to stalno iskušenje da se ljudski postupci pobrkaju s tim fetišiziranim prikazima – objekt postaje subjekt povijesti. Poslušajte samo poslovne izvještaje na televizijskim vijestima gdje novinari govore o svjetskim financijskim tržištima kao o optimističnima ili depresivnima, umjesto o bankarima koji trguju udjelima, obveznicama ili novcem unutar njih. Tehnološki fetišizam je sličan fenomen – ljudska kreativnost postaje atributom stroja. Kao što sam već prije rekao o mcluhanizmu, veliki povijesni narativ svodi se na ekspanziju kapitala kao fiksnog kapitala. Smatram znakovitim da su tu ideološku mistifikaciju prigrlili i navodno antikapitalistički nastrojeni boljševici. Na Osmome sveruskom kongresu sovjeta Lenjin je održao poznati govor u kojem je rekao: “Komunizam je sovjetska vlast plus elektrifikacija cijele zemlje” (Lenjin, 1920). U idućih sedamdeset godina, njegovi nasljednici mjerili su napredovanje SSSR-a prema socijalizmu povećanjem količina roba i usluga koje je nacija proizvodila. I na Istoku i na Zapadu, razvoj novih tehnologija poput putovanja u svemir ili računalnih mreža bili su važniji od poboljšanja svakodnevnog života njihovih građana. Stroj je bio demijurg povijesti za obje strane u Hladnom ratu! Kao što sam već naglasio tokom ovog razgovora, moramo se oduprijeti iskušenju tehnološkog fetišizma. Ljudi su ti koji zamišljaju bolje buduć109
Medijske studije Kako biti moderan
nosti – i onda izume strojeve koji će im omogućiti da ostvare svoje snove. Situacionisti su se zauzimali za “uradi sam” medije u 1960-ima – i to sada postaje sveprisutna značajka modernih društava. Nakon pet desetljeća, digitalna tehnologija konačno je sustigla njihovu revolucionarnu maštu! Naravno, tvrtke iz Silicijske doline žele vjerovati kako su njihovi najnoviji proizvodi sami po sebi oslobađajući, ali se neprestano iznenađuju time koje inovacije budu uspješne a koje ne. Na primjer, SMS poruke izvorno su osmišljene za inženjere kako bi mogli međusobno brzo komunicirati i smatrale su se suviše bazičnima za opću populaciju. Ipak, kad su ljudi otkrili taj softver na svojim mobitelima, slanje poruka uskoro je postalo transformativna tehnologija – istisnula je druge oblike komunikacije jer je bila jeftina i praktična. Društveni mediji poput Twittera, Facebooka i WhatsAppa danas cvatu jer je pisanje poruka već postalo integralni dio svakodnevnog života. I predobro znamo da se tehnologija može koristiti da nas tlači i iskorištava. Srećom također možemo hakirati te strojeve za naše vlastite ciljeve. Kritiziranje tehnološkog fetišizma intelektualno je nadahnuće te borbe za kibernetičku emancipaciju! DIGITALNE RATNE IGRE I POVRATAK ANALOGNOG PJ: U Imaginarnim budućnostima posebnu pažnju posvećujete američkoj invaziji na Vijetnam. I niste jedini: prije nego se okrenuo svojim studijama o povijesti računalstva, Fred Turner također je napisao knjigu pod nazivom Odjeci bitke: Vijetnamski rat u američkom sjećanju (Echoes of Combat: The Vietnam War in American Memory, 1996). Koja je veza između informacijskih tehnologija i Vijetnamskog rata? RB: Fredova je knjiga odlična. Pretpostavljam da je naš zajednički interes za Vijetnamski rat generacijska stvar – obojica smo odrasli gledajući ga na TV-u. Ja imam i osobnije razloge. Moje otac je bio Velšanin, ali i ponosan pristaša američkog carstva. Bio je u ranim tinejdžerskim godinama za vrijeme Drugoga svjetskog rata i, kao i mnogi drugi, gledao je na SAD kao na budućnost zbog velikog bogatstva i vibrantne kulture te zemlje. Pedesetih godina, dok je bio aktivan u studentskoj politici, moj otac postao je članom desne frakcije Laburističke stranke, a povezao se i s Kongresom za kulturnu slobodu koji je financirala CIA – pretečom današnje Nacionalne zaklade za demokraciju (2015). Kasnije je postao britanski znanstvenik specijaliziran za američku politiku. Ljudi danas zaboravljaju da su tada Sjedinjene Države djelovale kao vrlo napredno i meritokratsko društvo u usporedbi ne samo s represivnim i konformističkim staljinističkim sistemom nego i s uskogrudnom i uštogljenom kulturom poslijeratne Britanije. Moj otac nije vidio nikakvu proturječnost u tome da bude pripadnik lijevog centra i proamerički nastrojen. Dok sam odrastao, vodeći intelektualci američke Demokratske stranke dolazili su na večere u našu kuću, poput Roberta Dahla, Walta Rostowa i Daniela Bella. Bili su to ljudi koje sam u Imaginarnim budućnostima identificirao kao hladnoratovske ljevičare – “najbolji i najpametniji” 110
Razgovor s Richardom Barbrookom
Digitalne ratne igre i povratak analognog
koji su u 1960-ima činili Kennedyjevu i Johnsonovu predsjedničku administraciju. Kod kuće su se zalagali za pravo glasa Afroamerikanaca, više socijalnih davanja, financiranje moderne umjetnosti i bolje obrazovanje uvjete. No kad se radilo o vanjskoj politici, pretvarali su se u jastrebove koji su opravdavali najgore zločine carstva. Walt Rostow posjetio nas je početkom sedamdesetih godina nakon što je pomogao organizirati masovno ubojstvo vijetnamskih civila kao savjetnik za nacionalnu sigurnost Lyndona Johnsona. Sjećam se da je bio vrlo šarmantan tip – nikad ne biste posumnjali da je to notorni ratni zločinac! Danas mi je čudno pomisliti da je moj otac pozvao Rostowa na večeru, iako je morao znati što je učinio Vijetnamcima. Fotografija obitelji Barbrook na Svjetskom sajmu u New Yorku 1964. na naslovnici Imaginarnih budućnosti djelomično objašnjava to ideološko sljepilo. Moj otac trebao je provesti slobodnu studijsku godinu na Odsjeku za političke znanosti Instituta za tehnologiju u Massachusettsu, čijem je osnivanju pridonio Rostow. Kao što sam kasnije otkrio istražujući za Imaginarne budućnosti, sve njihove znanstvenike, postdiplomante i gostujuće znanstvenike – poput mog oca – financirala je CIA! PJ: Dakle, otac vam je bio važna osoba… RB: Ne, bio je običan pripadnik akademskog svijeta – jedan od mnogih evropskih apologeta američkog carstva. Naravno, na britanskoj ljevici bilo je i mnogo apologeta staljinističke Rusije. Ista politika, druga supersila. U tome je bila čudnovatost Hladnog rata – ljudi su postajali patrioti nečije tuđe zemlje. Tokom istraživanja za Imaginarne budućnosti, bio sam fasciniran kad sam otkrio kako su sumnjivi prijatelji mog oca odigrali vodeću ulogu u nastanku Interneta. Wired je isticao kontrakulturne korijene digitalnih medija. No, kako naglašava Fred Turner, Internet je izumila američka vojska, a ne hipiji! Ono što cijenim u Fredovoj knjizi Od kontrakulture do kiberkulture: Stewart Brand, mreža Cijela Zemlja i uspon digitalnog utopizma (2006) jest kako je naš širokopotezni pregled u “Kalifornijskoj ideologiji” popunio pozadinskim detaljima. Ključno je to što je objasnio kako su urednici Wireda bili u najboljem slučaju polupripojeni članovi Nove ljevice tokom 1960-ih. Njihove ruralne hipijevske komune definitivno nisu bile nadahnute maoističkom Kinom! Fred je također mogao razgovarati s urednicima Wireda, dok oni nikada ne bi razgovarali sa mnom. Kad je Fred upoznao Louisa Rossetta, njegova je uvodna primjedba bila: “Nadam se da niste barbrukovac?!” PJ: Pretpostavljam da je određen uspjeh kad vam ime pretvore u epitet… RB: Kao što je Marx rekao: “Sve što znam jest da nisam marksist” (Engels, 1975)! PJ: Ljudi su oduvijek igrali (ratne) igre; tipični primjeri su šah i go. Međutim, tek s razvojem sirove računalne snage imamo mogućnost igrati prilično vjerne simulacije stvarnih događaja. Ne čudi da je njihova prva primjena (i jedan od glavnih razloga njihovog razvitka) bila u vojne svrhe. U Imaginarnim budućnostima rekli ste kako je “kult računala ohrabrio 111
Medijske studije Kako biti moderan
tu kibernetičku ritualizaciju Hladnog rata” (Barbrook, 2007b: 216). Možete li analizirati ulogu simulacija u tome kako mi kao ljudi razmišljamo o stvarnosti? Zašto su analogne igre još uvijek popularne? RB: Na jednom od prvih sastanaka grupe 2007. godine raspravljali smo o tome bi li Class Wargames trebale napraviti digitalnu verziju Igre rata Guyja Deborda (Becker-Ho & Debord, 2009). Osim Marka Copplestonea, koji je zarađivao na izradi vojnika-igračaka, svi naši članovi bili su na neki način povezani s novim medijima. Međutim, brzo smo došli do zaključka da je to loša ideja. Već smo ionako trošili previše života pred kompjuterskim ekranima! Umjesto toga, odlučili smo izraditi dvostruko uvećanu repliku Debordova dizajna ploče i figura iz 1977. Igramo i izlažemo tu analognu verziju sve otada… Bili smo ispred svog vremena s tom odlukom. Odonda svjedočimo masovnom preporodu igara na ploči. Kao i mi 2007., mnogi ljudi također su prikovani za ekrane na poslu i treba im odmor od njih u slobodno vrijeme. Odrasli su igrajući računalne igre i ponovo otkrivaju igre na ploči kao zabavnu zamjenu za njih. Taj povratak analognom društveni je fenomen – odlično je kod igara na ploči to što ljudi mogu čavrljati, piti i družiti se dok igraju zajedno. U blizini mjesta gdje živim u Londonu prošle godine otvorio se kafić s društvenim igrama i većinu večeri je dupkom pun. Morate čak i rezervirati danima unaprijed kako biste vikendom dobili stol. PJ: Što nam taj pristup govori o povijesti? RB: Dok sam bio tinejdžer, bio sam štreber za povijest. U ratnim igrama najviše mi se sviđala mogućnost da uprizorim svoje omiljene bitke. Bilo je zabavno pokušavati nadmudriti protivnika, no to je bilo sporedno u usporedbi s mojom opsesijom vojnom poviješću. Shvatio sam mnogo više o Istočnom frontu u Drugome svjetskom ratu nakon što sam poveo svoju minijaturnu Crvenu armiju u fantastične pobjede nad nacistima! Taj hobi svakako je dobio na popularnosti od vremena moje mladosti, kada su najveće konvencije ratnih igara privlačile dvjesto ili tristo ljudi. Kad su Class Wargames sudjelovale na Salute ‘08 u Londonu, taj događaj privukao je više od pet tisuća posjetitelja koji su se divili njegovim čudesnim simulacijama vojnika-igračaka. Analogno se vratilo u punom sjaju! PJ: Možete li povezati te zaključke s ulogom tehnoloških rješenja, poput “velikih podataka” u suvremenim istraživanjima? RB: Kao što sam objasnio u Klasnim ratnim igrama, američka vlada financirala je razvoj računala 1950-ih za potrebe Hladnog rata. Osim navođenja projektila i upravljanja linijama opskrbe, bila su programirana i za prikaz političko-vojnih simulacija. U knjizi O ratu Carl von Clausewitz (2006) [1832] kaže da ako obučavate vojne časnike, oni trebaju proučavati i vojnu povijest i vojnu teoriju – kako su uspješni generali vodili svoje pohode i koja se načela mogu naučiti od njih. Ta pedagoška misija pruskog generala Staffa u 1820-ima nadahnula je prvu profesionalnu ratnu igru – Kriegsspiel Georga von Reisswitza. Pedesetih godina američka vojska počela je unapređivati svoje ratne igre računalnom tehnologijom. Njiho112
Razgovor s Richardom Barbrookom
Ludička subverzija protiv integriranog spektakla
vi istraživači bili su uvjereni da sada mogu stvoriti realistične simulacije nuklearnih sukoba sa Sovjetskim Savezom ili protuterorističkih operacija protiv revolucionara Trećeg svijeta. Međutim, zavarao ih je njihov vlastiti tehnološki fetišizam. Postoji ta smiješna priča kako je 1969. igračima američke vojne računalne igre koja je simulirala Vijetnamski rat rečeno: “Pobijedili ste 1964.!” (Allen, 1989: 140). Ironično je kako je prividni realizam te hi-tech simulacije zaveo umjesto da prosvijetli njene dizajnere. Američka vojska će na teži način naučiti da Vijetnamci ne igraju po istim pravilima kao oni! Spomenuli ste igru go. Scott Boorman napisao je odličnu knjigu Dugotrajna igra: Wei-Chi tumačenje maoističke revolucionarne strategije (The Protracted Game: a Wei-Chi interpretation of Maoist revolutionary strategy, 1969). Wei-Chi je izvorni kineski naziv za go. U toj knjizi Boorman je analizirao gerilsko ratovanje Mao Zedonga u kineskome građanskom ratu kao da se radilo o partijama igre go. Dobar igrač započinje postavljanjem figura tako da kontroliraju rubove ploče – selo – i zatim se pomiče prema unutrašnjosti kako bi zavladao središnjim čvorovima – velikim gradovima. Boormanova poruka američkoj vojsci bila je da igraju igre na ploči, a ne računalne igre ako žele pobijediti u Vijetnamskom ratu. No kad se knjiga pojavila njegova argumentacija također je već bila opovrgnuta. Za vrijeme ofenzive Tet 1968. godine, Võ Nguyên Giáp – vojni vođa vijetnamskog otpora – odigrao je veoma lošu partiju goa. Postavio je svoje figure u sredinu ploče, što je bilo suprotno svemu što je Boorman preporučio. Na jednoj razini ta je analiza bila ispravna jer je ofenziva Tet bila vojna katastrofa – Vijetnamci su doživjeli težak poraz izloživši svoje trupe nadmoćnijoj američkoj vatrenoj moći u urbanim područjima. Međutim, kao što kaže von Clausewitz, veliki generali moraju se izdići iznad pravila ratovanja. Ofenziva Tet također je bila i odlučujuća politička pobjeda jer je taj iznenadni napad slomio moral američke vojske. Kad su njihove trupe počele odbijati da se bore, američka vojska izgubila je na bojnom polju. Giáp je znao za von Clausewitzovu izreku da je rat nastavak politike drugim sredstvima – i uspješno je tu vojnu teoriju primijenio u praksi u ofenzivi Tet. Međutim, desnica u Americi nikad nije uspjela prihvatiti da je supersila broj 1 poražena od azijske seoske zemlje. Poput nacista u weimarskoj Njemačkoj, bilo je mnogo lakše okriviti druge za vlastitu glupost. Desnica je tvrdila da su američkoj vojsci nož u leđa zabili mediji i hipiji. Nije bilo moguće da su vijetnamski partizani bili hrabriji i pametniji od američkih imperijalista… LUDIČK A SUBVERZIJA PROTIV INTEGRIRANOG SPEK TAKL A PJ: U Klasnim ratnim igrama kažete: “Naša kampanja ludičke subverzije uvijek je bila vjerna svome temeljnom jedinstvu svrhe: teorijskoj i praktičnoj kritici integriranog spektakla” (Barbrook, 2014: 322). Koje su bitne značajke vašeg pristupa; zašto vjerujete da ga vrijedi slijediti? 113
Medijske studije Kako biti moderan
RB: Godine 2007. baš sam završio s pisanjem Imaginarnih budućnosti – knjige o Marshallu McLuhanu – i odlučio da će moj sljedeći projekt biti fokusiran na Guyja Deborda . No nisam želio napisati još jednu biografiju ili još jednu povijest situacionizma. Njih sam već imao punu policu! Neke od njih su dobre, neke loše, ali sve naginju tome da situacionizmu pristupaju kao nečemu za razmišljanje, a ne za primjenu u praksi. Raoul Vanegeim upozorio me kako takvi kroničari imaju “leš u istima”… (1975) [1967]. Class Wargames iskusile su tu tehniku oporavka kad smo poslali email kustosima izložbe o Guyju Debordu 2013. godine u Bibliothèque Nationale de France, u kojem smo ponudili da kao sudionici održimo prezentaciju Igre rata. Gotovo nas je obradovalo kad smo od njih dobili snobovski odgovor kako nemaju namjeru doista igrati njegovu igru. Ona je naprosto bila nešto čemu se na njihovoj izložbi trebalo pasivno diviti. Katalog izložbe uključivao je dio o Igri rata, no bilo je očito da sam autor nikad nije ozbiljno igrao tu igru (Guy, 2013). Nikad ne biste napisali kritiku knjige ako je niste pročitali ili filma ako ga niste pogledali. No činilo se da je sasvim u redu govoriti o igri koju niste nikad odigrali. Misija Class Wargames jest ishoditi da samoprozvani štovatelji situacionizma moraju i igrati Igru rata, a ne samo propovijedati o njoj… PJ: Razvijene u kontekstu situacionističkog pokreta, Klasne ratne igre potpuno zamagljuju razliku između znanstvenog istraživanja, politike i umjetnosti. Je li to još jedan (metodološki) pokušaj interakcije s našom stvarnošću, ili odražava dublju/širu promjenu pristupa? Preciznije rečeno, mislite li da se suvremeni svijet još uvijek može istraživati primjenom tradicionalnih disciplinarnih pristupa, ili se treba razvijati prema postdisciplinarnosti? RB: Kritika moje knjige Klasne ratne igre u časopisu Radical Philosophy prigovorila je da je naša primarna metoda istraživanja bila igranje Igre rata i drugih političko-vojnih simulacija (Cooper, 2015). No kako drukčije možete shvatiti zašto je Debord posvetio toliko vremena osmišljavanju svoje igre? Bilo je prosvjetljujuće čitati njegova pisma, članke i knjige, no igranje Igre rata je – kakvog li iznenađenja – najbolji način da se otkriju situacionističke ideje utkane u njezina pravila! Mislim da je ta kritika otkrila ozbiljan problem među ljevičarskim intelektualcima, a to je akademizacija znanja. Sveučilišni sustav nagrađuje opskurantizam i mistifikaciju. Članci u akademskim časopisima napisani su zakučastim stilom koji ih čini mučnima za čitanje. Ali lijevi intelektualci ne bi trebali biti nalik srednjevjekovnim svećenicima koji u privatnoj kapelici pjevaju misu na latinskom. Naše plaće plaćaju naši drugovi proleteri i naša je klasna dužnost širiti znanje na narodnom jeziku. Kad pišem knjigu, ulažem dosta truda u to da svaku rečenicu učinim što razumljivijom. Da biste govorili o zamršenim idejama, morate govoriti rječnikom koji mogu razumjeti čitatelji laici. Najveći kompliment koji sam dobio za Imaginarne budućnosti bio je onaj od prijatelja DJ-a koji nikad nije studirao, ali je svejedno uživao u knjizi od korica do korica. Misija izvršena! 114
Razgovor s Richardom Barbrookom
Ludička subverzija protiv integriranog spektakla
Jedna od najboljih stvari u vezi s čitanjem Guyja Deborda na francuskom izvorniku jest njegov klasični prozni stil. Imao je divnu sposobnost da izrazi vrlo kompleksne pojmove poetičnim jezikom. Don NicholsonSmith obavio je fantastičan posao prevodeći njegove izraze na engleski, ali čak niti on ne može prenijeti ljepotu nekih njegovih rečenica. Imam studente koji se boje da neće moći u potpunosti shvatiti Društvo spektakla. Njima uvijek kažem: “Ne brinite, ni ja nisam znao o čemu on govori u nekim odlomcima otprve. Samo uronite u Debordov jezik i slike. To je knjiga kojoj se uvijek iznova možete vraćati – i uvijek naći nešto novo što ćete moći cijeniti.” Debordova je velika vještina kao pisca bila da je pisao pristupačno, ali ne i pretjerano pojednostavljeno. Stvorio je Igru rata kao još jednu metodu širenja situacionističkih ideja za masovnu publiku. Izvođenjem prezentacija njegove igre i drugih političko-vojnih simulacija otkrili smo kako nam one omogućaju da o ljevičarskoj politici raspravljamo na kreativniji i zabavniji način. Na Cyberfestu ‘08 u Ermitažu igrali smo Crvene protiv Crvenih kako bismo potaknuli diskusiju o tome kako je Sovjetski Savez ponikao iz ubojitog raskola između boljševika i socijaldemokrata. Naše su igre povijesna uprizorenja koja mogu povijest ponovo učiniti fluidnom. Te večeri u Sankt Peterburgu ja sam bio Lav Trocki, a boljševička verzija Crvenih pobijedila je zahvaljujući sreći s kockom. No da je ona otišla na drugu stranu, socijaldemokrati su mogli pobijediti umjesto njih. Povijest može u političko-vojnim simulacijama ispasti drukčija. Naravno, igranje igara je zabavan i društven način da se provede večer. Ali postoji ozbiljna politička namjera koja nadahnjuje igranje Klasnih ratnih igara. Mi identificiramo suvremene lijeve frakcije kao društva povijesnih rekonstrukcija: boljševici žive u Petrogradu 1917., anarhisti u Barceloni 1936., socijaldemokrati u Londonu 1945., a autonomisti u Milanu 1977. godine. Njihove intervencije u sadašnjosti prečesto su ponavljanja povijesti. Klasne ratne igre odgovaraju tako da ih pozivaju da sudjeluju u političko-vojnim simulacijama njihova omiljenog povijesnog razdoblja. Ako već toliko volite Trockog, trebali biste ga glumiti uz pomoć figurice od 28 milimetara u igri Crvenih protiv Crvenih. Tada biste mogli shvatiti da je vaša politika isto tako improviziranje zamišljenih situacija… PJ: Projekt Class Wargames može se podijeliti u tri faze. U prvoj fazi, igrali smo Igru rata kao avangardno umjetničko djelo. Drugi period bio je fokusiran na širenje njezine političke poruke kolektivnoga revolucionarnog vodstva. Sada, u njihovoj trećoj manifestaciji, intervencije Class Wargames bile su posvećene podučavanju lijevih aktivista vještinama vojne borbe. (Barbrook, 2014: 322) Molim vas da ocijenite glavna postignuća svake faze. Kad biste pokretali ovaj projekt ispočetka, što biste (ako išta) napravili drukčije? RB: Ovaj citat naknadno je opravdanje spontane evolucije: Minervina sova polijeće u sumrak. Tokom godina, neki umjetnici-članovi Class Wargames odustali su kako bi se bavili drugim stvarima – a novi članovi s ozbiljnijim političkim namjerama pridružili su se grupi. No morate imati 115
Medijske studije Kako biti moderan
na umu kako su Klasne ratne igre nastale gotovo slučajno. Imao sam primjerak biografije Guyja Deborda koju je napisao Len Bracken, s pravilima njegove igre u dodatku (1997). Netom prije očeve smrti pronašao sam stvari koje sam spremio na njegovu tavanu kad sam odlazio na studij, a tu je bila i moja tinejdžerska kolekcija vojnika-igračaka za igranje ratnih igara. Većinu njih poklonio sam prijateljevu sinu i zadržao samo nekoliko metalnih figurica. Te vojnike-igračke tada sam iskoristio za izradu primjerka Igre rata. Na naše veliko iznenađenje, kad smo je počeli igrati, otkrili smo da je to zaista dobra igra! Otprilike u isto vrijeme kad je Debord objavio svoju igru, i Bertell Ollman osmislio je Klasnu borbu kako bi promicao lijevu politiku u ludičkom obliku (2015) [1978]. Nažalost, smrtno je dosadna. To je ona vrsta igre koju kupite kao božićni poklon, odigrate ju jednom ili dvaput i otad skuplja prašinu na ormaru. Ollmanova knjiga – Igra se zove klasna borba: istinite ispovijedi poslovnog čovjeka marksista (Class Struggle is the Name of the Game: True Confessions of a Marxist Businessman, 1983) – odlična je, ali igra je sama po sebi sranje. Brzo smo shvatili da je Guy Debord postigao nešto zaista posebno. Stvorio je igru koja ne samo da ima izvrsnu politiku nego ju je i zabavno igrati! PJ: Koja je glavna razlika između dobre i loše igre? RB: Jednom zgodom, dok su moji brazilski drugovi igrali Igru rata na Universidade Federal do Rio de Janeiro, obje strane bile su jedan potez do pobjede nakon devedeset minuta. Morao sam provjeriti pravila kako bi se konjica mogla maknuti iz opskrbe da osvoji protivnikov preostali arsenal. Ta partija nam je najviše otkrila. Debord je očito uložio mnogo vremena i truda da točno uravnoteži Igru rata. Obje strane imale su izglede za pobjedu u igri sve do zadnjih poteza. Njihova borba usto je i trajala baš koliko treba. Dobra igra je poput dobrog filma – ne bi trebala biti ni prekratka niti preduga. PJ: Godine 2009. vi i Fabian Tompsett napisali ste scenarij za film Klasne ratne igre predstavljaju Igru rata Guyja Deborda (Black, 2009). Zašto ste se odlučili na prijelaz s analognog na digitalno i odlučili snimiti taj film? I općenitije, kakva je uloga filmova u Class Wargames? RB: Class Wargames napravile su taj film za naše nastupe, izložbe i webstranicu. Svrha tog filma je bila – za one koji su bili novi u tome – da smjesti Debordovu igru u njezin povijesni kontekst i da objasni kako je njezin dizajn podučavao situacionističkoj politici i ujedno vojnoj teoriji. Nasreću, imali smo talentiranu redateljicu – Ilze Black – kao člana osnivača naše avangardne umjetničke grupe – a uspjeli smo osigurati i manju potporu za pokrivanje troškova. Jedan od najdražih dijelova cijelog filma mi je posljednji kadar u kojem se navodi kako je naš subverzivni situacionistički film financiran lutrijom Engleskoga kulturnog savjeta. Produkcija je počela tako da smo Fabian i ja napisali dugačak scenarij koji je kasnije objavljen kao pamflet (Barbrook & Tompsett, 2012). Namjerno smo prigrlili taj pretjerani stil koji je inzistirao na tome da je Debordova igra vojna obuka za kibernetičku komunističku revoluciju. Premda je taj 116
Razgovor s Richardom Barbrookom
Ludička subverzija protiv integriranog spektakla
pristup točno odražavao namjere našega situacionističkog heroja, bila je u njemu – naravno – i velika doza engleske ironije. Ilze je pročitala naš ponešto raspršeni scenarij te rekla kako film treba skratiti napola. Iz rada na našem filmu naučio sam kako se vizualni medij može koristiti za prenošenje kompleksnih ideja umjesto riječi. Nakon što smo dogovorili konačnu verziju scenarija, Ilze je započela s svojom posvetom Debordovoj tehnici snimanja filmova protivnoj zaštiti autorskih prava – ilustrirajući naše riječi izvedbama Klasnih ratnih igara, “ksenografima” Alexa Venessa, isječcima iz političkih/vojnih filmova i dokumentarnim snimkama. Sviđa mi se kako policajac na konju pendrekom udara prosvjednika protiv poreza 1990. godine, dok glas iz pozadine objašnjava kako u Debordovoj igri svatko može glumiti malog Lenjina, Trockog ili Staljina, tako da nitko ne bi bio u iskušenju da postane mali Lenjin, Trocki ili Staljin u stvarnom životu! Za mene je rad na stvaranju filma Klasne ratne igre među najvećim dostignućima u životu – uspješno širenje situacionističke teorije u pristupačnom audiovizualnom obliku. Neobično je bilo i iskustvo slušanja mojih i Fabianovih prevedenih riječi na zvučnim zapisima ruske, latvijske i njemačke verzije… PJ: Možete li analizirati glavne prednosti i mane Klasnih ratnih igara u smislu podučavanja i učenja? Je li moguće razviti sličan pristup u kontekstu tradicionalnih obrazovnih sustava? RB: Svojevremeno sam nekoliko godina držao modul o igrama na preddiplomskom studiju politologije na Sveučilištu u Westminsteru (Class Wargames, 2015b). Simulacije su svakako zanimljiv način poticanja razmišljanja o složenim pitanjima kojima smo se bavili na tom kolegiju. James Mouldin i Kateryna Onyiliogwu odlučili su 2014. napraviti igru nadahnutu Lenjinovim pamfletom Imperijalizam: najviši stadij kapitalizma (2015) [1916]. Naravno, taj tekst trebao bi biti predmet kritike zbog polemičkog pojednostavljivanja sofisticiranijih argumenata iz knjige Imperijalizam: studija (Imperialism: A Study) Johna Hobsona (2015) [1902]. Ipak, unatoč propasti Sovjetskog Saveza, Lenjinov pamflet i dalje ostaje polazišna pozicija za razumijevanje geopolitičkog nadmetanja. Čak i na desnici, većina vjeruje da je američka invazija na Irak 2003. bila prvenstveno motivirana željom za preuzimanjem kontrole nad naftnim rezervama te zemlje. Za Jamesa i Katerynu, najveći problem bio je kako Lenjinove analize pretvoriti u igru na ploči koja se lako može igrati. Ako njegov pamflet stavite u povijesni kontekst Evrope 1914. godine, strane koje se natječu bit će u prevelikoj neravnoteži. Njemačka je uvijek u najgorem položaju jer počinje igru u središtu ploče, okružena neprijateljima. Nasuprot tomu, Britanija počinje s velikom prednošću jer je smještena na lijevoj strani ploče i zaštićena je od kopnene invazije preko La Manchea. Dok sam išao u školu, obožavali smo igrati Diplomaciju, koja simulira suparništvo velikih sila u tom razdoblju – a Njemačka nikad nije pobijedila ni u jednoj igri! 117
Medijske studije Kako biti moderan
James i Kateryna domislili su se nadahnutom rješenju za taj geografski problem: Imperijalizmu u svemiru (Moulding & Onyiliogwu, 2015). Skidajući slojeve okruženja ranoga 20. stoljeća s Lenjinova pamfleta, uspjeli su naglasiti teorijske aspekte njegove analize imperijalizma. U njihovoj igri suparnička svemirska carstva moraju se stalno širiti kako bi mogla izvoziti kapital sa svoga matičnog planeta u nove kolonije. Ako zakažu u tom zadatku, izbit će ekonomska kriza koja će zapaliti iskru proleterske revolucije protiv vladajuće klase carstva. Pobjednik Imperijalizma u svemiru je posljednje svemirsko carstvo koje nije podleglo proleterskoj revoluciji! Jamesov i Katerynin dizajn bio je doista pametan jer njihova igra podučava teorijskim idejama Lenjinova pamfleta umjesto da pokušava replicirati povijesne okolnosti koje su nadahnule njegovo pisanje. NARODNA POVEL JA O DIGITALNIM SLOBODAMA PJ: Kako se stari modeli medijske proizvodnje dezintegriraju, pojedinci i tvrtke sve više iskušavaju nove modele kao što su otvoreno izdavaštvo i softver otvorenog koda, i čini se da je pred nama istinska preobrazba gospodarske aktivnosti u cjelini. Što mislite o toj preobrazbi? RB: Ima neke divne ironije u internetskim tvrtkama koje su zvijezde Wall Streeta s modelima poslovanja koji odbijaju modele tradicionalnih tvrtki Wall Streeta. Kao što je Kevin Kelly iz Wireda priznao, njihov je uspjeh izgrađen na hibridu starih oblika robne proizvodnje i novih metoda ekonomije dara (Kelly, 1998). Ljevičarski intelektualci često tvrde da se postkapitalističko društvo može uspostaviti tek nakon kataklizmičke revolucije. Međutim, povijest čovječanstva priča skroz drukčiju priču. Ključno je da je prijelaz iz feudalizma u kapitalizam trajao mnogo stoljeća. Robno-novčani odnosi već su bili svakodnevica kad je buržoaska revolucija svrgnula apsolutističku monarhiju u Engleskoj u 17. stoljeću. John Locke mogao je teoretizirati o tim novim uvjetima liberalnog kapitalizma tek na kraju dugog razdoblja društveno-gospodarske preobrazbe – a ne na njegovom početku (2016) [1689]. Ne bi nas trebala čuditi intelektualna zbrka oko opisa hibridne ekonomije koja se sada rađa. Naravno, zabavno je živcirati kalifornijske neoliberale pričom o neizbježnoj tranziciji iz industrijskog kapitalizma u kibernetički komunizam. No, zamršenosti te nove postkapitalističke paradigme moći ćemo istinski shvatiti tek kad suradničke radne metode Interneta preuzmu cjelokupnu ekonomiju. U osvrtu na konferenciju o McLuhanu u Fordhamu, Mark Stalhman oštroumno je sažeo našu suvremenu situaciju: “Softverski komunizam, vrlo lako – hardverski komunizam, jako teško.” Informacije možda mogu biti besplatne, no i dalje vam treba novac za hranu, stanovanje i odijevanje! PJ: Posljednjih nekoliko godina svjedočimo sve više toplo-hladnom odnosu digitalne tehnologije i društvenih pokreta. Arapsko proljeće i prosvjedi u sklopu pokreta Occupy pokazali su svoj demokratski potencijal, 118
Razgovor s Richardom Barbrookom
Narodna povelja o digitalnim slobodama
no NSA-ini sustavi masovnog nadzora i kineski “Veliki vatrozid” također su dokazali svoje represivne mogućnosti. Što mislite o o Internetu kao katalizatoru radikalnih promjena? RB: Moj prijatelj Paolo Gerbaudo napisao je divnu knjigu pod naslovom Tweetovi i ulice: društveni mediji i suvremeni aktivizam (Tweets and the Streets: Social Media and Contemporary Activism, 2012). U jednom poglavlju govori o tome kako je egipatska diktatura uvjerila samu sebe da mladost te zemlje nije prijetnja njezinoj korumpiranoj vlasti jer je Facebook generacija previše zauzeta buljenjem u ekrane da bi se bavila bilo kakvom ozbiljnom političkom aktivnošću. Tada, 2011. godine, Hosni Mubarak i njegovi pajdaši užasnuto su shvatili da društvene mreže mogu predstavljati i efikasnu platformu za mobilizaciju naroda. U Egiptu, Facebook stranice i objave na blogovima pokazale su da postoji kritična masa ljudi koji su bili voljni izići na ulice i prosvjedovati protiv režima. Za vrijeme te političke krize, društveni mediji omogućili su izoliranim pojedincima da se stope u zajednički pokret. Richard Florida (2002) ustvrdio je da su pripadnici kreativne klase – dotcom poduzetnici i njihovi zaposlenici – jedini pioniri digitalne budućnosti. U svojoj knjizi Klasa novih (The Class of the New, Barbrook, 2006) pratio sam povijesne preteče te elitističke tvrdnje. Florida previđa da ljudi s prozaičnim poslovima mogu također djelovati kao politički radikali i kulturni inovatori u svoje slobodno vrijeme. Egipatska diktatura mogla se nositi s nezadovoljnom manjinom hipstera, ali se brzo urušila kad su se stanovnici kairskih sirotinjskih četvrti pridružili demonstracijama na trgu Tahrir. Kad svatko ima pristup Internetu, najnevjerojatniji ljudi isplivat će kao pioniri budućnosti. Mcluhanovsko proročanstvo naopako poima stvari. Nije da digitalne tehnologije preoblikuju ljudska društva na vlastitu sliku. Naprotiv, ljudi oblikuju digitalne tehnologije kako bi unaprijedili ono što već rade. Davno prije nego što je Internet postao masovni fenomen, bio sam zaveden pankerskom politikom “uradi sam” medija. Četiri desetljeća nakon što su Sex Pistols svirali u 100 Clubu, naš ideal participativne kreativnosti više nije povlastica nekolicine odabranih, već pretpostavka goleme većine. Sada kad mrežni računalni sustav postaje sveprisutan, moramo preusmjeriti našu pozornost dalje od ograničenih ekonomskih pitanja prema preustroju cjelokupnoga društvenog sustava. Čovječanstvo je subjekt vlastite povijesti – i svi moraju biti uključeni u stvaranje istinski humane civilizacije. PJ: Vaši nedavni tekstovi “pozivaju na novu debatu o pojmu građanstva” (Barbrook, 2015b). Koja su glavna polazišta te debate? Zašto je ona danas toliko važna? RB: Napisao sam knjigu o mcluhanizmu – Imaginarne budućnosti (2007b) – i još jednu o situacionizmu – Klasne ratne igre (2014) – o dvjema mojim političkim i teorijskim opsesijama još od doba studija. Za moj sljedeći projekt vraćam se još jednom trajnom interesu – ljudskim pravima. U 119
Medijske studije Kako biti moderan
svojoj prvoj knjizi Sloboda medija (1995) analizirao sam kako je to temeljno pravo evoluiralo u Francuskoj tokom posljednjih 200 godina. Sada se želim fokusirati na britansku kampanja za “Narodnu povelju o digitalnim slobodama”. Bio sam jedan od govornika na Kibersalonu/ Narodnom saboru o otkrićima Edwarda Snowdena u vezi s NSA-inim masovnim programima nadzora (Cybersalon, 2015). Na tom događaju i govornici za okruglim stolom i publika složili su se da je nova povelja o pravima prijeko potrebna kako bismo reafirmirali svoje osobne slobode u novome informacijskom društvu. Nismo usamljeni u tom zaključku. Ujedinjeni narodi skicirali su vlastiti model deklaracije. Tim Berners-Lee – koji je izumio web preglednik – bori se za svoju “Magna Carta za digitalno doba”‘. Brazilski parlament donio je svoj “Marco Civil da Internet”. Talijanski zakonodavci rade na vlastitoj “Deklaraciji o internetskim slobodama”. Nadahnut tim primjerima, Kibersalon radi na nadstranačkoj kampanji za britansku verziju tih povelja o pravima. Već imamo sastavljenu moguću listu klauzula za početak postupka izrade. Moj je plan je napisati insajderski izvještaj o toj političkoj kampanji kako bih pružio empirijsku osnovu za teorijsku analizu ljudskih prava. Taj pristup sam već koristio u knjizi Klasne ratne igre, gdje su pustolovine naše avangardne umjetničke grupe ilustrirale moju raspravu o subverzivnim idejama situacionizma. Intrigira me činjenica da ne postoji vjerodostojna moderna teorija ljudskih prava. Prema stručnjacima, ona su ili zakonska obaveza ili etički imperativ koji ne objašnjava ništa o njihovoj društveno-političkoj svrsi. Ta knjiga bit će moj pokušaj da iznesem historijsko-materijalističku teoriju o ljudskim pravima za 21. stoljeće! Stara izreka glasi: moraš znati odakle dolaziš da bi znao kamo ideš. Prije no što formuliramo svoju “Narodnu povelju o digitalnim slobodama”, važno je da proučimo izvorne verzije te inicijative. Imamo veliki narativ “Narodnog sporazuma” levelerā iz 1647.; “Englesku povelju o pravima” iz 1689.; “Francusku deklaraciju o pravima čovjeka i građanina” iz 1789.; “Povelju o pravima Sjedinjenih Država” iz 1791.; “Temeljna prava i dužnosti građana” SSSR-a iz 1936.; “Univerzalnu deklaraciju o ljudskim pravima” Ujedinjenih naroda iz 1948.; “Evropsku konvenciji o ljudskim pravima” iz 1950. i “Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima” Ujedinjenih naroda iz 1966. godine. Prema T. H. Marshallu i T. Bottomoreu (1992), ti dokumenti prate povijesnu evoluciju triju faza građanskih, političkih i socioekonomskih prava. Nimalo ne čudi što smo otkrili kako je većina postojećih povelja o internetskim pravima jednostavno ažurirala odredbe tih slavnih preteča kako bi ih uklopila u informacijsko društvo. Ono što se pokazalo težim jest opisivanje naših novih digitalnih sloboda. S jedne strane, ne želimo da NSA špijunira naše privatne živote – želimo moći raspravljati o stvarima nasamo, među sobom, prije nego što ih obznanimo. No, s druge strane, stalno otkrivamo najintimnije informacije o sebi kad pretražujemo Internet, kad smo aktivni na društvenim mrežama, kupujemo online i tako 120
Razgovor s Richardom Barbrookom
Narodna povelja o digitalnim slobodama
dalje. Kako napisati internetsku povelju o pravima koja će istovremeno čuvati privatnost i poticati na dijeljenje? Je li sada nastupio četvrti stadij kibernetičkih prava koji proizlazi iz informacijskog društva? “ Digitalno građanstvo: od liberalne privilegije do demokratske emancipacije” bio je moj prvi pokušaj odgovora na ta teška pitanja (Barbrook, 2015b). Knjiga će biti konačna verzija mojih teorijskih promišljanja o našoj kampanji za “Narodnu povelju o digitalnim slobodama”. U svome klasičnom tekstu “O židovskom pitanju” (1844) Marx je istaknuo kako politička emancipacija ne mora biti konačni oblik ljudske emancipacije, ali je najnaprednije očitovanje u postojećim društvenim okolnostima. Za razliku od Lenjina i njegovih oponašatelja, Marx je znao da su demokratska republika i ljudska prava preduvjeti radničke borbe za socijalizam. U Britaniji je ta mudrost Prve internacionale nedavno ponovo otkrivena, na sveopće oduševljenje. Nakon torijevske pobjede na općim izborima 2015. godine, Laburistička stranka pomaknula se ulijevo kad je 57% njezinog članstva glasalo za Jeremyja Corbina kao našega novog vođu. John McDonnell – moj mentor u Vijeću širega gradskog područja Londona – sada je oporbeni glasnogovornik za ekonomiju! Zahvaljujući njegovom angažmanu, laburisti podržavaju kampanju za “Narodnu povelju o digitalnim slobodama”. Tu su i zastupnici zelenih, liberalnih demokrata, škotskih nacionalista pa čak i konzervativaca koji podupiru tu inicijativu. Naš plan je da predstavimo “Narodnu povelju o digitalnim slobodama” kao prijedlog zakona u predstojećem zasjedanju Britanskog parlamenta. Iako je sigurno da će je sadašnja torijevska vlada odbiti, odlučni smo da tu stvar poguramo u vrh političkoga dnevnog reda. Ako Corbinovi laburisti pobijede na idućim općim izborima, “Narodna povelja o digitalnim slobodama” definitivno će postati britanski zakon! PJ: Vidio sam vaše fotografije s Facebooka u Britanskom parlamentu, s radničkom kapom i svim tim… RB: Ja sam situacionist i socijaldemokrat. Politička sam dijalektika u jednoj osobi. PJ: Neke imaginarne budućnosti brzo izblijede i nikad se ne vrate, dok druge, poput umjetne inteligencije, nikad ne nestaju. Jedna od tema koje nadahnjuju razvoj brojnih imaginarnih budućnosti jest odnos digitalne tehnologije i participativne demokracije. Je li moguće zamisliti vjerojatnu imaginarnu budućnost koja spaja digitalne tehnologije s participativnom demokracijom? RB: To je vrlo dobro pitanje. Kako započeti s odgovorom na njega? Kao pripadnik laburističke ljevice, savjetovao bih da razmišljamo kao dobri marksisti. Naš je glavni cilj iskoristiti računalnu mrežu za demokratizaciju političke ekonomije kapitalizma. Uz “Narodnu povelju o digitalnim slobodama” pišemo pravila igre informacijskog društva. Naravno, obje strane političkog spektra dijele istu ambiciju. Na primjer, još početkom devedesetih godina prošlog stoljeća neoliberali u istočnoj Evropi tvrdili su da stari staljinistički sustav nije imao nikakva čvrsta pravila igre. Ne 121
Medijske studije Kako biti moderan
iznenađuje da su njihovi novi ustavi zajamčili socijalna i politička prava, a ignoriraju socioekonomska prava. Danas Internet također nema dogovorena pravila igre. Odredbe “Narodne povelje o digitalnim slobodama” trebale bi pružiti taj izvorni kod informacijskog društva. Postoje zajednički principi koji mogu ujediniti libertarijanske duhove ljevice i desnice. Postoje i temeljne razlike u našim društveno-političkim ciljevima koji će razdvojiti te dvije strane. Izrada odredbi naše internetske povelje o pravima sigurno će biti zanimljiv proces! Zato želim napisati knjigu o našoj kampanji za “Narodnu povelju o digitalnim slobodama”… Nažalost, čak i postojeća pravila igre krše se u zapadnim zemljama. Programi masovnog nadzora NSA-e protuzakoniti su prema “Povelji o pravima Sjedinjenih Država” iz 1791. koja je dodana američkom ustavu. Četvrti je amandman usvojen jer je već u 18. stoljeću bilo državnih špijuna koji su otvarali i čitali ljudima osobnu prepisku. Ipak, zahvaljujući vehabijskim teroristima, NSA smije ignorirati Četvrti amandman pod starim izgovorom nacionalne sigurnosti. Treba nam “Narodna povelja o digitalnim slobodama” da ponovo potvrdi klasične liberalne i socijalističke interpretacije ljudskih prava za digitalno doba. Moramo također smisliti nova pravila igre koja će štititi kibernetička prava dijeljenja, suradnje i sudjelovanja. Kao što nas je Marx naučio u ogledu “O židovskom pitanju”, individualna autonomija preduvjet je zajedničkog djelovanja. Feministice iz 1960-ih bile su u pravu: osobno je političko! PJ: Digitalno doba zahtijeva nove modele proizvodnje znanja i obrazovanja, a vaš rad je tu u prvim redovima. Čitajući vaša djela, primijetio sam da vaš pristup pisanju nalikuje radijskom programu sastavljenom od uzastopnih elemenata (pjesama, džinglova, vijesti) – ili linearnom blogu… RB:…ili house glazbi. PJ: Možete li povezati svoj pristup istraživanju i pristup pisanju sa strukturom proizvedenog znanja? Koja je glavna poruka vašeg rada u odnosu na učenje u doba digitalnog razuma? RB: Christine Evans-Pugh – novinarka Guardiana – intervjuirala me povodom Imaginarnih budućnosti. Rekla je: “Vi ne koristite samo fraze poput remiksanja i samplinga, vaša knjiga također zvuči kao plesna glazba.” A ja sam odgovorio: “Dobro ste to čuli! Imaginarne budućnosti napisane su u cjelonoćnim seansama uz ritmove dub reggaea, housea i drum & bassa.” Naravno, to ne iznenađuje s obzirom na to da sam bio aktivan na piratskoj radijskoj sceni 1980-ih koja je popularizirala klupsku kulturu u Londonu. Kao što smo spomenuli, moje teorijsko pisanje nadahnuto je mojim osobnim iskustvima. Možda sam u svojim kasnim pedesetima, ali još se uvijek volim provoditi u klubovima, pogotovo na Toi-Toijevim zabavama s minimalističkom elektronikom. Biti moderan jedan je od najvećih užitaka u životu!
122
6. POGL AVL JE
NOVO ZNANJE ZA NOV PLANET: KRITIČKA PEDAGOGIJA U ANTROPOCENU, ZA ANTROPOCEN Razgovor s McKenziejem Warkom McKenzie Wark je pisac i znanstvenik. Njegova djela o hakerskoj kulturi, gejmerskoj teoriji, situacionističkoj internacionali i teoriji za antropocen neprestano privlače veliko zanimanje javnosti, a njegovo eksperimentalno pisanje i multimedijalni radovi izazivaju i prelaze tradicionalne disciplinarne granice između umjetnosti, znanstvenog istraživanja i društvene kritike. Rođen i odrastao u Australiji, emigrirao je u SAD 2000. godine. Od 1988. do 2011. Ken je radio u različitim zvanjima na Tehnološkom sveučilištu u Sydneyju, na Sveučilištu Macquarie, SUNY u Albanyju i Binghamtonu te na Eugene Lang Collegeu. Godine 2007. boravio je u neprofitnom umjetničkom i tehnološkom centru Eyebeam u New Yorku. Od 2011. radi kao profesor studija kulture i medija na Eugene Lang Collegeu pri The New School for Social Research. Ken je napisao brojne znanstvene članke, knjige i eksperimentalna djela. Među njegovim su knjigama: Pod kožom si mi: prepiska 1995. – 1996. (I’m Very into You: Correspondence 1995–1996, Acker & Wark, 2015), Molekularno crveno (Molecular Red, 2015a), Ekskomunikacija: tri istraživanja o medijima i posredovanju (Excommunication: Three Inquiries in Media and Mediation, 2013.) (zajedno s Alexanderom Gallowayem i Eugeneom Thackerom), Spektakl raspadanja (The Spectacle of Disintegration, 2013.), Telestezija: kultura, komunikacija i klasa (Telesthesia: Culture, Communication and Class, 2012.), Plaža ispod ulice: svakidašnji život i slavna vremena situacionističke internacionale (The Beach Beneath the Street: The Everyday Life and Glorious Times of the Situationist International, 2011a), 50 godina oporavka situacionističke internacionale (50 Years of Recuperation of the Situationist International, 2008.), Gejmerska teorija (Gamer Theory, 2007.), Hakerski manifest (A Hacker Manifesto, 2004.), Dispozicije (Dispositions, 2002.), Tvornica brzine (Speed Factory, 2002.) (u koautorstvu s B. Cohenom, J. Kinsellom i T. Whiteom), Slavni, kultura i kiberprostor (Celebrities, Culture and Cyberspace, 1999.), Virtualna republika: kulturni ratovi u Australiji 1990-ih (The Virtual Republic: Australia’s Culture Wars of the 1990s, 1998.) i Virtualni zemljopis: život s događajima iz globalnih medija (Virtual Geography: Living with Global Media Events, 1994.). Uz to, Ken producira razne multimedijalne radove kao što su Guy Debord Action Figure (Connor, 2013), McLuhan revisited (2011b), New New Babylon [s Alijem Durom] (2011), Totality for Kids [s Ericom Loye123
Medijske studije Novo znanje za nov planet
rom i Kevinom C. Pyleom] (2009), Gamer Theory (s Institutom za budućnost knjige [Institute for the Future of the Book]) (2006a) i Planet of Noise (s Bradom Millerom) (1998). Djela su mu prevedena na mnoge jezike, uključujući bugarski, francuski, turski, njemački, talijanski, japanski, španjolski, hrvatski, slovenski i grčki. Njegova najnovija knjiga, Opći umovi: dvadeset jedan mislilac za dvadesetprvo stoljeće (General Intellects: Twenty–One Thinkers for the Twenty First Century) oglašava se kao “vodič za mislioce i ideje koje će oblikovati budućnost” (Wark, 2017). O RAZGOVORU U kolovozu 2014. poslao sam mail McKenzieju Warku i zatražio ovaj razgovor. U listopadu iste godine imao sam zakazano predavanje u New Yorku pa smo iskoristili priliku za kratak sastanak. Stigao sam posve nepripremljen, ali činilo se da Kenu to ne smeta. Odveo me u svoj omiljeni kafić u Queensu, dao mi hrpu knjiga i upoznao me s nekolicinom ljudi (i njihovim radovima) koji su kasnije našli svoje mjesto u ovoj knjizi: Howardom Rheingoldom, Fredom Turnerom i Richardom Barbrookom. Odmah po povratku kući poslao sam e-mailom prvu grupu pitanja i Ken mi je na njih odgovorio. No naš razgovor e-mailom ubrzo je zapeo. U studenome 2015. otišao sam u New York i razgovarao s Kenom više od tri sata. Nakon još nekoliko razmijenjenih e-mailova koji su uslijedili nakon transkripcije, razgovor je konačno objavljen u rujnu 2016. godine. UNUTAR I PROTIV ***HIPOKRITIČNE TEORIJE Petar Jandrić (PJ): Akademski ste istraživač – ali vaša knjiga Pod kožom si mi: prepiska 1995. – 1996. (Acker & Wark, 2015.) zbirka je mailova. Hakerski manifest (Wark, 2004) govori o sadašnjosti i budućnosti oblikovanim digitalnim tehnologijama – ali knjiga Plaža ispod ulice: svakidašnji život i slavna vremena situacionističke internacionale (2011.) posvećena je samo prošlosti. Vaš stil pisanja gust je i višeznačan, ali vaši multimedijalni radovi poput Totality for Kids (Loyer, Pyle & Wark, 2009) govore glasno i jasno, a često se upuštate i u eksperimentalno pisanje, npr. u Tvornici brzine (Cohen, Kinsella, White & Wark, 2002). Ti različiti načini promišljanja stvarnosti fokusirani su na slična pitanja – na primjer, mrežna stranica Gejmerska teorija (2006a) poslužila je kao temelj za knjigu istog naslova (2007.), dok Totality for Kids (Loyer, Pyle & Wark, 2009) govori o situacionističkoj internacionali (Wark, 2008, 2011). Što vas je nadahnulo na postavljanje sličnih pitanja, ali upotrebom različitih pristupa? Što očekujete postići takvim pristupom? McKenzie Wark (MW): Pa, kao prvo i osnovno ja sam pisac, a pisci moraju pronaći čitatelje i načine na koje će uvući u priču čitatelja i zadržati njegov interes. To poprima sasvim posebnu formu ako ste pisac 21. stoljeća, u kojem su stare tiskane oblike koje smo poznavali tokom cijeloga modernog doba potisnula – da ne kažem baš zamijenila – druga sredstva. 124
Razgovor s McKenziejem Warkom
Unutar i protiv ***hipokritične teorije
Zato me zanima eksperimentiranje s načinima pisanja i kako naći i privući čitatelje. Tako je Tvornica brzine (Cohen, Kinsella, White & Wark, 2002) bila svojevrstan eksperiment u načinu pisanja. To je igra koja se igra preko e-maila, gdje pisac šalje točno 300 riječi nekom drugom, a taj drugi piše sljedećih 300. Zabavno je stati usred rečenice i dati nekom da dovrši vašu misao! To je bila i svojevrsna igra dijaspore, jer su se ostali igrači nalazili širom svijeta, u drugim vremenskim zonama, a tako nastaju zanimljivi ritmovi. Totality for Kids (Loyer, Pyle, & Wark, 2009) više se pak bavio time kako arhivirati i prezentirati građu o povijesnoj avangardi. Kako te materijale osloboditi od restrikcija zaštite autorskih prava? Kako dočarati sliku i osjećaj jedne ere? Zato sam radio sa crtačem stripova Kevinom Pyleom. Eric Loyer i Steve Anderson tada su izgradili vezu između vizualnog dijela i baze podataka u pozadini, koja je sadržavala sve izvore iz kojih možete učiti ili poučavati o ranim danima situacionističke internacionale. Stoga je to nešto drugo u odnosu na Tvornicu brzine (Cohen, Kinsella, White & Wark, 2002), no čini mi se da su svemu tomu zajednički praktični eksperimenti s oblicima odnosa čitatelj-pisac u našem dobu. PJ: U Telesteziji (Wark, 2012: 12) uvodite važnu distinkciju između niske i visoke teorije. Možete li objasnite glavne razlike između tih pojmova? Gdje se one susreću, kako djeluju jedna na drugu? MW: Visoku teoriju doživljavam kao znanstvenu tradiciju kontinentalne filozofije oblikovanu institucijama višeg obrazovanja i znanstvenim konvencijama oblikovanja agendi, preispitujućih i autorizirajućih iskaza i tako dalje. Biti priznati autoritet visoke teorije znači biti profesor koji je studirao kod uglednih profesora, koji objavljuje ili predaje na uglednim mjestima i tako dalje. To je mreža diskursa koja se temelji na recenzijama kolega i nadmetanju unutar hijerarhija radi blistavih nagrada. U niskoj teoriji radi se više o tome kako podređene ili subordinirane skupine tvore pojmovni jezik kako bi razumjele svoju situaciju te kako bi ili pobjegle od nje ili se borile unutar nje. Jedan od velikih povijesnih primjera niske teorije je marksizam, ali postoje i mnogi drugi primjeri. Ukoliko bilo koja potlačena i marginalizirana skupina posuđuje ili oblikuje pojmove specifične za njihovu situaciju i stvara sredstva komunikacije za samostalno razmišljanje, utoliko je to za mene primjer niske teorije. Očito, visoka i niska teorija sve vrijeme djeluju jedna na drugu. Niska teorija posuđuje iz visoke teorije; visoka teorija ponekad oporavlja i kanonizira nisku teoriju – Spinoza i Marx i “niski” teoretičari koji su postali dio kanona, na primjer. Nijedan od njih nije bio profesor. PJ: U članku “Studije iz kiberkulture: antidisciplinarni pristup (verzija 3.0)” (‘Cyberculture Studies: An Antidisciplinary Approach (version 3.0)’) jasno zagovarate napuštanje tradicionalnih akademskih disciplina i stvaranje novoga antidisciplinarnog razumijevanja svijeta. I u takvim zahtjevima niste sami: oni se čuju u različitim područjima, od ekologije do obrazovanja. No, kako sam provodio vlastita istraživanja na tom po125
Medijske studije Novo znanje za nov planet
dručju (Jandrić, 2012, 2016), mislim da ste prva osoba koja je projektu antidisciplinarnosti pripisala jasan politički program. Vašim riječima: Kiberkultura ima potencijal da postane ne samo još jedna disciplina već i kraj disciplinā kao načina održavanja oskudice znanja. Studiji kiberkulture mogu biti početna točka odakle spašavanje znanja od oskudice kreće kao samosvjestan proces. Studije o kiberkulturi mogu biti kritička teorija – a ne hipokritična teorija – stvaranja znanja po sebi i za sebe (2006b: 72).
Koje su glavne razlike između kritičke i hipokritične teorije? U kakvom su one odnosu spram našeg odabira istraživačke metode? MW: Pa, možda smo tu izgubili! Takozvana “kiberkultura” ili “novi mediji” apsorbirani su u konvencionalne znanstvene oblike objavljivanja i prestiža, i tako dalje. Teško je to izbjeći. Morao sam sve to raditi i sam kako bih dobio poslove na sveučilištima u Americi. Objavio sam dvije knjige za Harvard University Press kako bih imao neke “vjerodajnice”. Ali naravno da sam se pobrinuo i da te knjige cirkuliraju na druge načine, i to mnogo slobodnije, putem mailing-lista i besplatnih pdf–ova i u piratskom prijevodima i tako redom. A za Gejmersku teoriju (Wark, 2007) surađivao sam s Institutom za budućnost knjige kako bih stvorio prostor za rad na knjizi s ljudima vrlo različitih vrsta “stručnosti” kao što su sveučilišni profesori, informatičari ili zagriženi gameri. Ukratko, moj vlastiti rad često je hipokritična iliti licemjerna teorija, jer govori jedno a čini drugo, onda kad propituje nejednake moduse proizvodnje znanja, a ipak sudjeluje u njima. Nikad nisam želio da licemjerna teorija bude moralistička optužba upućena drugima. Svaka kritička teorija je licemjerna teorija. Ona uvijek sadrži unutarnju napetost između forme i sadržaja. No možete barem pokušati biti kritični prema ovoj hipokritičnoj strukturi znanja! Možete barem eksperimentirati s onime što bi drugi načini pisanja i čitanja mogli biti. I to je nešto što je proizašlo iz “kiberkulture”. Dakle, premda je jednim dijelom dovela do apsorpcije tih novih tema u stare institucionalne oblike, također je dovela i do nekih novih oblika, do časopisa sa slobodnim pristupom, besplatnih online predavanja, autonomnih knjižnica i tako dalje. PJ: Ova je knjiga jedan takav eksperiment – i jedva čekam da vidim na kakav će prijem naići! U današnje vrijeme očito je kako se tradicionalna marksistička binarnost između buržoazije i proletarijata značajno izmijenila. U Hakerskom manifestu (Wark, 2004) ocrtavate pojavu nekoliko novih klasa – a napose hakerske klase – i analizirate različite fenomene koristeći nove klasne odnose kao polazište. Možete li ukratko opisati svoj pogled na klasnu strukturu suvremenog društva? Po čemu se razlikuje od tradicionalne marksističke klasifikacije? MW: Pa, u Kapitalu (1976) [1867] Marx je raščišćavao višeklasnu dinamiku kako bi ogolio ono što je smatrao da je u njezinoj srži. U tekstovima kao što je “Osamnaesti brumaire” (Marx, 1852) on iznosi mnogo istančanije i fluidnije shvaćanje raznih načina proizvodnje koji se mogu 126
Razgovor s McKenziejem Warkom
Unutar i protiv ***hipokritične teorije
preklapati i složenosti klasnih odnosa koji tako nastaju. Gramsci kasnije preuzima i proširuje taj pogled. U Hakerskom manifestu (Wark, 2004) zaista sam išao protiv struje inzistirajući, suprotno tada popularnom postmarksističkom stajalištu, na tome da je klasa ključna za razumijevanje povijesti, ali i da je nije tako komplicirano shvatiti. Tako da čak i među teoretičarima klase to nije bio pogled koji je naglašavao multifaktorski pristup formiranju klasa. Niti je, poput talijanskih operaista, gledao na radničku klasu samo u smislu njezina samostvaranja. Budući da sam neko vrijeme studirao pravo i imao neka iskustva iz prve ruke o tome kako se pišu ugovori, recimo, u području filmske industrije, činilo mi se da je središnje mjesto za početak evolucija oblika vlasništva. Premda su patent i autorsko pravo stari pravni oblici, njihova se evolucija ubrzala potkraj 20. stoljeća, kako time što ih je činila bližima apsolutnom pravu privatnog vlasništva, tako i u njihovoj konvergenciji prema kategoriji “intelektualnog vlasništva”. No, tamo gdje imate nove vrste privatnog vlasništva – novi pokret ograđivanja – vjerojatno se pomaljaju i nove vrste klasnih odnosa. Stoga je, po mome mišljenju, pojava intelektualnog vlasništva kao nečega bliskog gotovo apsolutnom privatnom vlasništvu, simptom formiranja novih klasa: klase koja je vlasnik takve svojine – vektorske klase, vlasnika informacijskog vektora. I klase proizvođača kojima se oduzima ono što su proizveli – hakerske klase. Ovdje mislim na “hakiranje”‘ u najširem smislu, kao na bilo koju aktivnost koja proizvodi nove informacije iz starih, a koju može zahvatiti režim intelektualnog vlasništva. PJ: Odnedavna imamo sve više istraživanja koja opisuju nove klasne poretke služeći se različitim klasifikacijama. Na primjer, u knjizi Prekarijat: nova opasna klasa (The Precariat: The New Dangerous Class, Standing, 2011) i Povelja prekarijata: od stanovnika do građana (A Precariat Charter: From Denizens to Citizens, Standing, 2014), Guy Standing opisuje nastanak novoga klasnog društva (v. također Standing & Jandrić, 2015). Dakako, njegova analiza klase bitno je drukčija od vaše (Wark, 2015b). Za Standinga, prekarijat je definiran zaposlenjem i vlasništva, odnosno njihovim izostankom; po vama, “po svojoj prirodi, čin hakiranja nadilazi ograničenja koja mu nameće vlasnišvo” (Wark, 2004: 80). Kako poimate te paralelne opise naše društvene stvarnosti? Jesu li oni nesumjerljivi i konkurentni ili se mogu istodobno koristiti? MW: Pa, možda se radi o tome kako su te stvari povezane. Kako je uspon vektorske klase ponovo učinio radničku klasu prekarnom, s obzirom na to da informacijski vektor zaobilazi moć organiziranog rada. Iskustvo bivanja u prekarnoj situaciji nije ništa novo. To je povijesno stanje radničke klase: razvlaštene od izravnih sredstava za proizvodnju, iseljene sa svoje zemlje, stjerane u velike industrijske gradove, krpajući kraj s krajem od bilo kojeg posla koji može dobiti. Ono što je iznimno jest razdoblje relativne sigurnosti, kad je organizirani rad odnio neke pobjede, a kapital je 127
Medijske studije Novo znanje za nov planet
morao ispuniti te zahtjeve: za legalnim sindikatima, za ograničenjem radnog vremena, za sigurnošću radnog mjesta, za zajamčenim dohotkom, besplatnim obrazovanjem i tako dalje. Čim je kapital bio u mogućnosti pobjeći iz okvira nacionalne države, te su se pobjede počele poništavati, a otud i današnji novi prekarijat u razvijenom svijetu i širenje starog prekarijata u nerazvijenom svijetu. E sad, što je kapitalu omogućilo njegovu prednost i kontrolu? Najčešći odgovor priziva “neoliberalizam”, kao da ideje djeluju čarolijom. Jedna više materijalistička analiza mogla bi pokazati ono što se promijenilo u moći onoga što nazivam vektorskim. U geometriji, vektor je crta zadane dužine koja može biti u bilo kojem položaju. Za mene je to vrsta dijagrama koji pokazuje kako komunikacijske tehnologije djeluju. One imaju određene zadane potencijale, ali u načelu mogu povezati sve sa svime. Ono što se dogodilo potkraj 20. stoljeća bio je uspon dvaju vektora. Ekstenzivnog, koji je infrastruktura što povezuje svijet, koji brže pokreće informacije nego robu ili radnu snagu, i stoga ih organizira i kontrolira. Ekstenzivni vektor započeo je odavno s telegrafom, ali zapravo se razvija i ubrzava mnogo kasnije. Posebno kad se spaja s intenzivnim vektorom odnosno računalstvom, koje može međusobno povezivati dijelove informacija, upravljati podacima pomoću algoritama, izvršavati moguće scenarije koji bi mogli spajati rad i robu i tako dalje. No ironija je u tome da ono što je trebalo omogućiti kapitalu bijeg od moći organiziranog rada zapravo završava kontrolirajući ne samo rad već i kapital. Vladajuća klasa mijenja oblik. Njezina moć ne počiva na posjedovanju kapitala nego u kontroli vektora – vektorske klase. Ona posjeduje intelektualno vlasništvo – patente, marke, autorska prava, zaštitne znakove. Ona kontrolira vektore intenzivnog i ekstenzivnog protoka informacija. Ekstrahira višak informacija ne samo od rada nego sada i od ne-rada, od svega što činite na Internetu ili na svom mobitelu. Dakle, baš kao što se kapitalistička klasa oslobodila od zemljoposjeda i izgradila apstraktniji oblik klasne moći, tako se sada vektorska klasa oslobađa od kapitala izgradnjom apstraktnijeg oblika klasne moći. PJ: Kad već govorimo o apstrakciji, upozoravate na to da “klasa nije isto što i reprezentacija klase. U politici se valja čuvati od reprezentacija koje se predstavlja “kao klase, a koje reprezentiraju samo fragment neke klase i ne izražavaju njene mnogostruke interese” (Wark, 2004: 45).6 U jednu ruku, kulturu ne možemo analizirati bez klase. A u drugu ruku, čini se da će svi prikazi uvijek biti djelomični. Kako riješiti tu zagonetku? MW: U ovom što navodite pobijaju se postmarksističke analize Laclaua, Mouffe i drugih, za koje je politika bitno diskurzivna, gdje je klasa samo jedan reprezentacijski oblik koji treba artikulirati za druge. Valja inzistirati na drugoj paradigmi, gdje klasa uopće nije reprezentacijska. Klasa je implicirana u borbama oko razvoja načina proizvodnje, bez obzira na to
6
McKenzie Wark, Hakerski manifest, prev. T. Medak, Multimedijalni centar, Zagreb, 2005., str. 23.
128
Razgovor s McKenziejem Warkom
Unutar i protiv ***hipokritične teorije
jesu li njihovi sudionici toga svjesni ili nisu. Ne može se doista razumjeti nekoga na temelju toga što on kaže o sebi, kao što Marx kaže već u Prilogu kritici političke ekonomije (Marx, 1859). A ipak se mogu unedogled čitati navodne analize u kojima se hakerska klasa svodi na lažnu svijest jedne od svojih frakcija. Da, neki od tehnički potkovanih “brogramera”7 današnjice uistinu vjeruju u libertarijanske ideologije. No zanimljivo je promotriti raskorak između tih ideologija i stvarnih iskustava. Veoma rijetki se obogate od vlastitih start-upova. Takozvane tvrtke rizičnog kapitala (podskupina vektorske klase) štite svoje uloge i u prosjeku na njima dobivaju. I dakako, premda ta frakcija hakerske klase može biti vrlo dobro plaćena i imati uslugu conciergea na poslu s besplatnim obrocima i svim tim, to je u osnovu zato što ste na poslu 24/7. Ne samo vaši budni sati nego i sati vašeg sna pripadaju šefu. To ne znači da su, recimo, rasa i rod tu nebitni. Upravo suprotno, treba sagledati svaku od tih dimenzija kao kvalitativno drukčiju i nesvodivu na isto mjesto unutar nadmetanja. PJ: Digitalne tehnologije nude nove prilike za učenje – a čini se da hakerska klasa tu dobiva najbolje prilike. Što je s drugim klasama? Koji su potencijali digitalnih tehnologija za širu kritičku emancipaciju? MW: Ako pogledamo nešto dalekosežnije, obično se smatra da demokratizacija obrazovanja potječe od novih tehnologija, no one imaju tendenciju podrediti se drugim ciljevima. Nemojmo zaboraviti da su masovni tisak, radio i televizija odreda dočekivani kao veliki demokratizatori. Kad se Adorno upustio u posao proučavanja radija došavši u Ameriku, trebao je pokazati kakva je blagodat za glazbenu pismenost puštanje klasične glazbe na radiju. Nije se predugo zadržao na tom poslu jer je prirodno zaključio da preko AM radija uistinu uopće ne možete čuti glazbu, ali da je statika potencijalno interesantna! Pa ipak, ako netko želi proučavati uspon hakerske klase (u užem smislu) u Sjedinjenim Državama, to je neobična priča. Ako pogledamo inženjere koji su se proslavili u Bell Labsu i na MIT-u, oni su često potjecali iz prilično skromnih sredina sa Srednjeg Zapada. Počnu s petljanjem po poljoprivrednoj opremi. Istaknu se u matematici i znanosti u školi, učitelji ih uočavaju i šalju ih na dobre koledže sa stipendijama. Oni uspijevaju u stvarima za koje, da bi se u njima uspjelo, nije potreban kulturni kapital. Hakerska klasa ima vrlo mješovito društveno porijeklo, no jedna od njezinih zanimljivih crta jest samostvaranje putem znanja i dobro iskorištavanje demokratiziranog obrazovanja kad i ako ono postoji. PJ: U Hakerskom manifestu zagovarate novu pedagogiju obespravljenih, i to ne onu koja cilja na to da podređeni imaju bolji osjećaj o sebi kao subjektima u novonastajućem vektoralnom svijetu multikulturalnog spektakla, već onu koja pruža 7
Brogrammer: žargonski, počesto pejorativan izraz za stereotipnoga muškog programera (kovanica od engl. bro i programmer).
129
Medijske studije Novo znanje za nov planet
oruđa za borbu protiv te stalne objektifikacije proizvodnih klasa svijeta. (Wark, 2004: 64)8
Kao kritičkog pedagoga, to me odmah podsjeća na Pedagogiju obespravljenih Paula Freirea (1972)9 i na teške borbe povezane s ponovnim otkrivanjem njegova razmišljanja u doba mreže. Molim vas da u kratkim crtama opišete povijesne veze analogne i digitalne pedagogije obespravljenih. Što znači kritički razmišljati o ljudskom učenju u umreženom društvu? MW: Dugo nisam čitao Freirea, ali da, on je bio primjer koji sam ondje imao na umu. Problem je u tome što vladajuća klasa našeg vremena, koju nazivam vektorskom klasom, gradi informacijsku infrastrukturu koja se tiče svega, samo ne besplatnog i autonomnog učenja, stvaranja subalterne zajednice, distribuirane i samoorganizirane inovativnosti. Puno više radi na komodifikaciji svih oblika društvene aktivnosti, držeći ljudske činitelje izoliranima kao potrošačke čvorove, ali ujedno održavajući nejednaku razmjenu informacija u kojoj oni izdaju podatke za nadzor no nikad ne dobiju priliku vidjeti metapodatke. Novi modeli eksploatacije i otuđenja temelje se na nejednakoj razmjeni informacija, no i na, još važnije, redovitom podređivanju oblika informiranja općem ekvivalentu, razmjenskoj vrijednosti – ukratko, novčanom obliku. Stoga da bi se danas kritički razmišljalo o ljudskom učenju treba kritički razmišljati o samom vektoru komunikacije. SVE ŠTO JE BILO ČVRSTO CIJEPA SE NA DIGITALNE BITOVE PJ: Treća priroda, ili telestezija, jedan je od središnjih pojmova vašeg rada. Možete li navesti njegove glavne značajke? MW: Telestezija označava percepciju na daljinu. Oduvijek smo imali sredstva da osjetimo stvari koje nisu u našoj neposrednoj blizini. Nisam etnograf, no primjeri bi mogli uključivati one tradicionalne andske narode koji imaju načina da predvide vremensku pojavu El Niño po određenim pojavama na nebu, ili starosjedilačke pomorce na Pacifiku koji su umjeli upravljati svojim splavima među otocima. No moj konkretni interes je moderna telestezija, za koju mislim da počinje telegrafom. To je prvi vektor koji pomiče informacije brže od ljudi ili stvari. On postaje sredstvo kojim se organiziraju ta gibanja. Kao što je ustvrdio James Carey (2009), kad kažemo “tržište”, danas više ne mislimo na mjesto na koje ljudi dolaze, nego na prostor koji je stvorila telegrafija, u kojem se informacije o cijeni i dostupnosti robe mogu kretati prostorom i organizirati kretanje te robe. Mislim dakle da telegrafom počinje preobrazba svijeta, u kojem telestezija postaje opće stanje, treća narav. O drugoj prirodi mislim kao o
8 9
Ibid., str. 31. V. Paulo Freire, Pedagogija obespravljenih, prev. Sanja Bingula, Odraz, Zagreb, 2002.
130
Razgovor s McKenziejem Warkom
Sve što je bilo čvrsto cijepa se na digitalne bitove
izgrađenom okolišu koji društveni rad konstruira kako bi izborio slobodu od oskudice. Mi smo kao vrsta graditelji svjetova. Stoga smo izgradili drugu prirodu kako bismo je nastanili, pretvarajući prirodu u svijet koji se doima kao da je tu za nas. No proturječja i složenosti gradnje i održavanja druge prirode guraju prema razvoju treće prirode, koja se sastoji od tokova informacija, a ne od stvari. Danas se borba vodi oko toga može li treća priroda kontrolirati drugu prirodu koja prijeti uništiti prirodu o kojoj ovisi. PJ: Telestezija objedinjuje rad i dokolicu, javno i privatno… “Sve što je bilo čvrsto cijepa se na digitalne bitove” (Wark, 2012: 62). Što, ako išta, ostaje ne-relativističko? MW: Podjela između rada i slobodnog vremena moderan je izum koji za određene klase nestaje. Više nije jasno kada netko radi ili što proizvodi vrijednost, stoga je cilj vektorske klase da izvuče višak informacija iz svih aktivnosti, bez iznimke. Otuda će bilo sve što radite na računalu iznijeti neke podatke kao i, naravno, sve što radite sa svojim telefonom. I samo hodanje uokolo s mobitelom uza sebe iznijet će tok podataka o vašem kretanju. Stoga nema podjele između javnog i privatnog. Za mnoge ljude nikad je nije ni bilo. Privatnost je donekle buržoaska privilegija. Radnici su podložni svakojakim uplitanjima države i policije. No sada su praktički svi vaši podaci u rukama policije i mnogo toga je u rukama kompanija vektorskog soja. Razlika je u tome što, dok su u prijašnjim vremenima stvarni ljudski špijuni pratili “ljude od interesa”, danas algoritmi samo izaberu uzorke koji mogu ili ne moraju biti “sumnjivi”. No, ne mislim da je ovo postmoderna priča o tome kako sve postaje “relativno”. Upravo suprotno. Nešto postaje apsolutno, ili nastoji postati apsolutno: naime, moć nad resursima i stanovništvu planeta koja se održava asimetrijama informacija. I kao što nas znanstvenici koji se bave Zemljom stalno podsjećaju, vrlo je jasno da planet ne može smjestiti beskrajno širenje komodifikacije. Nema ničega “relativističkog” u tome. PJ: Telestezija utječe na naše živote na razne temeljne načine. Između ostalog, ona “proizvodi apstraktnu brzinu prema kojoj se mjere i promatraju sve ostale brzine” (Wark, 2004: 314).10 Međutim, o “društvenom” i “tehničkom” ubrzanju još se uvijek često raspravlja kao o odvojenim sferama, umjesto kao o sferama koje oblikuju jedna drugu unutar kapitalizma. Možete li ukratko opisati odnose između telestezije, društvenog ubrzanja i neoliberalnog kapitalizma? MW: Pa, ne smatram “neoliberalno” osobito korisnim opisom, osim kao opis određenog trenda u ekonomskoj teoriji koji je postao ideologija. Ne gledam na ideologije kao na uzroke, više ih vidim kao učinke. Tako da bi pitanje zapravo bilo: kakve su materijalno–povijesne promjene dovele do rasta neoliberalnih ideologija kao zamišljenih rješenja za stvarne Ibid., str. 129.
10
131
Medijske studije Novo znanje za nov planet
društvene krize? Po meni, odlučujući povijesni pokret jest razvoj snaga proizvodnje u smjeru sustava kontrole informacija. (U tom smislu ja sam vrlo vulgaran marksist!) Te nove snage kidaju okove fordističkog načina ekonomske i društvene regulacije preoblikujući prostornu raspodjelu proizvodnih resursa. Više nije bilo potrebno da dijelovi proizvodnog sustava budu jedni uz druge. Vidio sam da se to dogodilo prilično doslovno u novinskoj industriji. Kad sam pisao za novine, same novine tiskale su se u istoj zgradi u kojoj su novinari radili. Bila je to divovska tvornica usred grada. Informacije koje su trebale završiti u novinama fizički bi se kretale kroz zgradu, na primjer kroz vakuumske cijevi. Ali kad je kompjuterizirana, tiskara više nije morala biti na istome mjestu gdje i novinari i direktori. Jednostavno elektronički šaljete podatke tiskari na rubu grada, gdje ih je jeftinije tiskati i lakše transportirati. Novine su postale računalni ispis. Naravno, tada je čak i papir kao način distribucije informacija postao zastarjelim. To je samo kratka snimka primjera silne reorganizacije proizvodnje koja se mogla dogoditi kad je postalo jeftino i lako premještati informacije. No ne radi se čak toliko ni o brzini koliko o složenosti. U Gejmerskoj teoriji (2007) tvrdim da prostor prestaje biti topografski i postaje topološki. Što znači da teška infrastruktura telestezije počinje graditi treću prirodu koja zanemaruje topografski oblik svijeta koliko god može. To je treća priroda koja stalno vrednuje sve na planetu kao resurs za proizvodnju i posvuda manevrira resursima prema logici komparativne prilike i vjerojatnosti. Ono što je izvorno bilo vojna logistika postalo je osnova novog reda proizvodnje, koja može ili ne mora biti još uvijek “kapitalistička” – možda ju je točnije opisati kao “vektorsku”. PJ: Prije nekoliko dana podijelili ste članak u kojemu se tvrdi da je doba antropocena ostvarilo najgore noćne more Frantza Fanona. Koje su to točno noćne more? Općenitije, možete li analizirati gore navedena pitanja iz postkolonijalne perspektive? MW: Postkolonijalna teorija uključuje one priče, iskustva, povijesti i književnosti koje se odnose na nasilno nametanje univerzalnih modela čovjeka, zapadne racionalnosti i svega toga. Potrebno je razumijevanje sofisticiranih i složenih odnosa da bi se vidjelo kako je indijska neovisnost istodobno nacionalno samopotvrđivanje, ali i zahtijevanje određene modernosti, racionalnosti i znanosti i tako dalje. Dvije glavne figure pokreta 4. svibnja u Kini, “Gđa Demokracija i gđa Znanost” (Hudson, 2008), s jedne strane svjedočili su nametanju univerzalizirajućeg Zapada, istodobno zahtijevajući jedan njegov dio. A nakon katastrofe Kulturne revolucije, oni to rade i sada. Sva sila velike znanosti danas ima sjedište u Kini jer se ondje ulijevaju sredstva u nju. Dakle, postkolonijalizam je koristan u razmišljanju izvan određene vrste univerzalizma. Nadalje, izazov je biti u dijalogu s različitim mislima na planetarnoj ljestvici i zapravo odvojiti taj dijalog od univerzalnog. To je zaista problematično i zahtjevno jer je znanost o Zemlji planetarna 132
Razgovor s McKenziejem Warkom
Sve što je bilo čvrsto cijepa se na digitalne bitove
po svojim razmjerima, ali se uvijek presijeca s lokalnim, specifičnim i kontingentnim povijestima. U kolonijalnim povijestima možemo vidjeti pravu nasilnost toga, i stoga je to trenutno jedan od zaista velikih izazova u stvaranju korisne pedagogije. PJ: Prema Edwardu Saidu (1993), u kolonizaciji se uvijek radi o teritoriju. Možemo li možda razmotriti metaforu kolonizacije virtualnosti (Jandrić & Kuzmanić, 2016, 2017)? Koje su glavne prednosti i nedostaci te metafore? MW: S punim poštovanjem prema Edwardu Saidu, mislim da to u stvari nije točno, i mislim da je Lord Curzon rekao da je interes Britanskog Carstva na Bliskom Istoku u jednakom omjeru strateški, trgovački i telegrafski (Mowlana, 1992: 36). U doba prije nego što se oceanska telegrafija činila izvodivom i pouzdanom, ako ste željeli zemaljsku telegrafsku komunikaciju s Indijom, morali ste proći kroz zemlju. Tako da je jedan mali element Saidove tvrdnje istinit, u smislu da morate kontrolirati teritorij kako biste ga spojili s drugim teritorijem, koji je mnogo važniji. A to je u 21. stoljeću vjerojatno vrlo relevantno u geopolitici infrastruktura poput cjevovoda. Čini se kako cjevovodi uvijek prolaze kroz područja za koja Velike Sile ne mare, no moraju biti “osigurani”. U tom su smislu, dakle, to već apstraktni prostori. Prostor je jedna od zanimljivih sfera borbe, u smislu da, kao što su Brazilci shvatili, ako želite spriječiti da vaši prijatelji špijuniraju svu vašu komunikaciju, morate imati vlastiti kanal za podatke (Borger, 2013). Čak je i njemačka vlada taj dio morala naučiti na teži način (Gebauer, 2015). Postoji smisao u kojemu informacije stvaraju potpuno drukčiju geopolitiku. Informacije mogu stići odasvud bilo kamo, ali to često čine kroz vrlo specifične kanale – trebate ih mapirati kako biste to vidjeli kao novu geopolitiku. A ta geopolitika neovisna je o državnom uređenju, morskih putovima ili drugim tradicionalnim kartama. Benjamn Bratton dobro razmišlja o planetarnom računanju kao o prostoru geopolitike koji ima novi zemljovid. PJ: Internet je fizička stvar, koja pritom troši mnogo energije… MW: Točno. Morate biti blizu izvora energije, morate osigurati hlađenje… Postoji uistinu specifična materijalna osnova Interneta – ona nije virtualna. Izgleda kao da postoji treća priroda, ali to je samo djelomično tako. Topografsku kartu možete preklopiti s vektorom informacija koji stvara novu i apstraktnu topologiju, ali u stvarnosti ispod svega toga još uvijek postoji geopolitika resursa. PJ: Možete li povezati te trendove s ljudskim učenjem? MW: Pa, prvi izazov mogao bi biti u učenju načina kako ih uopće opisati. Društvena teorija teži biti vezana tradicijom. Jednom kada ste proučili klasike društvene misli, prirodno je da želite da svijet bude usklađen s tim pojmovnim opisima. Tako, na primjer, ako netko pobliže proučava Foucaulta, vidi ono što želi vidjeti: onaj aspekt svijeta koji još uvijek izgleda poput 19. stoljeća što ga njegovi klasični radovi opisuju. Marksisti su isto 133
Medijske studije Novo znanje za nov planet
takvi. Žele vidjeti one aspekte koji još uvijek izgledaju poput kapitalizma 19. stoljeća. Onda tu imamo i suprotnu tendenciju: proglasiti sve što se zbilo u vašem vremenu radikalnim i novim te razmišljati kroz binarni prijelom. To iznjedruje slabi jezik modifikatora: neoliberalizam, postmodernizam, kasni kapitalizam itd. Uvijek je zdravo zamisliti da ne živimo u velikom trenutku krize i tranzicije. Stoga su se, po meni, obrisi trenutnoga povijesnog stadija počeli formirati davno, možda čak i kad se oblikovala neka od klasičnih društvenih misli 19. stoljeća, na primjer Marx i Weber. Minervina sova polijeće u sumrak. Pojmovi uvijek obuhvaćaju ono što je dovršeno i prošlo. Stoga je prvi izazov za obrazovanje razmisliti kako uopće opisati apstraktnije obrise sadašnjosti na način koji nije ni staro vino u novim bocama niti novo vino u starim bocama. No, mimo toga, mislim da vremena zahtijevaju reorganizaciju rada na znanju. Čini se da stare podjele rada nisu primjenjive. Čini se da u antropocenu – kad priroda počne prekidati treću prirodu – razdvajanje društvenih i prirodnih znanosti više nije održivo. Ne postoji više “stabilna” prirodna baza za društveno. Pa ipak, istovremeno moramo izbjegavati pokušaje svođenja društvenih znanosti na prirodne znanosti, kao da mahanje riječju “neuroznanost” ili riječju “genetika” sve objašnjava. Stoga mislim da izazov predstavlja nova organizacija znanja, novi način suradnje. Možda ne tako nov u samim znanostima, koje mogu biti daleko, daleko ispred humanističkih i društvenih znanosti u tom pogledu. Pogledajte, na primjer, kako se klimatološka znanost pojavila kao transnacionalno znanstveno društvo, združujući stručnjake u matematičkoj fizici, računalnom modeliranju, satelitskoj instrumentaciji i tako dalje. I to znanost koja je potpuno svjesna političkih prepreka na putu bavljenja takvom znanošću, a kamoli djelovanja na njih. Stoga mislim da pitanje postaje sljedeće: možemo li se služiti alatom koji nam je dostupan kako bismo rekonfigurirali znanje za ovaj odnedavna nestabilni planet na kojemu danas živimo? Sve naše društvene i političke teorije dolaze s planeta koji više ne postoji. PJ: Možda živimo na novom planetu, ali još uvijek trebamo teorije sa starog planeta – samo u odnosu na našu prošlost možemo razumjeti našu sadašnjost i budućnost. Kad gledamo u prošlost, međutim, moramo pomno birati izvore. U nedavnom razgovoru s Ewenom Chardronnetom rekli ste kako vam je “dosadila sva ta kritička teorija koju čine tek sitne varijacije na teme i literaturu koju je do 70-ih godina uspostavila nova ljevica” – pa ste “krenuli tražiti neke nove pretke” (Chardronnet & Wark, 2015). Niste jedina osoba u potrazi za novim precima ovih dana – na primjer, Fred Turner radi sjajan posao pišući povijest informacijskih tehnologija iz kalifornijske perspektive (Turner, 2006, 2013). Međutim, dok je Fred krenuo u istraživačke laboratorije MIT-a i Stanforda koji su proizveli tehnologije koje koristimo danas, u knjizi Molekularno crveno: teorija za antropocen (Wark, 2015a) vi ste odlučili uroniti dublje u prošlost, diljem planeta. Što je nadahnulo vašu potragu za novim precima? Zašto ste odlučili pretke potražiti u Rusiji s početka 20. stoljeća? 134
Razgovor s McKenziejem Warkom
Sve što je bilo čvrsto cijepa se na digitalne bitove
MW: Veliki sam poštovatelj rada Freda Turnera. On je na Stanfordu, za koji se može reći da je u središtu proizvodnje novih tehnologija, pa može raditi to što radi – dok sam ja na Novoj školi koja uopće nema prirodne znanosti. Tako da ne mogu samo tako doći na mjesto i upoznati ljude. Naši su projekti uvijek oblikovani onime što nam je dostupno, onime što možeš učiniti. Upravo mi je sinulo da postoji zanimljiva priča o Aleksandru Bogdanovu kao o pomalo zaboravljenoj figuri koja je, među ostalim, bila edukator i pedagog. Bio je Lenjinov suparnik oko vodstva u Boljševičkoj partiji i izbačen je iz stranke prije Oktobarske revolucije. U sovjetskoj Rusiji Bogdanov je uvijek bio problematičan lik – bio je pravi boljševik staroga kova, ali ga je Lenjin osobno mrzio. Kad god bi se Bogdanovljeve knjige objavljivale, Lenjin bi se pobrinuo da se i njegove vlastite knjige objave ili ponovo tiskaju, kako bi tamo bila i njegova verzija. Oko 1904. godine, u očima mnogih Bogdanov je bio intelektualni centar Boljševičke partije i uvelike uključen u eksperimente vezane uz to koja bi pedagogija bila najbolja za radnike. Za vrijeme svog izgnanstva u Tuli Bogdanov je u kontaktu s Radničkim pokretom i pokušava iznaći način objašnjavanja političke ekonomije radnicima. S Gorkim i Lunačarskim radi na eksperimentu na otoku Capriju, gdje su pokušali stvoriti nehijerarhijski suradnički kolektivni proces učenja (Sochor, 1988: 9). Tako je Bogdanov bio uključen u svakojake slobodoumne procedure kojima se znanje koje ljudi dobivaju na poslu pokušavalo objediniti sa specifičnim vrstama rada kao što su znanosti i humanistička misao. On smatra da postoji određena uloga teorije kao intelektualne prakse koja djeluje između različitih vrsta rada i koja nastoji pronaći metaforu koja obuhvaća ono što se odvija u određenom procesu kako bi ga prenijela nekamo drugamo i vidjela hoće li tamo funkcionirati. To zapravo na kraju ispada kao prilično dobra anticipacija stvaranja čitavih polja istraživanja! Slavan primjer bila bi teorija kompleksnosti gdje, u verziji te priče koju iznosi Glieck (1987), polje započinje kao popis osoba za slanje pošte, staromodnog tipa, gdje sudionici dobiju članak i svi ga trebaju pročitati, zapisati komentare i poštom ga poslati svima drugima. Sredinom 20. stoljeća fizičari nikad ne bi čitali radove iz meteorologije jer je to nešto posve različito. No ljudi u meteorologiji imaju zaista dobre podatke, koje možete koristiti kako biste počeli misliti kroz nelinearnu matematiku. Imaju dobre skupove podataka koje možete koristiti za stvaranje modela i imaju eksperimente koje možete provoditi tako da dobijete sljedeće podatke kako biste vidjeli funkcioniraju li vaši modeli. I tako dalje… PJ: Danas je meteorologija sva u računalstvu… MW: Upravo tako – bilo je to prije nego su računala mogla to sve činiti. U Bogdanovljevo vrijeme ljudi su imali veoma ograničenu moć računanja, pa su mogli raditi samo s veoma ograničenim eksperimentalnim situacijama. Stoga mislim da ima nečega zanimljivog u Bogdanovljevom predviđanju lateralnog načina rada na različitim područjima znanja i u njegovoj metodi koja nije hijerarhijska naspram različitih vrsta znanja. Danas svi 135
Medijske studije Novo znanje za nov planet
podrazumijevaju da je znanost oblik znanja koji dominira svijetom i svi vjeruju u tu pretpostavku osim znanstvenika koji samo govore: klima se mijenja! Zašto nam ne vjerujete?! Očigledno nije istina da je znanost toliko moćna kao što ljudi zamišljaju. Unatoč tomu, znanost dakako može biti uvelike instrumentalizirana. Možete primijeniti kemiju kako biste stvorili polimere i građevnu industriju, i vladajuća klasa nema nikakvih problema s takvom znanošću. Ali ako pokušate shvatiti Zemljine sustave i dođete do rezultata koji pokazuju da nas vladajuća klasa sve vodi u propast – e pa, moćnici su tada prilično neprijateljski raspoloženi prema znanosti! No problem s humanističkim i društvenim znanostima jest široko rasprostranjen izostanak zanimanja ili čak prezir spram toga kako se prirodne znanosti, pogotovo znanosti o Zemlji, danas nameću svemu o čemu treba misliti. U humanističkim znanostima postoji sklonost suparničkom postavljanju kad je prevlast u znanostima u pitanju, iznalaženju imaginarnih načini govorenja o nečemu dubljem od empirijskog svijeta što ga znanost želi mjeriti i modelirati. Ali ne mislim da je bilo tko baš uvjeren u te kvazi-teološke tvrdnje humanista i teoretičara o tome kako stoje na dverima prema višoj stvarnosti. Ili: mi humanisti znamo se zateći kako kritiziramo ili čak propisujemo upotrebu jezika drugih ljudi jer jezik je, naposljetku, jedina stvar za koju možemo tvrditi da nešto o njoj znamo. Ako proučavate jezik, onda naravno mislite da je sve povezano s jezikom. Ali ako ne proučavate jezik, onda nije tako! Riječ je o podacima, matematici ili nečemu drugom. Potreban nam je širi razgovor koji sve te različite načine spoznavanja dijelova svijeta stavlja na ravnopravnu osnovu. Ironično je to da bi za humaniste to značilo biti otvoren pravilima po kojima znanost koristi jezik. U znanostima postoje prilično specifična pravila o tome kako bi trebalo koristiti jezik – Donna Haraway zove ih sputanim pričama (Haraway, 1991 [1985]). Apstraktno mora imati smisla, kao niz rečenica, ali to nije pjesma. I nije zapetljana igra s jezikom – precizno je. Kao humanistu, posao vam je rastvoriti jezik, igrati se njime i pokazati što sve može. To je drukčiji, estetski način stvaranja znanja. No on mora i ozbiljno shvatiti znanost kao nešto što opisuje i konceptualizira realne stvari, pogotovo danas znanosti o Zemlji. Naš posao u humanističkim znanostima jest pronaći načine kako da povežemo te i druge vrste znanja u zajedničkoj zadaći stvaranja naseljivog i pravednog svijeta. Bogdanov se dakle čini kao dobra polazišna točka za pedagogiju u kojoj nema hijerarhija, nego suradnje različitih vrsta znanja. Mislim da je takva pedagogija važna i moguće je da će u bliskoj budućnosti biti još važnija, jer se ne možemo uzdati u to da će svijet ostati stabilan kao sada. Konsenzus je prilično jasan: holocen je završio, a relativno stabilan Zemljin klimatski sustav kakvog poznajemo nestaje. Pitanje glasi: postoji li način pripreme proizvodnje znanja sada, čak i ako se kraj holocena ne desi sutra, nego za jednu ili dvije generacije? Sveučilišta bi trebala postojati radi toga, zar ne? Stvar je u tome da školujete ljude ne samo za radnu 136
Razgovor s McKenziejem Warkom
Uspon i pad civilizacija
snagu upravo sada nego i za sljedeći naraštaj i onaj nakon toga. Mislim da je nužno da gledamo tako dalekosežno. A ako su sveučilišta toliko kolonizirana vektorskom klasom i njezinim skučenim potrebama za komodificiranim informacijama, morat ćemo iznaći niskoteorijske načine stvaranja znanja za svijet. USPON I PAD CIVILIZACIJA PJ: Knjiga Molekularno crveno: teorija za antropocen (Wark, 2015a) donosi priču o dvama carstvima – Sovjetskom Savezu i Sjedinjenim Američkim Državama. No, kako ste rekli u svom uvodnom predavanju na Konstelacijama, Molekularno crveno ne donosi uobičajenu priču o Hladnom ratu gdje jedno carstvo poražava drugo – umjesto toga, ono donosi priču u kojem pad jednog nagovješćuje pad drugog. A problem u oba slučaja nije odnos carstva prema suparničkim oblicima društvene organizacije. Problem u oba slučaja je odnos društvenih organizacija prema prirodi o kojoj ovisi. Ako postoji središnji problem u stvaranju nove civilizacije, preliminarni način da ga se opiše bio bi tvrdnja: radi se o odnosu društveno organiziranog rada i prirode. (Wark, 2015c)
Što je u ovom kontekstu priroda? Možete li opisati pojam prirode u antropocenu i usporediti ga s pojmom prirode iz prethodnih geoloških perioda? MW: Mislim da postoji konsenzus, i malo tko se s tim ne bi složio, da je pokušaj stvaranja sovjetske civilizacije propao. Vjerojatno je tek malo kontroverznije reći da se američka civilizacija također uglavnom raspada. No, čini se prilično jasnim da naša civilizacija i nije sazdana da traje vječno. Stoga je vjerojatno zanimljivije razmišljati o ovoj civilizaciji kao o pokušaju, s obzirom na to da ćemo vjerojatno morati vrlo uskoro izgraditi novu civilizaciju. U tom kontekstu, čak i propali pokušaji izgradnje neke druge civilizacije možda će na nov način biti relevantni – pa možda trebamo drukčije ispričati priču o Hladnom ratu. Umjesto: “Oni su izgubili, mi smo pobijedili”, priča glasi: “Oni su propali, sad mi propadamo.” Tada imamo što naučiti iz prethodnih neuspjeha. Počevši od propitivanja tko smo “mi” a tko “oni” kao likovi u takvim pričama. PJ: Isto se događa u Evropi, i taj zaključak više ne zvuči tako kontroverzno. Umjesto da gledamo preko nacionalnih granica, čini se da svjedočimo padu zapadne civilizacije… MW: Jedna od stvari koje su jako pošle po zlu sa sovjetskim eksperimentom jest ta da nije imao ikakav drugi način da razmišlja što priroda jest, da je pokušao u silnoj mjeri instrumentalizirati prirodu na načine koji su propali. Sovjetski Savez je zapravo začudno sličan Sjedinjenim Državama po tom pitanju. Ono što je zanimljivo kad razmišljamo o Sjedinjenim Državama i Sovjetskom Savezu, a ne o Evropi, jest razmjer. Evropa je postala faktor u nekom razmjeru tek posve nedavno, s osnivanjem Evropske 137
Medijske studije Novo znanje za nov planet
zajednice. Prije toga sastojala se od država koje su za svoje vrijeme bile velike, ali nisu bile kontinenti. Dočim su Sjedinjene Države kontinent, a Sovjetski Savez, u usporedbi s bilo čim drugim na planetu, obuhvaćao je gotovo dva kontinenta! Dakle, Sjedinjene Države i Sovjetski Savez bili su pokušaji stvaranja civilizacije u dotad neviđeno velikim razmjerima. A danas trebamo razmišljati o razmjerima na razini planeta, ne samo na kontinentalnoj razini. Što bi značilo izgraditi načine spoznavanja koji bi ljudima omogućili djelovanje u specifičnim kontekstima, no koji ujedno nisu i potpuno disfunkcionalni u smislu utjecaja na globalnoj razini? I kako školovati ljude da uopće razmišljaju o tome? Bogdanov kaže da je način na koji razmišljamo o prirodi uvijek povijesno oblikovan onim što rad jest u tom konkretnom trenutku. To svakako uključuje dosta magijskog razmišljanja o tome kako vidimo prirodu. I sad imamo miš-maš svih tih naslijeđenih načina razmišljanja: vidjeli mi prirodu kao hijerarhiju (naslijeđe feudalnih vremena) ili kao tržište (naslijeđe svijeta robne razmjene)… Danas nam priroda izgleda i puno kooperativnija nego što smo je doživljavali u bilo kojoj od tih dviju paradigmi, pa se ideje biološke simbioze danas čine nešto razumnijima nego prije. Možda stoga što je velika znanost danas tako silno kolaborativna možete pomisliti: što god ono što svi organizmi koji čine jednog sisavca uopće mogu raditi, to djeluje kao divovski znanstveni laboratorij. I to ima smisla, jer na kraju nesvjesno preuzimate model jednog za izgradnju drugog. PJ: Kako bismo trebali interpretirati te metafore? Koja su njihova glavna ograničenja? MW: Možda ima načina da pokušamo malo svjesnije razumjeti kako uvozimo metafore koje zapravo imaju veze s društvenom organizacijom u razmišljanje o prirodi. Trebali bismo pokušati ne gledati stvari isključivo kroz te metafore, ili ako nam zapne bez njih možemo ih rabiti malo pluralnije i ne misliti da je svekolika priroda objašnjena jednim nesvjesno nametnutim modelom. Dobit ćemo jedan dio slike ako razmišljamo o prirodi kao o tržištu, a drugi dio slike ako je vidimo kao kolaboraciju. Naime, ona je malo jedno i malo drugo, a možda i ništa od toga. Ako konkretno pogledate biologiju, ona je neobično komplicirana i raznolika, kao što život koji se laća koječega na koncu i ispadne: pokušaj sa svim. Čini se da je život u ovom ili onom trenutku isprobao svaku moguću metaforu! I možda je to nešto što otvara nove mogućnosti. Određena potkovanost u humanističkim znanostima mogla bi nam pomoći u skromnijem pokušaju uklanjanja grešaka iz naše upotrebe jezika. Ranije smo uzimali zapravo ograničene metafore iz prirode. Na primjer, ako uvedemo metaforu tržišta u prirodu i izvezemo je potom iz nje, neizbježno ćemo se suočiti s raznim pitanjima. Tko bi bio reklamni direktor u prirodi? Tko odvjetnik u prirodi? Što bi bilo intelektualno vlasništvo u prirodi? Ništa od toga zapravo nema puno smisla, pa vidimo da baš i nije dobra metafora. No ako bismo mogli ekstrapolirati neočekiva138
Razgovor s McKenziejem Warkom
Uspon i pad civilizacija
ne načine razmišljanja i stvaranja organizacija iz temeljitijeg proučavanja prirodnih znanosti, možda bismo mogli dobiti neočekivane rezultate. Mislim da bi to bio izazov za 21. stoljeće jer je jasno da neki oblici organizacija prirode-i-društva kojima se sada služimo neće još dugo funkcionirati. Stoga bismo možda trebali potražiti druge modele. Humanističke i društvene znanosti zaista se upiru da se ograde visokim zidom od razmišljanja otvorenog uma o prirodnim znanostima. Ima nekoliko zanimljivih iznimki, jedna od kojih su studiji znanosti i, posebno, feministički studiji znanosti. Takvi pristupi bili su putovi prema otvorenim raspravama s prirodnim znanostima iz smjera društvenih i humanističkih znanosti, i putovi izlaska iz jednostavno unaprijed postavljenih pretpostavki da rasprava između tih dvaju znanstvenih polja uopće nije moguća. Još uvijek postoji težnja da se rasprava vodi samo u okviru društvenih znanosti. Ali društveno kao zaseban entitet uopće ne postoji! To je ono što antropocen znači, zar ne? PJ: Razgovarate s pravom osobom… Potreba za prelaženjem granica disciplina upravo je razlog zbog kojega sam napisao ovu knjigu razgovorā. MW: S obzirom na to da ćemo se po svoj prilici suočavati s problemima koji zahtijevaju svakojake neočekivane oblike suradnje različitih vrsta znanja i rada, mislim da trebamo shvatiti prelaženje granica disciplina kao još veći prioritet nego u prošlosti. Znanost o klimatskim promjenama je prava znanost – ona nam govori o fenomenima koji se događaju sada i o onima koji bi se mogli dogoditi u budućnosti… Ali to čini uz pomoć simulacija koje nam daju model za cijeli planet, i ne kaže nam što napraviti u vezi s podizanjem razine vode u gradu New Yorku. Ne daje nam odgovor na to pitanje jer postoji još silno mnogo drugih znanja o kojima moramo promisliti kako bismo znali što činiti u toj specifičnoj situaciji. Stoga izlazak iz antropocena za nas znači suradnju, prevođenje i nalaženje solidarnosti… Ne zanemarujem razlike između načina spoznavanja, ali želim se baviti samo onim razlikama koje su važne. PJ: Uz pojam prirode, mijenja se i naše razumijevanje toga što znači biti čovjek. Kiborzi Donne Haraway (1995) [1985] nastali su iz vojno-industrijskog kompleksa, a muškarci i žene Paula B. Préciada biokemijski su produkti rodno-spolnoga industrijskog kompleksa (2013). U doba metaboličkog rascjepa, ljudski identiteti produkti su kompleksnih razmjena naše biološke prirode i rada – i usko povezani s dominantnom kapitalističkom ideologijom. Kao i kad je riječ o pojmu prirode, ne možemo naprosto ignorirati tu dihotomiju i zagovarati povratak u “izvorno stanje” – pa ipak, ne možemo prihvatiti ni ideologiju koja se tu nudi kao zadanu. U doba antropocena svjedočimo rađanju novoga ljudskog bića. Koje su osobite značajke toga novog ljudskog bića? Kako toga novog čovjeka možemo učiniti istinski slobodnim? MW: Nema baš kratkog odgovora, ali to bi bio taj projekt. Problem slobode uvijek je povezan s problemom granice i događa se unutar nekih granica, 139
Medijske studije Novo znanje za nov planet
ali danas imamo nove podatke o granicama o kojima treba promisliti. Mislim da bi antropocen mogao zaista značiti promjenu u pogledu na heliocentrični sustav ili teoriju evolucije. Kada Galileo javno kaže kako se Zemlja okreće oko Sunca, to nas zapravo navodi da razmišljamo o tome kakav je poredak kozmosa. Kada Darwin i Wallace razviju teoriju koja kaže kako nismo odvojeni od prirode, da smo samo još jedni sisavci i da svi evoluiramo na isti način – i to je izazov određenoj kozmologiji u kojoj su ljudi živjeli do tada. I sad dolazimo do ideje da zemaljski sustavi imaju određene granice, da je sve to konačno da nam se sve što izbacujemo kao otpad vraća kao bumerang. Ideja da materija i energija neprestano kruže posve podriva svaku razdvojenost ljudi i ne-ljudskog. Oni jednostavno nisu više odvojeni! Naša tijela sadržavaju plastiku koja je možda napravljena prije nego što smo se rodili. Tko zna? Te stvari su posvuda. Dakle, ovo je prava promjena u pogledu na svijet koja je u jednu ruku posvemašnja, a u drugu suptilna po tome kako djeluje na naše razmišljanje o stvarima. Znam da sam unutar termodinamičkog sustava, koji je entropijski i nije otvoren sustav! Moramo se odučiti od razmišljanja da jest. Ne možemo i dalje samo bacati otpad negdje… On nije negdje! On je svugdje! Ne postoji odvojeno mjesto na koje ga možemo staviti. Takva promjena razmišljanja djeluje na nizu razina. To je jedna od onih stvari gdje ključni podatak dolazi iz određenih vrsta znanstvenog znanja, ali procesuiranje tog znanja zahtijeva određeno humanističko znanje, a i neku vrst umijeća… Potrebno je ne samo pojmovno razmišljati o tome što taj problem znači nego i sagledati kako osjećamo taj novi pogled na svijet u kojemu moramo živjeti. Dakle, mislim da je riječ o kolaborativnom problemu mnogih načina spoznavanja i različitih načina procesuiranja toga što znači znati. Time to uvelike postaje i problem današnjeg sveučilišta. PJ: Međutim, mnogi još uvijek poriču dolazak antropocena… MW: Na Eugene Lang Collegeu sudjelovao sam na okruglom stolu pod nazivom Teorija za antropocen, zajedno s Royem Scrantonom i Stephanie Wakefield, a zatim sam krenuo osmišljavati Bingo za one koji niječu postojanje antropocena. Znate onu igru koja se igra na konferencijama kada svatko treba reći neke ključne riječi, a voditelj kaže Bingo? Svaki put kada to organiziram, dobijem istu vrstu poricanja. Na primjer: “Ah, to je stara vijest, to već znamo.” Ili: “Ne, to je tek prolazna moda.” To su očito ideološki odgovori koji dokidaju jedan drugog. Potom, netko uvijek kaže: “Malthus je bio u krivu… granice se uvijek mogu prijeći.” E pa, to je naprosto magijsko razmišljanje. Sav taj otpor u biti je emocionalne prirode, a usto, ako ste u nečemu školovani, ne želite to školovanje odbaciti. Svi žele nastaviti raditi ono što znaju raditi. Tako među humanistima uvijek čujete: “Pa, Walter Benjamin je već govorio o katastrofi, tako da tu nema ničega novog.” O čemu pričate? Ne možete samo tako filtrirati stvari, morate pročitati još toga i razmisliti o nekim novim problemima! Postoje zanimljivi pomaci u intelektualnom i umjetničkom svijetu u smjeru prestanka poricanja. Vrijeme da se zaista počnemo prestrojavati 140
Razgovor s McKenziejem Warkom
Uspon i pad civilizacija
istječe nam. Nema smisla sve vrijeme razgovarati o stvarima kao što su antropogena klimatska promjena… to bi postalo zbilja depresivno… Radi se o tome kako usvajate to znanje, i onda čak na neko vrijeme i zaboravite na njega, stvarajući istraživačke programe i iskustva učenja koja donose samopouzdanje i sposobnost za mijenjanje svijeta, a da pritom ne deprimirate cijelo vrijeme sve oko sebe. Stoga ćemo jednostavno staviti poricanje u zagrade i djelovati na drukčiji način te pustiti ljude da egzistiraju u tom stanju poricanja stvarnosti koje obilježava svakodnevno ljudsko postojanje. No, u tom stanju poricanja, ljudi i dalje rade na stvarima koje će biti korisne u budućnosti. Ako imate malu djecu, nećete im reći istinu o tome kako će jednog dana umrijeti. Nitko to ne radi! To bi naudilo djetetu. Pitat će vas sami kad budu spremni i kad budete razgovarali o tome. A s antropocenom nije drukčije nego s djecom. Ne možete nam samo stalno govoriti negativne stvari – morate poći s tog temelja fantazije da će sve biti u redu, iako neće. Jer to je ono što omogućuje ljudima da generiraju znanje i prakse koje će ostvariti ono što ja mislim da treba ostvariti: početak izgradnje nove civilizacije. PJ: Spomenuli ste kako su ljudi školovani da nešto rade, i onda samo to nastave raditi… Potrebne su godine i godine da biste postali akademski obrazovani, pa se ljudima, jednom kada završe sa studijem, baš i ne ide natrag! MW: Mislim da je Niels Bohr jednom pomalo cinično izjavio: “Znanstvena teorija koja je pogrešna dokazuje se kao pogrešna tek kad svi koji su na njoj napravili karijeru budu mrtvi.” Meni je to oduvijek bilo čudno, kako ljudi u tako različitim područjima kao što su fizika elementarnih čestica i poezija rade sjajne dok su vrlo mladi. Ali to nikako ne vrijedi u humanističkim i društvenim znanostima, gdje ljudi sazrijevaju mnogo kasnije. Čini se da optimalno stanje organizma za te stvari može prilično varirati… PJ: Kad govorimo o dobi, vrlo je zanimljivo razmotriti i aspekt roda. Nedavno ste bili na predavanju Anne Tsing o feminističkom pristupu antropocenu (Tsing, 2015). Možete li reći nešto više o tom pristupu? Koja su mu distinktivna obilježja? MW: Neću moći baš dobro reproducirati argumentaciju Anne Tsing, s obzirom na to da sam bio na predavanju ali nisam čitao njezine knjige. Međutim, mislim da postoji cijela loza mišljenja kojoj pripada Tsing, a koja je kritična prema transhistorijskoj apstraktnoj kategoriji čovjeka i prema određenom znanstvenom znanju što ga ta kategorija ko-producira. Od te misli možete poći u dva smjera. Jedan je smjer da je odgovor poezija, pa se tako riješite i ideje znanstvenog znanja i ideje apstraktnoga univerzalnog čovjeka kao njegova subjekta. Drugi smjer je zanimljiviji, a to je smjer feminističkih studija znanosti. Ne radi se samo o odbacivanju znanstvenog dijela i samo o poeziji – radi se o odbacivanju mitske, no često i ne vrlo zadovoljavajuće a čak i ne vrlo znanstvene kategorije Čovjeka 141
Medijske studije Novo znanje za nov planet
kao subjekta koji stvara znanje. Taj pristup silazi s puta prema određenoj vrsti univerzalizirajuće, apstraktne prakse transformacije (napose kolonijalnih) svjetova, kroz univerzalizirajući um koji neprestano misli da zna bolje. No taj pristup ne odbacuje znanosti kao takve, kao borbe za saznavanjem pojedinih dijelova svijeta. To mi se čini kao mnogo zanimljiviji put, osobito u primijenjenim znanostima. Jedan od odličnih primjera koje Tsing nudi je Fordlândia, napušteni industrijski grad koji je osnovan kad je britanska vlada potpisala ugovor s Henryjem Fordom o pokretanju plantaže kaučuka. Bio je to golem i masovan neuspjeh jer su sve napravili pogrešno. Ako stabla brazilskog kaučuka rastu jedno pored drugog, uništava ih gljivica zvana snijet koja lako prelazi s jednog drva na drugo. Dok se u džungli to ne događa jer su biljke udaljene jedna od druge, pa mogu ostati na životu čak i uz određenu količinu snijeti. I tako je plantaža, mislili su, napravljena kako bi se maksimizirala proizvodnja gume – ali zapravo se maksimizirala proizvodnja snijeti! Vjerojatno je na plantaži bila gomila nadničara koji su bolje znali zašto to neće funkcionirati od ljudi koji su mislili da su stručnjaci. Dakle, mislim da bi to bio put u propast – moramo kritizirati univerzalizirajući subjekt za kojeg se pretpostavlja da zna. Slavna verzija toga povezana je s time kako je Donna Haraway interpretirala ideju Roberta Boylea o znanstveniku kao skromnom svjedoku (Haraway, 1997), gdje samo gospodin određene vrste (u izvornoj formulaciji) ima ključeve promatranja koje uopće može proizvesti znanost. Možda nam je svima bolje s empirijskim znanostima o konkretnim stvarima koje proizvode empirijski i konkretni ljudi, a ne neki univerzalni mit o osobi. Možda trebamo promisliti, umjesto da to ignoriramo ili potiskujemo, o načinu na koji društvene razlike kontaminiraju navodno univerzalno znanje. To bi u stvari možda bilo i “znanstvenije”. PJ: Kad već govorimo o novom čovjeku i distinktivnim obilježjima novog čovjeka – kakva je vrsta obrazovanja njoj/njemu potrebna? MW: Možda se više radi o dihotomiji novog naspram starog, ili o tome da smo pomalo već umorni od novuma, odnosno od ideje da sve treba biti novo. Jedan od načina da se nešto napravi, a koji svakako nije nov, jest da se o arhivu razmišlja drukčije i da se propituje što zapravo nasljeđujemo od arhive. Mogli bismo poželjeti i baciti pogled na priče po strani, jer bi one mogle biti malo relevantnije za određenu situaciju. To osobito vrijedi za humanističko znanje, gdje ljudi naprosto uzmu po deset velikih imena i izvode s njima beskonačne varijacije. Svake godine netko napiše novu knjigu o Walteru Benjaminu, u kojoj nema nikakvih bitno novih informacija. Ne želim kritizirati ljude koji su provode mnogo vremena posvećeni tumačenjima Waltera Benjamina, ali zašto samo njega? A to se pitanje ne postavlja. Postoje razlozi zbog kojih se Walter Benjamin uspješno obraćao 1970-ima, ali govori li on još uvijek i 2015. godini? I možda njegova teorija nije mjesto gdje bismo trebali tražiti odgovore, možda možete naći nekoga drugog. 142
Razgovor s McKenziejem Warkom
Što ako ovo nije kapitalizam
U knjizi Molekularno crveno (2015a) izabrao sam, recimo, Bogdanova, jer se on puno više zanimao za prirodne znanosti nego mnogi njegovi suvremenici koji su bili formirani u marksizmu. A čak i u predznanstveno vrijeme, gotovo da je u nekoliko navrata pravilno uočio klimatske promjene. Nitko početkom 20. stoljeća nije posjedovao alat za razumijevanje klimatskih promjena, no Bogdanov kao da je shvatio što se događa s ugljikovim ciklusom. Eto, to je zanimljivo – imati intuitivno shvaćanje nečega prije nego što zapravo trebamo alat da se time pozabavimo. Zato je Bogdanov možda netko komu se trebamo vratiti. Moglo bi se reći da je primarno biti oprezan u vezi s novošću nečega, a možda je jedan načina za to mijenjanje odnosa prema prošlosti. Želio bih skrenuti pažnju i na sljedeća pitanja: može li se znanje malo više zasnivati na agendama? Može li se voditi agendama u svijetu, a ne vječnim konstruiranjem problema u akademskim poljima? Zatim, može li biti više kolaborativno? Možemo li izaći iz privatno-vlasničkog modela, gdje svatko ima svoje polje, a ako pišeš izvan svog polja smatra se da ometaš posjed? Kad sam na blogu napisao post o Pasoliniju, agresivno me napao jedan prijatelj s Facebooka. Ta osoba je provela godine rada proučavajući Pasolinija… i ja to, naravno, poštujem. Da sam i sâm više proučavao Pasolinija, svakako bih pročitao tu sekundarnu literaturu, koju je napisala ta osoba i drugi. Ali ako čitate sekundarnu literaturu, nemate vremena čitati ništa drugo. Tada to postane vaš život. Zato mislim da nam prioritet više ne smije biti model ježa koji kopa istu rupu i onda je posjeduje, pri čemu ne treba posve poreći taj model i njegovu vrijednost. Ježev pristup ima golemu vrijednost, ali meni se čini da trebamo malo više pristupa vezivnog tkiva, pristupa lisice, kojim iznalazite način da skočite iz jednog polja u drugo i povežete ih sa stvarima koje se događaju u svijetu. Trebamo to činiti i na način koji je ujedno pomalo eksperimentalan, otvoren, tako da ono što predlažem nije neki pragmatizam koji kaže da ljude trebamo školovati samo da rade ono što treba uraditi. Mislim da mi ne znamo što treba uraditi i stoga trebamo školovanje koja je puno otvorenije prema potencijalno alarmantnim ili barem zanimljivim novim situacijama. Postoji citat koji se pripisuje Hunteru S. Thompsonu: “Kad stvari postanu čudne, čudaci postanu profići” (Thompson, 1985). Dakle, postavlja se pitanje: kako proizvesti čudake za čudna vremena u kojima živimo? To mi se čini kao jedan od doista zanimljivih izazova u obrazovanju današnjice. ŠTO AKO OVO NIJE K APITALIZAM? PJ: Ljudi, moglo bi se kazati, stupaju u egzistenciju tek u odnosu spram svoga rada. U umreženom društvu tradicionalni rad se značajno transformirao. Koje su glavne značajke digitalnog rada? Kako se on razlikuje od svojih pred-digitalnih pandana? MW: Te su stvari malko suptilnije nego što ih se obično razumije. Prvo bismo trebali razumjeti kako se ono što bismo ranije smatrali tvorničkim radom također preoblikovalo informacijama, i kako se takav rad može 143
Medijske studije Novo znanje za nov planet
kontrolirati na mnogo apstraktnijoj razini i uz mnogo bolju oštrinu slike nego ikad prije. Simbol toga bili bi oni izvještaji o neaktivnosti Amazonovih radnika u skladištima: ako radite u skladištu i prestanete raditi na četrdeset sekundi, sustav to zna (Peer-to-peer Foundation, 2015). Takav tradicionalno maleni manevarski prostor što ga je podrazumijevao tvornički rad, čak i u najgoroj varijanti, da pronađete mjesto gdje vas se ne promatra i prestanete raditi na minutu, čak i ta mala margina je oduzeta. Drugo, činjenica je da na globalnoj razini tvornički rad nije uopće nestao. Na neki način moglo bi se reći da je zlatno doba fordizma tek počelo! Rad nije postao nematerijalan. Imamo na milijune tvorničkih radnika u Kini koji izrađuju cipele i kompjutere i što sve ne… Rad je materijalniji nego što je ikad bio! Više se temelji na izvlačenju više vrsta egzotičnih elemenata, s više tvorničkog procesuiranja, uz korištenje sve više energije – i mi se nalazimo usred toga. Mi uopće ne živimo u postindustrijskom, nematerijalnom svijetu. Ono što sebi predstavljamo kao tradicionalne oblike rada postalo je informacionalizirano na štetu radnika. Ako ljudi u tvornici štrajkaju, recimo u Kini – a živimo i u veliko doba radničkih nemira – njihova borba ne tumači se kao tradicionalni radnički pokret jer nam taj jezik više nije na raspolaganju. Kao što su ti radnici shvatili, tvornički rad je ne-zabavan rad koji radite da biste preživjeli, i nema povratka na farme. Dakle, ima puno radničkog aktivizma, samo ne kroz službene sindikate ili kroz stari jezik radničkog pokreta. Treće, imamo i fenomen druge vrste koji je kudikamo prisutniji u najrazvijenijem svijetu, gdje ljudi specifično rade na produkciji novih informacija. (Najrazvijeniji svijet nije isto što i Zapad – njegovi džepovi postoje diljem svijeta.) I je li to uopće rad? U određenom smislu ne možete ga baš industrijalizirati. Zbiljski nove ideje ne stižu na vrijeme. A zanimljivo je da neki od modela koji organiziraju takav rad dolaze iz velike znanosti. Nije slučajno da velike kompanije kao što su Google i Apple razmišljaju o onome što grade kao o kampusu. Oni ih podižu kao zaista vrhunske istraživačke laboratorije. U to međutim spada mogućnost da odvojite inovativni dio rada od rutinskog. Potom, mnogo potpornog rada može se pretvoriti u rutinu. Klasična slika nekoga tko u biološkom laboratoriju uzima jednu pipetu za drugom… to je kao tvornički rad. Radite to da biste zaradili svoj doktorat, onda dobijete svoj doktorat, a onda radite to i to da biste dobili stipendiju. I tako dalje. U jednom trenutku, u pokušaju da pronađem drugo ime za takav rad, jer ne možete ga baš voditi pod rad, prozvao sam te ljude hakerskom klasom. Hakerska klasa ne odgovara istim prijetnjama i obećanjima kao radnička klasa te radi u svoje vlastito vrijeme. Dakle: pod jedan, informacionalizirani rad, ali: pod dva, neizmjerna ekspanzija globalnog rada; pod tri, uspon hakerske klase u najrazvijenijim zemljama, koje stvaraju nove forme, ali ne ispunjavaju forme sadržajem kao što to čini rad. Tu je i četvrto, a ono je globalna stvar: kako sve koristimo informacije da bismo izvukli vrijednost iz ne-rada (non-labour). I to je nešto što je stvarno dosta novo. Pa tako, ako hodate New Yorkom sa 144
Razgovor s McKenziejem Warkom
Što ako ovo nije kapitalizam
svojim mobitelom, generirate podatke. Niste zapravo na poslu, i svakako vam ne plaćaju za to. Donekle, znači, imamo novu vrstu političke ekonomije, u kojoj se radi o nejednakoj razmjeni informacija. Ona se temelji na tome kako izvući informacije iz rada, onoga što nije rad, a i iz hakerske klase, koja proizvodi oblike u kojima će informacije biti ekstrahirane. Vektorska klasa izvlači višak informacija iz svoje kontrole informacijskog vektora. Ona izvlači informacije gdje god vi radili, ne-radili, hakirali. Čak pokušava i provoditi moć nad kapitalističkom klasom putem nadzora informacija, relegirajući kapital da profitira od pukog izrađivanja stvari. PJ: U očima većine ljudi digitalni rad je neodvojiv od kapitalizma – koji je zauzvrat dijalektički povezan s metaboličkim rascjepima u svim područjima našeg postojanja. Oslobađanje ugljika i njegove posljedice na klimu našeg planeta samo su njegove najočitije manifestacije… Međutim, već prije stotinjak godina Bogdanov je ponudio način na koji možemo sagledavati znanost i rad zajedno a da ih ne svodimo na razmjensku vrijednost. U knjizi Molekularno crveno (Wark, 2015a) primijenili ste Bogdanovljeve pouke na doba antropocena. Kako da zamislimo digitalni rad koji ne perpetuira logiku kapitalizma i s njom povezane metaboličke rascjepe? MW: Metaboličke rascjepe shvaćam ponešto drukčije od Johna Bellamyja Fostera (1999) i drugih koji su s pravom izvukli tu temu iz Marxa (1981) [1894]. Ponekad se metabolički rascjep tumači kao da je društvo izvan ravnoteže s prirodom. No ja ne volim praviti tu distinkciju unaprijed, pa o metaboličkom rascjepu možete zapravo razmišljati kao o geofizici, gdje imate neke metaboličke procese koji se šire na dotad neviđen način i prolaze cijelim planetom. Očito, ključni proces ovdje je ugljik. Ako uzmete ugljik kojem su trebala tisućljeća da uđe u zemlju i onda ga šibnete u zrak u roku od par desetljeća, to je metabolički rascjep – i možete slobodno očekivati da će se početi događati nezgodne stvari. No ugljik je samo jedan metabolički rascjep, a možda ćemo nabasati i na razna druga ograničenja. Ne znam je li vrhunac proizvodnje fosfora stvaran ili nije, ali ljudi počinju raspravljati o tome. Moderna industrijska poljoprivreda oslanja se na fosforne spojeve. Jesmo li dakle ostali bez dostupnog fosfora? Ne znam odgovor, ali ljudi o tome debatiraju. Ako pogledate periodni sustav elemenata, imamo svakojake elemente, od kojih neke trebamo u određenim spojevima, a oni postaju sve rjeđi ili ih se veoma teško ekstrahira. Nisu to samo ugljikovodici. Dakle, u toj bismo fazi možda trebali nanovo promisliti o svemu tome. Metabolički rascjep je neobičan i vrlo slojevit fenomen – jednom kad smo došli do sedam milijardi ljudi i još tko zna koliko, onda smo zaista prenapregnuli infrastrukturu koja sve to drži na okupu. PJ: Što bi dakle bio digitalni rad u tom kontekstu? MW: Moramo razumjeti da digitalni rad nije nematerijalan, da je itekako impliciran u procesima izvlačenja, proizvodnje i korištenja energije. Podatkovni centri vjerojatno proizvode mjerljive doprinose globalnom zatopljenju već i sami, zbog količine energije koju koriste i količine zagrijavanja 145
Medijske studije Novo znanje za nov planet
koju proizvode. Već i energetski troškovi samog upravljanja informacijskom infrastrukturom nisu zanemarivi. To je implicirano i u elektronskom otpadu – ne možete zapravo ništa napraviti s elektronskim uređajima nakon što ih proizvedete jer nisu napravljeni tako da se mogu rastaviti na bilo kakav koristan način. Ti uređaji sadrže svakojake elemente; oni u osnovi rade na periodni sustav elemenata. To je itekako drukčije od kapitalizma 19. stoljeća, kad su ljudi tek počeli razumjeti ponešto od osnovne kemije. Danas koristimo periodni sustav na silno složene načine i proizvodimo spojeve koji ne postoje drugdje u Sunčevom sustavu niti će ih se ikad moći proizvesti bilo kakvim drugim postupcima. Što ćemo s tim stvarima? Digitalni rad nije odvojen od svega toga. On je itekako impliciran u metaboličkom rascjepu, ali ujedno može generirati načine kognitivnog mapiranja koji bi mogli objasniti kako on funkcionira. Danas imamo podatke, kritičku pozornost spram tih podataka, modeliranje, slike, oblike vizualizacije, načine kazivanja priče koji mogu objasniti kako se te stvari zbrajaju i u kojim bi trenucima mogli postati zamjenjive, a u kojima ne. Dakle, postoji određen način na koji možete povezati skup vještina hakerske klase s njihovim osjećajem vlastite vrijednosti, i njihovu konkretnu vrijednost s drugim činiteljima koji uviđaju u čemu je problem i što s njime treba napraviti. To mi se čini kao projekt 21. stoljeća s kojim treba nastaviti. PJ: Kritičari često zaboravljaju da je kapitalizam doista velik problem našeg društva, ali nije jedini. Kao što ste rekli u uvodnom obraćanju na #FOMO-u, “kad bi se kapitalizam sutra ukinuo, problem metaboličkog rascjepa ne bi time bio čarobno riješen “. Zbog toga trebamo teoriju za antropocen – doba u kojem se “o društvenom životu više ne može razmišljati kao o autonomnoj sferi odvojenoj od njezine baze i materijalnih uvjeta postojanja” (Wark, 2015d). Možete li ukazati na neke smjernice prema analiziranju problema antropocena s onu stranu kapitalizma? MW: Najprije bismo trebali napraviti jedan misaoni eksperiment: što ako ovo nije kapitalizam, nego nešto gore? I kako to opisati? To je pedagoški izazov. Hajdemo na trenutak obustaviti vjeru da je kapitalizam vječna i nepromjenjiva esencija kako sâm misli da jest. Što ako već imamo novi, i još gori, način proizvodnje koji funkcionira kao parazit povrh njega? Ne marim mogu li ikoga uvjeriti u ovo ili ne mogu. To je više kao znanstvenofantastična priča. Mogu li ljudi dovoljno dugo obustaviti nevjericu da promisle o svijetu na taj način? To je izazov. Kapitalizam je sustav drugog reda zasnovan na nejednakoj razmjeni s primarnom proizvodnjom. Što ako se sustav drugog reda, kapitalizam, zauzvrat temelji na nejednakoj razmjeni informacija, a ne energije ili materijalnih dobara? S tog gledišta, na neki način čak je i kapitalistička klasa danas razmjerno podređena klasa, u smislu da danas možete voditi i globalnu kompaniju koja pripada skupini Fortune 500 a ne proizvesti baš ništa. Možete cijelu proizvodnju prebaciti na zavisne kapitalističke proizvođače. Apple ne izrađuje računala ili mobitele – i ne mora. 146
Razgovor s McKenziejem Warkom
Što ako ovo nije kapitalizam
Postoji li dakle nešto gore od kapitalizma, možda povrh kapitalizma, što kontrolira čak i kapitalizam, gdje se nejednaka razmjena informacija temelji na cjelokupnoj globalnoj informacijskoj infrastrukturi? Možda je to ono s čime imamo posla. Možda doista jest gore od kapitalizma. To nije ta tehno-utopijska priča, ali isto tako nije ni priča u stilu “trebamo samo negirati kapitalizam i onda ćemo sve svoje probleme lako riješiti”. To očito nije istina. Kako proizvoditi za potrebe sedam milijardi ljudi? Pa da promotrimo stvari i na mikro-razini i eksperimentalno: što su oblici života? I na apstraktnoj razini: kako planet funkcionira u ovom trenutku, kad je sve sadržano u svemu drugome? Činjenica da se te razine ne spajaju u sredini moment je koji nas može nečemu podučiti. Svi bismo voljeli znati: što je rješenje? Ne znam. Nitko ne zna! Nitko nema nikakvog pojma! Ako pogledamo neke od tih lokalnih eksperimenata održivog uzgoja i potom pogledamo taj globalni metabolički rascjep – to se ne poklapa. To je moment koji bi nas mogao podučiti. Ljudi žele odgovore, a ne pitanja – a cijeli smisao pedagogije je pronalaženje pravih pitanja. PJ: Po svoj prilici, učitelji bi trebali biti predvodnici društvene promjene. Međutim, današnji rad u školama i na sveučilištima još je uvijek usko isprepleten s logikom kapitalizma. Kako hakirati aktualni obrazovni sustav da bismo posegnuli onkraj kapitalizma? Bismo li se trebali riješiti tradicionalnih škola i deinstitucionalizirati obrazovanje, kao što je predlagao Ivan Illich (1971, 1973) i pokret raz-školovanja (Jandrić, 2014, 2015b) ili bismo trebali izgraditi alternativne institucije? Ako je tako, kakve bismo institucije trebali izgraditi? MW: Mislim da to pitanje ovisi o taktici lokalne situacije. U ovom trenutku u Sjedinjenim Državama djeluju snage koalicije koje doista žele potpuno ukinuti javno školstvo. Dijelom vjerski fundamentalisti, dijelom ambiciozna srednja klasa, dijelom komponenta vektorske klase koja želi ograditi i “privatizirati” cijelo obrazovanje kao biznis informacijskih usluga – i domoći se državnih prihoda od toga. Čini mi se da u toj situaciji morate braniti javni sustav na svim razinama, barem u načelu. Ali u praksi državne su škole na nekim mjestima u Americi samo disciplinske i nadzorne ustanove. One su u principu neka vrsta pred-zatvora. Djeca odlaze u privremeni zatvor do svoje otprilike šesnaeste godine, a onda idu u pravi zatvor. To je u suštini ono što smo stvorili. PJ: Henry Giroux i cjevovod od-škole-do-zatvora (2011a)… MW: Da, to je stvarnost. I to zastrašujuća, jer proizvodimo čitavu jednu populaciju koja ima samo kriminalne vještine i opcije. To je upravo ono za što ih ovaj sustav obučava! Njima nije pružena mogućnost da nauče svirati violinu ili da vježbaju trigonometriju ili barem osnovne uredske vještine – te stvari nisu ni bile ponuđene. Tu su potom i debate srednjeg staleža poput: bismo li trebali poslati svoju djecu u magnetsku školu, ili u onu gdje se provodi hipijevska pedagogija, ili u novu ugovornu odnosno licenciranu školu? Siromašni nemaju sve te opcije! Netko ih mora moći fizički odvesti tamo. Ako odete u kafić iz jednog lanca ovdje u New Yor147
Medijske studije Novo znanje za nov planet
ku, kavu će vam kuhati Afroamerikanke. U vrlo kratkom roku informirali su ih koja im je smjena, a nadzor nad njihovim radom i načinom na koji ga obavljaju tolik je da jednostavno nemaju izbora kad je školovanje posrijedi! Moraju uzeti što god im omogućuje da se prehrane. To je strašno traćenje ljudskog potencijala. Zato sam pomalo umoran od retorike u stilu: “Hajdemo uništiti škole i ponovo osmisliti škole!” Za koga? U javnim raspravama u Sjedinjenim Državama uopće ne čujete ideju da bi školovanje trebalo biti dostupno svima. A za mene je to doista ključni problem. Jednostavno otpuštamo silno mnogo ljudskog potencijala – nemojmo ga zvati ljudskim “kapitalom”. Oni su višak! Gospodarstvo koje ne zna kako iskoristiti kapacitete svojih ljudi očito je disfunkcionalna. U nekom drugom kontekstu možete eksperimentirati s pedagogijom – i to je sjajno! Ali nešto valja reći i o svim tim navodno zastarjelim vrijednostima našega javnog sustava koji proizvodi prilično standardizirano obrazovno iskustvo, gdje sva djeca uče uvelike slične stvari, gdje sva djeca uče pravu znanost, matematiku i tako dalje, i uči ih se da čitaju i razmišljaju svojom glavom. U obrazovanju, na neki način čak i uključenost u rad zajednice može biti mač sa dvije oštrice. Pa kad zajednica govori: “Gledajte, mi govorimo različite jezike, imamo drukčiju povijest, zašto ona nije u nastavnom programu?” – mislim da biste to mišljenje trebali poslušati. Ali kad zajednica kaže: “Mi ne vjerujemo u fiziku i znanost!” onda morate reći: “Hej, čekajte malo, mogli bismo podučavati neke jako važne stvari o tome što se dogodi kad se fizika primijeni na svijet, ali prilično sam siguran da se Zemlja vrti oko Sunca. Tu nema spora.” Dakle, mislim da se uvijek radi o taktičnosti u pristupu takvim stvarima. GE JMERSK A ZNANOST PJ: Kad govorimo o nastavi, morali razmotriti i istraživanja, pa i šire, strukturu ljudskog znanja. U televizijskom intervjuu iz 2011. godine posvećenom naslijeđu Marshalla McLuhana rekli ste: Mislim da sveučilišta s vremena na vrijeme trebaju karizmatične autsajdere, da malo protresu stvari i pokažu kako ih se može raditi drukčije. Mislim da je to jedna od funkcija u akumuliranju znanja. Ali to nije uobičajena rutina: osoblje koje dio po dio gradi doprinos našem razumijevanju jedne stvari povezane s drugom… Postoji određena neosobnost u znanosti. Ali svako malo potrebna joj je ta druga figura. (Wark, 2011b)
Ovaj citat iznimno podsjeća na Thomasa Kuhna i njegove znanstvene revolucije (Kuhn, 1962) – što ne čudi s obzirom na to da su Thomas Kuhn (1922. – 1996.) i Marshall McLuhan (1911. – 1980.) bili suvremenici. Međutim, proteklo je mnogo vremena otkako su Kuhn i McLuhan razvili svoje teorije. Kakva je uloga sveučilišta u stvaranju znanja u doba digitalnih kultura? 148
Razgovor s McKenziejem Warkom
Gejmerska znanost
MW: Mislim da Kuhnov pogled na to kako su se dogodile znanstvene revolucije još uvijek donekle drži vodu. Mogli bismo se malo pomaknuti s te točke, jer Kuhn u cijelosti razmišlja s gledišta revolucionirajuće teorije, a ja mislim da je danas ključno razmišljati o raznolikosti onoga što sveučilišta trebaju raditi. U tom kontekstu mislim da je rad Petera Galisona vrijedan pažnje. On ukazuje na odjelitu i povezanu evoluciju znanstvenih teorija, eksperimenta i instrumentacije. Proboj se može dogoditi na svakoj od tih razina i one se ne mijenjaju sve po istom rasporedu. Često je održiva teorija ona koju zapravo možete testirati u određenom trenutku u vremenu. Kuhn (1962) je izostavio te druge temporalnosti, dok po Galisonovu (1997) mišljenju jedno nikad ne određuje drugo. Postoje ta čudna (ne-)preklapanja povijesti znanstvenog pristupa testiranju stvari, toga tko uopće gradi taj aparat i temporalnosti ljudi koji razmatraju što bi bilo zanimljivo testirati. Fizika čestica došla je do točke kad se teorija razvija već desetljećima, i ljudi su izgradili čitave karijere zasnovane na netestiranim teorijama – naprosto stoga što još nismo smislili aparat tih razmjera, ili barem tog tipa, koji bi mogao proračunati te testove. Jedan način pristupa tomu bio bi ne privilegirati nijedan aspekt onoga što sveučilište radi, kao niti bilo koji tip koordinacije koja bi se mogla odvijati. Zaista se ima štošta reći o tim skromnim i nezainteresiranim znanstvenjcima koji za svoju generaciju predstavljaju sve što trebate znati o X. Imaju svoje male svjetove sitnih ljubomora, suparništava i koječega drugog, ali oni su učenjaci korisne vrste. Ne misle da su Kant, mogu vam samo reći što je Kant radio i zašto je to važno. I poznaju sve druge ljude koji rade istu stvar. To je to! To je sve što oni rade. Ali ako želite napraviti nešto originalno što otuda kreće, trebate tu osobu. A oni obično nisu toliko uzbudljivi. Njihovi radovi nisu toliko zamamni. I netko drugi će imati njihov posao, radeći istu stvar kad njih više ne bude. Ali nama treba sve to! To je često dio te birokratske strane sveučilišta, ali mislim da je doista nužno da ljudi naprosto ponavljaju te stvari. PJ: Kao na primjer knjižničari… MW: Da! Trebamo knjižničare! Oni znaju gdje se stvari nalaze, mogu vam ih pronaći, pa kada nešto trebate – odete i pitate knjižničara. I oni često znaju čak i što biste ubuduće mogli željeti. To je fascinantno kod knjižničara – oni znaju što želite i prije nego što vi znate da to želite! Mislim da razni djelići aparata znanja uključuju velik raspon tipova ličnosti i koordinacije znanja, i da ni u kojem slučaju ne možete izgraditi odsjek samo oko jednog tipa, a kamoli sveučilište. Trebat će vam karizmatična samoizumljena figura koja često nije suviše velikodušna kada treba priznati odakle je dobila svoje znanje – jer često to i ne zna. Jednostavno se nada da ga je izmislila! Ali ona samo apsorbira i impersonalizira to znanje… Moram priznati krivnju, i sam funkcioniram na taj način. U proizvodnji znanja, međutim, ovisite o svim tim ljudima koji tvore svoje područje, koji ga drže u funkciji, i ovisite o raznim drugim vrstama rada. Zato bismo zapravo trebali misliti o znanju kao o golemoj suradnji, a do sasvim 149
Medijske studije Novo znanje za nov planet
nedavno i kao o vrsti proizvodnje ne-robe koja je funkcionirala doista dobro. Ako je u posljednjih nekoliko stoljeća išta funkcioniralo dobro, onda su to bila sveučilišta. Stoga me silno brine što ga ljudi žele uništiti. PJ: Kakav je učinak digitalnih tehnologija na naše razumijevanje ljudskog znanja? Možemo li govoriti o zasebnim digitalnim epistemologijama? Ako da, kako se one razlikuju od svojih analognih pandana? MW: Mislim da se zapravo tek počinjemo hvatati u koštac s tim pitanjem, i iskreno, nemam dobre odgovore na to i ne znam tko ih ima. Neke stvari naprosto se čine relativno bez presedana, u smislu da je ono što danas možete napraviti uz pomoć velikih skupova podataka doista prilično novo. U knjizi Molekularno crveno (Wark, 2015a) pristupio sam tomu kroz prizmu klimatologije, pri čemu je velik dio njezine moderne povijesti povezan s razumijevanjem fundamentalne varijabilnosti na osnovi koje se barata podacima. Čak i u idealnim okolnostima, podaci iz vremenske prognoze upitni su jednostavno zato što se svijet mijenja – ne možete imati meteorološke stanice na jednom te istom mjestu tokom cijelog stoljeća jer to mjesto ne ostaje za čitavog stoljeća. Klimatologija je znanost velikih podataka koja zorno pokazuje koliko je znanost velikih podataka zamršena – i zašto su neke tvrdnje u vezi s velikim podacima prilično upitne, pogotovo kad, za razliku od klimatskog modeliranja, nemate dobru jednadžbu pomoću koje možete testirati pouzdanost podataka. Klimatologija je također vrlo zanimljiva kao grana znanja koja se zasniva na zaista golemim skupovima podataka koje proizvode globalna infrastruktura i globalna znanstvena suradnja, i to za Hladnog rata, u teškim i ujedno obećavajućim okolnostima. Tokom Hladnog rata i Istok i Zapad željeli su ostaviti dojam kao da surađuju na znanosti. Ta se pak suradnja odlično uklopila u postkolonijalni moment jer su obje strane željele izgledati kao prijatelji svijeta u razvoju. Dajte nam vaše vremenske podatke, a mi ćemo podijeliti svoje rezultate s vama! Klimatologija se dakle gradi na informacijskim tehnologijama, na globalnim infrastrukturama, na velikim skupovima podataka, ali i na suptilnoj geopolitici – ako razmislite o svim tim elementima, to je model toga kako će velik dio proizvodnje znanja u budućnosti izgledati. No, često smo u zaostatku kad je posrijedi postavljanje teških pitanja o skupovima podataka, i po meni je taj dio prilično zabrinjavajući. Na primjer, kad je velik skup podataka vlasnički i ne može se dijeliti, tada rezultate istraživanja tumačite na temelju podataka koje nitko ne može provjeriti. Vidio sam doista odličan primjer zasnovan na golemom skupu podataka o mobilnim pozivima, u kojem se radilo o tome koja je druga najčešća osoba koju ljudi zovu. Najčešća osoba koju većina ljudi zove vjerojatno je njihov životni partner. Stoga je istraživačko pitanje glasilo: tko je druga najčešća osoba? Prijatelj? Studija je zasnovana na određenim pretpostavkama, koje su upitne, ali dobiva dobre rezultate u pogledu rodnih razlika i promjena kroz vrijeme. Međutim, taj rezultat nikako ne 150
Razgovor s McKenziejem Warkom
Gejmerska znanost
možete verificirati! Studija je zasnovana na određenom vlasničkom skupu podataka, i njezin autor ne smije vam reći čak ni iz koje su zemlje ti podaci! A ja mislim da je važno reći da ta studija vjerojatno nije znanost. Ako podaci nisu javni, to zapravo nije znanost – onda radite nešto drugo i ne možete si prisvajati glamur tog imena. Postoje, dakle, značajna pitanja koja treba postavljati o podacima. Istovremeno, jako važan proboj u klimatologiji jest taj da su i druge grane znanosti o Zemlji počele kvantificirati složene procese. Oblici znanja koje imamo kao rezultat temelje se na simulacijama. To je simulacijska znanost. Čak i objašnjavati zašto je to znanost, ljudima koji nisu obrazovani u modeliranju i simulacijama, veoma je teško. No to jest znanost i – unutar određenih granica – ona donosi značajne rezultate. Stoga ispada da je Baudrillard (1995) bio pomalo u krivu u vezi sa simulacijama – ako postupate kako valja, one su zapravo među najpouzdanijim formama znanja koje možete producirati! Ali u neku je ruku bio i u pravu. Simulacija je stvarnija od realnosti. No u epistemološkom ste smislu stvorili simulaciju stvari koja se temelji na određenim pojednostavljenim pretpostavkama koje mogu ili ne moraju biti dovoljno robusne da bi vam dočarale što se događa. U klimatologiji postoji dobar test za simulaciju: može li ona “predvidjeti” kakva je bila klima u prošlosti? No u dobrom dijelu znanja koje se temelji na simulaciji ne postoji način provjere. PJ: A kako se to odražava na društvene i humanističke znanosti? MW: Istovremeno je ohrabrujuće i alarmantno da se danas uz posao koji se radi u tom području u društvenim, pa čak i u humanističkim znanostima, veže određen prestiž. Svjedočimo golemom rastu u digitalnim humanističkim znanostima, što mi se čini doista zanimljivim. No koliko znam, to područje još nije proizvelo doista protuintuitivne rezultate koji bi bili i uvjerljivi. Velik dio digitalne humanistike već potvrđuje stvari koje znamo uz pomoć drugih metoda – to je zanimljivo, ali ne naročito zanimljivo. Kad bi vam netko rekao nešto što apsolutno nikad ne biste naslutili, o povijesti romana (a te stvari postoje!), na temelju skupa podataka o 30 tisuća devetnaestostoljetnih romana – taj rezultat bio bi zanimljiv. Ali takav još nije iskrsnuo. To vas zapravo postavlja u sustave koji su vrlo podesni za igranje. Ponekad je digitalna humanistika gotovo poput kompjuterske igre – uvijek postoji način na koji možete osnažiti karijeru ako igrate na pravi način, čak i ako ne proizvodite nikakve zanimljive rezultate. Često mi govore koliko su znanstvenici važni zbog visine novčanih potpora koje su prikupili, a ne zbog rezultata koje su dobili. Radite ono što vam donosi bodove, umjesto onoga što bi vam osiguralo doista protuintuitivan robusni rezultat. Pa ipak, budući da nitko u ovom trenutku nema bolju ideju o tome kako da koordinira znanje na ljestvici, gejmifikacija aparata znanja je nešto što ne bismo trebali posve odbaciti. To je također i problem razmjera – vjerojatno već imamo milijune znanstvenih radnika, koji stvaraju Bog zna koliko podataka i koliko znanstvenih radova. Da bismo sve to obu151
Medijske studije Novo znanje za nov planet
hvatili, morali bismo imati onaj alat drugog reda unutar mehaničkog sustava o kojemu je tako šarmantno govorio Vannevar Bush (Bush, 1945). Uslijed toga se vjerojatno značajno odmičemo od tog trenutka kad pojedinci mogu napraviti bilo što značajno. U svakom ste području dio nekog aparata. Međutim, ako o tome razmišljamo dijalektički, onda se trebamo pitati koja je uloga onih koji se umiju individualizirati unutar tog sistema, a zatim se prikazati kao jedinstveni koordinatori odnosno specifikatori onoga što znanje jest? To gotovo da je oblik umjetnosti. Ne želim umanjivati vrijednost onoga zbog čega je Stephen Hawking poznat u svom području – ali on je i umjetnik. On je performer. On zna izvoditi ulogu koja koordinira mnoštvo područja interesa oko kozmologije. Stoga izgleda da u svijetu koji je sve impersonalniji u proizvodnji znanja zapravo veću ulogu dobiva nešto osobno, umjetnost singulariziranja cijelog područja u osobnoj viziji. PJ: Prije nekoliko godina vodili ste veoma zanimljiv intervju s Kimom Stanleyem Robinsonom (Wark & Robinson, 2013). Zajedno s Williamom Gibsonom, Ursulom LeGuin, Isaacom Asimovim i mnogim drugima, Robinson kao da uspijeva dobro zahvatiti duh svog vremena, a i iznijeti neke svježe uvide. U njegovu slučaju, umjesto sveprisutnih distopija, on nudi junake-znanstvenike i razne ljevičarske utopije. Kakav je odnos između znanstvene fantastike i znanosti? Kako znanstvena fantastika obogaćuje naše razumijevanje svijeta i koja su njezina ograničenja? MW: Jedna od stvari koje su nam potrebne pored znanosti, općenito govoreći, jest umjetnost. A Stan je popularan romanopisac, no takav da mu tu popularnost donose tisuće ljudi s određenom tehničkom ili znanstvenom naobrazbom. Mislim da je znanstvena fantastika važan žanr, ali ne i jedini žanr koji nam omogućuje određen razgovor među ljudima čiji je rad inače prilično usko specijaliziran i uglavljen u svjetonazorima i metaforama koje proizlaze iz te specijalizacije. Opće je mjesto da se u znanstvenoj fantastici ne radi o budućnosti, nego o alternativnim mogućim sadašnjostima. Znanstvena fantastika je jedna od stvari koje vam omogućuju da razmišljate o odnosima među različitim vrstama znanja… U znanstvenoj se fantastici ne radi uvijek o znanosti, neka djela zapravo ignoriraju znanost, ali obično govori o geopolitičkoj realnosti. Postoji knjiga Grad i grad (The City & the City, Mieville, 2009), koja među ostalim govori o Izraelu, o Balkanskim ratovima, o životu tik pored nekog koga “nema”. No, Stan… on je studirao s Fredericom Jamesonom, američkim marksistom i kulturnim kritičarom i s Garyjem Snyderom, koji nalikuje budističkom pjesniku u planinama; a imao je i značajne susrete sa znanostima. Tako je on pokušao povezati te tri stvari. Po meni je razmjerno jedinstven taj pokušaj da se tri veoma različita svijeta, odreda vrlo kalifornijska, supostave u dijagram. To je još jedna odlika Stanova rada: prožet je tom poslijeratnom ambicijom da Kalifornija postane kulturno središte. Jameson je radio u San Diegu; Kalifornija je jedno od najvažnijih središta znanosti 20. stoljeća; ali Kalifornija je također i kontrakultura. A Stan pokušava 152
Razgovor s McKenziejem Warkom
Od samoobmane do kritičkog djelovanja
sklopiti te dijelove u cjelinu – umjesto da ih postavi u sukob, on razvija formu kao dijalog. To bi bio samo jedan primjer. Postoji brazilski znanstvenofantastični pokret koji se zove solar punk i koji to još više decentrira, što je zanimljivo. Potom je tu afro-futurizam. U ideološkom smislu Afrika i afrički jezici predstavljaju prošlost – tako da mi se to što znači promišljati budućnosti kroz afričku prizmu čini kao zaista zanimljiv kulturni prostor. Kako bismo objedinili predodžbe, priče ili osjećaje koji još ne postoje u glavnim tokovima, treba vam i ono popularno i ono marginalno. Eve S. Mosher je umjetnica koja je upotrijebila marker za označavanje nogometnih polja kako bi označila razinu vode u Brooklynu kakva će biti za pedeset godina (Hanscom, 2011). To očito nije egzaktna znanost – ali znamo da će razina vode biti visoka, zar ne? I dojmljivo je vidjeti kako bi mjesta kojima prolazimo svaki dan mogla prestati postojati još za života moje djece. Katkad i posve “marginalne” forme umjetnosti imaju vrlo specifičnu namjenu. Mislim da filmovi kao što su Marsovac (Scott, 2015) ili Gravitacija (Cuaron, 2013) zapravo govore o nesvjesnom antropocena. U njima je riječ o tome koliko je društveno udaljeno od prirodnog, oni pokazuju tu razdvojenost i govore o načinima promišljanja o tome kakva bi njihova povezanost trebala biti. Dakle, mislim da nesvjesno popularne kulture zapravo procesuira sve to. Ono je živo i zdravo. PJ: Proveli smo mnogo vremena u razgovoru o odnosima prirodnih te društvenih i humanističkih znanosti, ali nismo se zapravo dotakli umjetnosti… MW: Gravitaciju (2013) su snimili veliki filmski umjetnici, a cijela društvena egzistencija njenih protagonista je krhka svemirska stanica koja će udariti o Zemlju. To je slika koja vam pomaže da procesuirate osjećaj antropocena a da se pritom ne suočite izravno s problemom. To je ono što mi se čini zanimljivim. Imamo i nešto lošiju verziju u Marsovcu (2015), u kojem će planet vrlo uskoro postati nemoguć za život, a protagonist filma je biolog, pa da vidimo što možemo učiniti. No to je individualistička borba, koja izostavlja dimenziju suradnje i precjenjuje koliko bi laka čak i ta imaginarna situacija bila. Uvijek je dobro i loše gledati na te stvari kroz popularnu prizmu. Kinematografija to zna. Hollywood je naše popularno nesvjesno, a sada je ono naskroz u antropocenu. Umjetnost još uvijek ima ulogu u radu na popularnom nesvjesnom, to je njezina uloga, u hakiranju novih oblika za njegovo izražavanje. OD SAMOOBMANE DO KRITIČKOG DJELOVANJA PJ: Za nekoliko dana, ovdje u New School, sudjelovat ćemo na konferenciji Platformski kooperativizam. U uvodnom tekstu za konferenciju Trebor Scholz piše: Od svih čudesa koje nam Internet donosi, u njemu dominira ekonomija monopola, izvlačenja i nadzora. Obični korisnici zadržavaju
153
Medijske studije Novo znanje za nov planet
veoma malo kontrole nad svojim osobnim podacima, a digitalno radno mjesto polako se uvlači u svaki kutak radničkog života. Online platforme često iskorištavaju i pogoršavaju postojeće nejednakosti u društvu, čak i kad obećavaju da će biti veliki izjednačitelji. (Scholz, 2015)
Nasuprot opisanoj platformi kapitalizma, Scholz predlaže alternativu u vidu platformskoga kooperativizma – a konferencija se predstavlja kao “zabava povodom ‘izlaska iz ormara’ za kooperativni Internet” (Scholz, 2015). Može li platformski kooperativizam zaista “vratiti moć u ruke radnika” (Milland, 2015)? Koje su njegove glavne jake strane i ograničenja? MW: Pa, nadam se! Internet koji sam prvi put otkrio u 1980-ima bio je namjenski izgrađen za potrebe znanosti. A unutar znanosti susretali biste kolege istraživače koji su koristili Internet. Morali ste znati kako se kontrolira ljuska operacijskog sustava UNIX-a, morali ste sami naučiti koristiti emacs, morali ste sami naučiti kako koristiti sustav slanja i primanja pošte programom pine, i onda kako koristiti ftp da biste otvorili datoteke koje vam šalju drugi ljudi. A čak i kad je Internet postao Web, i tada je bio izričito namijenjen tzv. znanstvenom znanju. World Wide Web izumljen je na CERN-u, zar ne? I napravljen je kako bi pripomogao radu na problemu znanja. Tim Berners-Lee nedavno je rekao: “Zaboravite na trenutak fiziku, postoji problem znanja, pa hajde da napravim tu stvar koja će nam pomoći da shvatimo kako ga organizirati.” No kad smo došli do Weba 2.0, Internet više nije bio orijentiran na znanje – postao je nešto drugo. Web 2.0 gradi sloj povrh znanstvenog znanja – onaj nadzorni, koji izvlači vrijednost i izvlači informacije. A taj se probio kroz Web u stvarima kao što je tzv. kolačić. Trampa je sljedeća: Internet će izgledati kao da je podešen po vašim osobnim postavkama, potrebama i navikama, a vi ćete ustupiti svoje podatke. To je dakle početak nejednake razmjene informacija. U ranim verzijama Interneta kojim sam se prvotno naučio služiti, nejednaka razmjena informacija nije bila čak ni tehnički moguća. Ljudi bi tolerirali da ste tu negdje, ali ako niste pridonosili nečim korisnim, ignorirali bi vas. Pa ste morali naći načine da nekako ostanete u kolektivnom prostoru. No toga više nema. Po meni, platformski kooperativizam bio bi povratak stvarima koje su izgubljene – “srebrnom vijeku” društvenih medija. Mislim da je to ono što pokreće ljude poput Richarda Stallmana. On je iskusio utopiju suradničke proizvodnje znanja u ranim danima računalstva. A danas je to sve ugašeno. Zato se on drži suradničke proizvodnje znanja kao vrijednosti izgubljenog zanata. On je poput obrtnika u osvit industrijske ere koji govori: “Gubimo sve što je dobro u načinu na koji se ovo koristilo!” On je naš William Morris. No mnogi današnji korisnici Interneta nemaju to iskustvo jer su doživjeli samo ova zaključana vlasnička okruženja, koja ih ne zadovoljavaju i sve više kontroliraju njihov rad. Postoje li dakle načini da izgradimo drukčije platforme unatoč tim negativnim kretanjima? 154
Razgovor s McKenziejem Warkom
Od samoobmane do kritičkog djelovanja
Vlasnički Internet zapravo nije toliko sveprisutan. Postoje drugi načini kako se stvari rade, čak i u malim razmjerima, i moguće je izgraditi nešto što će koordinirati rad na drukčiji način. Stoga me vaše pitanje duboko pogađa, s obzirom na to da mnogi ljudi danas misle kako je ova superkomodificirana nadzorna verzija računalstva nekako u prirodi samog računalstva. Ne mislim da je to točno… Mislim da je u pitanju zbir nekoliko dobivenih bitaka i izgubljenog rata oko stava o tome kakva će biti informacijska tehnologija. Pa ako Internet ima ikakav potencijal za osobnu slobodu i ovlaštenje, to je zato što smo dobili nekoliko bitaka oko toga što bi Internet trebao biti. No, ono što smo u tim bitkama izgubili uglavnom je područje nadzora i izvlačenja vrijednosti, a sad se oni hrpimice vraćaju na sveučilište. I to je dosta proturječno, blago rečeno. Želite sveučilištima određivati kako da organiziraju informacije? Mi smo izmislili Internet! Mi smo izmislili računalstvo! Sve te stvari postoje jer smo ih mi izmislili generacijama ranije! I sad vi nama govorite da ne znamo posao? Neće ići. PJ: Vaša teorija antropocena obojena je ponekim prilično sivim nijansama. Gorko sam se nasmiješio vašoj priču o igranju igre Sim Earth, u kojoj ste promijenili ekološke parametre Zemlje – da biste se svako sljedeće jutro probudili i zatekli je ili skuhanu ili zaleđenu (Wark, 2015c). Pa ipak, čini se da imate prilično pozitivno viđenje budućnosti. Završili ste glavnu prezentaciju na Konstelacijama riječima: “Bit će zabavno stvarati novu civilizaciju” (ibid). Drugu uvodno obraćanje, na #FOMO-u, započeli ste riječima: “Loša vijest glasi: ova civilizacija je mrtva. I svi to znaju. A dobra vijest glasi: možemo početi s izgradnjom nove, ovdje na ruševinama i od dijelova stare” (2015c). Je li to sarkastičan način nošenja s realnošću (koji doduše zaista pomaže u olakšavanju napetosti i očaja) ili stvarni optimizam? Ima li ljudski rod zaista mogućnost da nadiđe odnose između rada i ekološkog uništenja te i stvori održivu budućnost? Koji je po vašem mišljenju put kojim treba krenuti odavde? MW: Jedino što usvajam iz psihoanalize jest to da zapravo živimo u svijetu sušte samoobmane, tako da ideja da ćete ljude suočiti s realnošću pa će oni onda promijeniti svoje ponašanje jednostavno ne funkcionira. Stoga ljude suočavate s obmanom različitom od one u kojoj jesu, ali obmanom koja bi ih mogla više osnažiti, i onda možda navedete ljude da djeluju. Ne mislim da se tu radi o optimizmu ili pesimizmu jer mislim da to razlikovanje nije osobito korisno. Više se tu radi o eksperimentima kojima se pokušava kalibrirati što bi mogao biti realizam, gdje je realizam čak dvosjekli mač u smislu da ako bismo svi doista bili realni, onda bismo se jednostavno prepustili očaju i ustrijelili. Ali ne činimo to, pa nas samoobmana u kojoj živimo vjerojatno priječi da padnemo u očaj. “Realizam” bi tako ovdje bio visokofunkcionalna obmana koja je više ili manje spojiva s realnošću koja nije i psihički onemogućujuća. Koja bi dakle samoobmana bila bolje podešena za ono što treba činiti i što bi se moglo živjeti? Čini mi se da to tako trebamo postaviti. Bio sam na raznim prezentacijama gdje ljudi sa znanstvenom naobrazbom nižu 155
Medijske studije Novo znanje za nov planet
jedan slajd podataka za drugim, a onda dižu ruke i pitaju: “Zašto nitko ne sluša? Zašto nitko ne sluša? Ne samo mene, nikog od nas?” E pa, ne ide to tako! Oni jednostavno ne razumiju ništa o ljudskoj prirodi… Pokazat ćete nam podatke, a mi ćemo onda promijeniti svoje ponašanje? Ne! To nikad nije upalilo! Morate ispričati priču, izazvati osjećaj, koji će isto tako biti obmana. Ironija je u tome da trebate imaginarni svijet koji će ondje ući u igru. Po meni je izjava da je s civilizacijom zapravo svršeno samo pokušaj moguće istinite izjave. I toga smo svjesni, zar ne? To nije neka novost, to nije kontroverzno. Zanimljivo, čini se da nitko to toliko i ne osporava. Ali kako ne zapasti u rezignaciju i ne misliti da ništa u vezi s tim ne možemo učiniti? Mislim da taj apsolutni cinizam koji sumnja u sve i sve kritizira silno onemogućuje proizvodnju znanja. Zato umjesto toga pitam: kako da stvorimo održiviji iluzorni svijet koji bismo mogli nastavati, koji možda ne bi bio onako posjednički kao što je bila moderna? Budući da se još ne sučeljavamo s tim obzorom beskonačne mogućnosti, kako da mu damo neki smisao?
156
OBRAZOVANJE
7. P O G L A V L J E
PEDAGOGIJA PREKARIJATA Razgovor s Henryjem Girouxom Henry Armand Giroux vodeći je teoretičar u brojnim područjima, uključujući javnu pedagogiju, kulturne studije, studije o mladima, visoko obrazovanje, medijske studije i kritičku teoriju. Nakon što je šest godina radio kao srednjoškolski nastavnik Henry Giroux upustio se u akademsku karijeru. Predavao je na Sveučilištu u Bostonu, Sveučilištu u Miamiju i na Penn State University. Od 2005. nositelj je kolegija iz engleskog jezika i kulturnih studija na Katedri Global TV Network na Sveučilištu McMaster u Hamiltonu, u Ontariju. Henry je uvršten među pedeset najvažnijih mislilaca u području pedagogije modernog doba u djelu Pedeset modernih mislilaca o obrazovanju: od Piageta do danas (Fifty Modern Thinkers on Education: From Piaget to the Present, Bresler, Cooper & Palmer, 2001) te proglašen “jednim od 12 najvažnijih Kanađana koji mijenjaju naš način mišljenja” (Ward, 2012). Godine 2015. Sveučilište Chapman dodijelilo mu je počasni doktorat iz humanističkih znanosti i dobio je nagrade Changing the World i The Paulo Freire Democratic Project Social Justice Award (Chapman University, 2015). Henryju je također dodijeljena nagrada za životno djelo Američkog udruženja za istraživanja u obrazovanju (American Educational Research Association, 2015), a Appalachian State University dodijelio mu je nagradu Distinguished Alumni Award (Alumni Association Appalachian State University, 2015). Objavio je 62 knjige, više od 400 znanstvenih radova i brojne druge tekstove. Objavio je knjige Nastavnici kao intelektualci: prema kritičkoj pedagogiji učenja (Teachers as Intellectuals: Toward a Critical Pedagogy of Learning, 1988), “Zombi” politika i kultura u doba “kasino” kapitalizma (Zombie politics and culture in the age of casino capitalism, 2011a) te Nasilje organiziranog zaborava: mišljenje izvan okvira američkoga dezimaginacijskog stroja (The Violence of Organized Forgetting: Thinking Beyond America’s Disimagination Machine, 2012b). Za knjigu Sveučilište u okovima: suočavanje s vojno-industrijsko-akademskim kompleksom (The University in Chains: Confronting the Military-Industrial-Academic Complex, 2007) Američko udruženje za istraživanja u obrazovanju (American Educational Studies Association, AESA) dodijelilo mu je nagradu AESA Critics’ Book Choice Award za 2008. godinu. Za knjigu Obrazovanje i kriza društvenih vrijednosti: suočavanje s napadima na nastavnike, učenike i javno obrazovanje (Education and the Crisis of Public Values: Challenging the Assault on Teachers, students, and Public Education, 2011b) Američko udruženje za nastavu i kurikulum (American Association for Teaching 158
Razgovor s Henryjem Girouxom
O razgovoru
and Curriculum, AATC) dodijelilo mu je nagrade CHOICE Outstanding Academic Title i godišnju nagradu O. L. Davis, Jr. za izvanrednu knjigu, a Američko udruženje za istraživanja u obrazovanju dodijelilo mu je Critics Choice Award 2012. godine. Henry je 2015. pokrenuo internetski projekt Public Intellectuals i intenzivno surađuje s neovisnim internetskim izdavačima kao što su Truthout i Truthdig. Djela su mu među ostalim prevedena na grčki, kineski, španjolski, turski, srpski i španjolski. O RAZGOVORU U ožujku 2015. poslao sam Henryju Girouxu e-mail s prijedlogom za razgovor. U travnju sam susreo Henryja i njegovu suprugu Susan Searls Giroux na konferenciji Američkog udruženja za istraživanja u obrazovanju u Chicagu. Ujutro smo nas troje više od dva sata razgovarali u predvorju hotela, a navečer smo otišli na veoma ugodnu večeru. Sutradan sam snimio Henryjevo izlaganje na konferenciji i našli smo se na kavi. Nakon što sam napravio transkript, Henry i ja oblikovali smo konačnu verziju tokom dva dana intenzivne cjelodnevne i cjelonoćne elektroničke prepiske. SABL ASTI NA DIGITALNIM GRANICAMA I ALTERNATIVNE JAVNE SFERE Petar Jandrić (PJ): Jedna od ključnih ideja u vašem radu jest prelaženje granica, što “potiče nastavnike i učenike da postavljaju nova pitanja i razvijaju modele analize izvan službeno postavljenih granica znanja i uspostavljenih disciplina koje ih kontroliraju” (Giroux & Searls Giroux, 2004: 102; vidi također Giroux, 1991). Taj koncept dodatno dobiva na važnosti pojavom nove granice – takozvane elektroničke granice (Rheingold, 1995). Možete li primijeniti koncept prelaženja granica na učenje u doba informacijskih tehnologija? Henry Giroux (HG): Kad sam počeo razmišljati o tom konceptu, jedno od pitanja koja su me zaokupljala bilo je kako razne granice djeluju u raznim formacijama i raznim ideološkim i političkim okruženjima tako da u osnovi ušutkavaju ljude da ne postavljaju opasna pitanja i ne propituju ništa izvan utvrđene paradigme. U središtu tog razmišljanja bilo je političko pitanje. Kako razmatrati političko pitanje u svijetu u kojemu se granice rapidno povećavaju? Kako razmatrati političko u svijetu u kojemu granice u stvari guraju ljude natrag u kojekakve tabore – od onih organiziranih oko predrasuda i rasizma, do onih organiziranih oko instrumentalizacije samoga znanja? I kako su te granice organizirane tako da toliko ograničuju djelovanje intelektualaca i znanstvenika? Na sveučilištima znanstvenici nerijetko završe govoreći posve apstraktnim jezikom što ga razumije petšest ljudi. Stoga ne iznenađuje što nemaju osjećaj za to što znači govoriti široj publici. Istodobno nisam tvrdio da složen jezik nije ponekad potreban ili da teorija nije važna. Upravo suprotno, tvrdio sam da teorija mora postati više laička, nesputana žargonom te biti pristupačna istodobno se 159
Obrazovanje Pedagogija prekarijata
obraćajući široj publici. Prelaženje granica bilo je kritika teoreticizma, teorije radi teorije koja se ni najmanje ne zanima za širi svijet. Tako da se pitanje granice uistinu razgranalo u razne registre. Jedan od tih registara bio je politički. Kako želite razumjeti pitanje prelaženja granica na načine koji ljudima šire mogućnosti da se izraze i da razumiju kontekst u kojemu se nalaze kako bi na neki način pružili otpor i prevladali one barijere koje guše njihovu sposobnost da budu individualni i društveni činitelji? Drugo je pitanje društvene odgovornosti. Kakve su granice postavljene tako da razdvajaju, primjerice, instrumentalno znanje od pitanja društvenog troška i širih društvenih problema? I u pogledu vašeg pitanja kako je to primjenjivo na tehnologiju, mislim da su tehnologije opsjednute sablastima kolektivnog sjećanja ukorijenjenog u nekoj vrsti sumanute, instrumentalizirane kulture pozitivizma i tehnološke racionalnosti. Ta se sablast širi posvuda od genocida u nacističkoj Njemačkoj do današnjih dominantnih instrumentalnih racionalnosti. Veoma je rašireno vjerovanje da se te racionalnosti nekako mogu reproducirati novim jezikom, ali one i dalje kriju pozitivističke utjecaje. I umjesto od tih utjecaja, oni se odmiču od etičkih pitanja. Dakle, postavlja se pitanje je li tehnologija učinkovita. Pitanje je kako ovladavaš tehnologijom, pitanje je kako otvaraš nova vrata iza kojih se naša percepcija stvarnosti shvaća kompleksno i općenito. Dočim za mene pravo pitanje glasi: kakve je granice potrebno izbrisati i srušiti kako bismo počeli raspravljati o tome kako digitalna tehnologija djeluje na korist čovječanstva? Kako digitalna tehnologija otvara mogućnosti i pruža sredstva za rješavanje stvarnih problema? Koja je pedagoška funkcija digitalnih tehnologija? Na koji način pedagogija služi kao podsjetnik na dugoročne tehnološke potencijale nasuprot onomu što tehnologije mogu postići kratkoročno? Kad kažem da se nad digitalnim tehnologijama nadvijaju aveti prošlosti, želim reći da ih ne progoni samo prošlost već i sadašnjost. Progoni ih tamna strana neoliberalizma koja sve želi instrumentalizirati i podčiniti režimu učinkovitosti, stvaranju profita, privatizaciji i deregulaciji. Taj režim umnogome onemogućuje potencijal koji tehnologije kriju. U tom je smislu zgodna metafora prelaženja granica, osobito u razotkrivanju neoliberalne logike koja je preopterećena, čini mi se, instrumentalističkom logikom. Podsjećam, neoliberalizam kaže: nemamo posla ni s čim dugoročnim. Ne upuštamo se u dugoročna ulaganja. Bavimo se isključivo kratkoročnim ulaganjima. To je paradigma koja osakaćuje i paralizira one koji se bave digitalnim tehnologijama. Jer u suštini nam govori: gle, ove će se tehnologije upotrebljavati za zarađivanje. To je sve. Nije važno koliko su relevantne, nije važno zagađuju li okoliš… sve je to nevažno. Važan je jedino konačan profit. PJ: U Prijelazima granica (Border Crossings) pišete: U suštini ovo je poziv pedagozima i kulturnim radnicima da prelaze granice u nastojanju da stvore alternativne javne sfere. Smatram da su alternativne javne sfere ključne ne samo za stvaranje uvjeta za “obli-
160
Razgovor s Henryjem Girouxom
Sablasti na digitalnim granicama i alternativne javne sfere
kovanje i promicanje društvenih identiteta” nego i za stvaranje uvjeta “u kojima će društvena jednakost i kulturna raznolikost supostojati s participativnom demokracijom”. (Giroux, 2005: 14)
Možete li ocijeniti pojam Interneta kao alternativne javne sfere? Kakvi su njegovi potencijali za razvoj participativne demokracije? HG: Mislim da Internet ima golem potencijal za razvoj participativne demokracije. Međutim, ono što bi po meni trebalo smjesta raskrinkati jest zadano stajalište da je Internet jednak demokraciji. Mislim da je to stajalište jednostavno besmisleno jer zaobilazi pitanja politike, moći i kontrole. Reći da je Internet poprište borbe sasvim je nešto drugo. U tom slučaju nije riječ o pukom povezivanju Interneta s jednostavnim silama moralne, društvene i političke reprodukcije, nego se Internet povezuje s mogućnostima pokušaja razumijevanja što bi mogao značiti na strani emancipatorske politike i mogućnosti. Drugim riječima, Internet je smješten u postojeću historijsku konjunkturu i odnose moći koji ga definiraju, a u isto vrijeme postavlja se pitanje kako se Internet može shvatiti kao izvor otpora, sfera sposobna za kazivanje novih glasova, načina predstavljanja i uspostave prekograničnih načina komunikacije te obrazovnih i političkih savezništava. U tom smislu, osobito u otvaranju alternativnih javnih sfera – u kojima ljudi mogu početi pisati i govoriti ono što prije nisu mogli – demokratski potencijal Interneta je golem. Gledajte, prije deset ili petnaest godina mnogi ljevičari nisu mogli objavljivati svoje radove u liberalnim časopisima ili kod etabliranih akademskih izdavača. Sve glavne javne i alternativne sfere, ukorijenjene u tiskanoj kulturi, odbijale su nas objavljivati. Naše se knjige nisu recenzirale, a moji radovi, konkretno, godinama nisu doživjeli recenziju ni u kakvom javnom ili akademskom izvoru sa širim čitateljstvom. Do dana današnjeg The Nation, CommonDreams i druge stranice odbijaju objavu ili pretisak mojih radova. Ono što se događa u posljednjih petnaest godina posve je druga priča. Postoje Truthdig, Truthout, CounterPunch, Tikkun i druge internetske stranice koje objavljuju važna djela i otvaraju prostore za generaciju teoretičara i javnih intelektualaca koje se u prošlosti smatralo prilično opasnima i čije se radove nije moglo lako pronaći. Tu je i nova generacija aktivista, osobito crne omladine koja stvara mnogostruke javne sfere preko Interneta i drugih elemenata digitalnog svijeta. U proteklom desetljeću pokušao sam pokrenuti više online izvora koji nude priliku, osobito sveučilišnim nastavnicima, da objave svoje radove široj publici. Pokrenuo sam Public Intellectuals Project (2015.) pri Sveučilištu McMaster i na portalu Truthout. Gotovo sve svoje eseje te akademski ili više publicistički orijentirane radove objavljujem na Internetu, a dosta objavljujem i na portalima kao što je Truthout. Moji radovi objavljuju se na grčkom, kineskom, španjolskom i brojnim drugim jezicima – i posvuda u svijetu. Tomu je tako isključivo zahvaljujući Internetu. Ljudi mi se obraćaju s pitanjem: “Mogu li ovo objaviti?” a ja im kažem: “Apsolutno!”… Poku161
Obrazovanje Pedagogija prekarijata
šavam objavljivati svoje radove na što je više moguće izvora kako bi bili dostupni što različitijoj publici. Nikad ne naplaćujem svoj rad jer smatram da je to javna služba. Mislim da bi javni intelektualci tako trebali postupati. Da te društvene mreže i tehnologije ne postoje, ne bih imao mjesto na kojemu mogu biti javni intelektualac. Jednostavno ne bih bio prisutan. Bio bih uglavnom zatočen u tiskanoj kulturi, slao bih članke liberalnim časopisima koji misle da je Obama ključ za definiranje progresivne misli. Tako da se prostor definitivno otvorio. Pogledajmo Noama Chomskoga – piše članak gotovo svaki tjedan i njegov se rad gotovo trenutačno širi diljem planeta. To je nevjerojatno. Odjednom ga ljudi iz cijelog svijeta znaju kako ga nikad prije nisu znali – jer prije digitalne revolucije nije mogao dobiti prostor u mainstream medijima, barem ne u glavnini takvih izvora. Budući da Internet otvara nove važne javne sfere, njegova prisutnost otvara nova pitanja za vašu generaciju. Vaša generacija ne može jednostavno naučiti kako kritički čitati digitalne medije. Vaša generacija mora naučiti kako proizvoditi digitalne medije. Jer jedini način da vam Internet služi leži u alternativnim javnim sferama. Neće djelovati u dominantnim javnim sferama jer one vas neće pripustiti. Ili ako hoće, ograničit će vaše djelovanje. Nedavno sam dao intervju za CBC u Torontu. I novinar mi je rekao da ima popis riječi koje ne smije upotrebljavati. Kako je to moguće? A govorimo o ljevici. Ne smije reći fracking, odnosno frakturiranje, i još neke riječi vezane uz naftu… i to u Kanadi! PJ: Otvaranjem novih javnih sfera Internet doslovno i metaforički otvara nove i neistražene pašnjake za cijelo čovječanstvo. Nedavno smo Ana Kuzmanić i ja pokazali da prijenos raznih ljudskih aktivnosti u internetski prostor veoma nalikuje tradicionalnom kolonijalizmu i ukratko naznačili neke postkolonijalne mogućnosti otpora (Jandrić & Kuzmanić, 2016, 2017). Vaš rad, u veoma različitom kontekstu, također je čvrsto povezan s postkolonijalnom teorijom. Možete li istaknuti moguće doprinose postkolonijalne teorije vezi između obrazovanja i informacijskih tehnologija? HG: Ne smatram se postkolonijalnim teoretičarom ma koliko bi bilo pošteno reći da je nešto od onoga što radim povezano s, nadam se, najboljim od te tradicije. Postkolonijalna teorija pridonijela je i uvelike pridonosi mnogim područjima. Ponajprije razotkriva i pojašnjava kako Zapad sebe definira i ukazuje na sve načine kako Zapad uzima zdravo za gotovo vlastiti ekscepcionalizam i kolonijalizam, što je golema intervencija u politiku. Postkolonijalna teorija obrće stvari i otkriva kako zapadni odnosi moći nisu bili poticaj demokraciji, kao što se obično vjeruje, nego su potaknuli bijedu, izrabljivanje, rat i razne oblike nasilja. Postkolonijalizam širi područje politike tako da potiče ljude da imenuju ugnjetavanje na nove načine. I mislim da je to ključno. Osim toga, postkolonijalizam pomaže onima koji su u suštini izgubili glas ili su ušutkani da se izražavaju na način koji naglašava njihove priče, osjećaj djelotvornosti i mogućnost kolektivne borbe. Pruža im sposobnost da se izraze iz pozicije snage, a ne iz pozicije slabosti. I mislim da je to ključno. Treće, osobito u vezi s digi162
Razgovor s Henryjem Girouxom
Kulturni studiji u i za doba digitalnih kultura
talnim tehnologijama, postkolonijalizam nudi nove mogućnosti dijaloga među ljudima koji su dio Zapada i onih koji to nisu. I mislim da to stvara prostor za nove vrste nadahnuća, poticaja i kolektivnih savezništava u ime radikalne demokracije. Najveći je problem s postkolonijalnom teorijom – a to je problem sa svim političkim teorijama – što morate biti oprezni s političkom čistoćom. U tom širokom teorijskom projektu postoji tendencija da se bude prekomjerno naklonjen političkoj čistoći. Ugnjetavanje ne nudi politička jamstva. Za povijest, kolektivno sjećanje i pravdu treba se izboriti vijugajući kroz pristrane prosudbe, povijest i teoriju. Mislim da fokusiranje na razlike, premda je važno, ponekad može ugroziti i djelovati veoma razorno na mogućnost za šire društvene pokrete i šire političke intervencije. I mislim da se postkolonijalna teorija mora s tim boriti baš kao svi drugi teorijski definirani politički pokreti. Teoretičari poput Angele Davis (2012) to razumiju. Međutim, mnogo je pokreta utemeljenih na identitetu koji su zatočeni u političkim taborima u kojima pitanja izvjesnosti, političke čistoće i jamstva ponekad odu predaleko i postanu kontraproduktivna. Mislim da postkolonijalizam – u svoj njegovoj raznolikosti – treba biti dijalog koji nije u doticaju samo sa Zapadom. Kao način kritike, postkolonijalizam mora biti u doticaju sa samim sobom, mora biti sposoban za autorefleksiju i sagledavanje vlastitih negativnih strana. KULTURNI STUDIJI U I ZA DOBA DIGITALNIH KULTURA PJ: Važne teme u vašim posljednjim radovima jesu metafora zombija i kultura okrutnosti (Giroux, 2011a). Oslanjajući se na dugu tradiciju istraživanja odnosa između tehnologije i ljudskog ponašanja (npr. Arendt, 1998), možete li ocijeniti ulogu informacijske tehnologije u kulturi okrutnosti? HG: Informacijska kultura nije puko sredstvo u kulturi okrutnosti jer pitanje je kako se tehnologija rabi u reprodukciji te kulture. Stoga smatram da pravo pitanje glasi: kako digitalne tehnologije postaju suučesnici u činovima nepravde, barbarstva i eksploatacije? Ne zaboravimo da informacijske tehnologije djeluju unutar određenih političkih i društvenih formacija i nerijetko se oslanjaju na te formacije. Kad živite unutar kulture koja vam govori da je važna jedino etika “preživljavanja najsposobnijih”, da je društveni darvinizam model za ophođenje s drugima i da je društvena borba važnija od društvene solidarnosti, shvatite da su tehnologije otvorene za značajnu zloupotrebu. Bilo da govorimo o zlostavljanju, bilo da govorimo o ljudima koji se kriju u anonimnosti ili pak o ljudima koji pišu zastrašujuće komentare ispod članaka – komentare koji su ponekad toliko grozni da sam ih jednostavno prestao čitati. Ili pak govorimo, uostalom, o kulturi kriminogenog financiranja koja se služi novim tehnologijama i superračunalima za stvaranje masovne trgovinske razmjene i široku korupcijsku mrežu. 163
Obrazovanje Pedagogija prekarijata
Kad gledam Fox News – to je kultura okrutnosti. To je kultura laži, dovođenja u zabludu i okrutnosti. Međutim, od pojave Interneta moramo biti pažljiviji spram tog pitanja jer tehnologija je omogućila da se lakše skrivamo i bivamo okrutni. Mislim da bi ljudi morali biti zaista svjesni toga golemog utjecaja u novom online kulturnom aparatu koji stvara mainstream kulturu u medijima. Proizvedeno neznanje predstavlja DNK srednjostrujaške medijske kulture, koja bljuje mržnju, rasizam, pogrešne informacije, a istovremeno stvara spektakl nasilja i opravdava američki ekscepcionalizam. Svima nam je poznato da se mladi ubijaju zbog internetskog zlostavljanja! Ekstremna desnica služi se digitalnom tehnologijom na nevjerojatne načine, jer vaše pitanje zapravo se oslanja na jedno drugo pitanje. Vaše se pitanje temelji na edukativnoj ulozi tehnologije – na činjenici da je tehnologija u osnovi oblik obrazovanja. Tako da poveznice između informacijske tehnologije i kulture okrutnosti moraju sezati mnogo dalje od jednostavne instrumentalne logike i dubinski zahvaćati u pitanja moći, bogatstva, ekonomske kontrole i tako dalje. Kada to razumijete, pitanje koje se postavlja glasi: kakvo je obrazovanje tu posrijedi? Kako se ta kultura okrutnosti usvaja i koji su njezini učinci? Poslušajte rasističke govore ekstremnih desničara kao što su Ann Coulter ili komentatori na Fox News ili pročitajte Davida Brooksa u New York Timesu koji tvrdi da je siromaštvo posljedica toga što siromašni ne usvajaju moralne vrijednosti srednje klase. Takve su priče više od neznanja, one su opasne jer se prenose kroz moćan kulturni aparat koji proizvodi moduse javne pedagogije što oblikuju identitete, vrijednosti i želje. PJ: Prema mojem mišljenju, vaš zaključak da je tehnologija u osnovi oblik obrazovanja trebao bi biti jedan od stupova suvremene kritičke pedagogije – i treba mu posvetiti najveću moguću pažnju. Možete li reći nešto više o tome? HG: Apsolutno je tako! Kako bi bilo što u suštini kulturno moglo ne biti u suštini pedagoški? Internet je oblik pedagogije jer istodobno proizvodi znanje i olakšava razmjenu znanja i komunikacija; poprište je neprekidne razmjene i legitimacije vrijednosti, dijaloga, raznih načina proizvodnje značenja. Govoreći o proizvodnji značenja, istodobno govorimo o proizvodnji identitetā. Stoga mi se čini da je Internet baš poput drugih, užih oblika obrazovanja utoliko što je uvijek dio šire borbe za znanje, moć, načine reprezentacije i načine definiranja budućnosti. Zapravo se radi o borbi oko modusa identiteta, modusa djelovanja, modusa društvenih formacija, modusa politike. U tom je smislu Internet iznimno politički i pedagoški fundiran, pa čak bih se usudio reći da je to jedno od najslabije analiziranih područja. Premalo je razumijevanja edukativne naravi tih tehnologija. One su edukativne u temeljnome političkom smislu. Imaju golem doseg, golemu moć, utječu na golemo mnoštvo ljudi i čine element moći u konstituiranju politike. Mogli bismo reći da su naše današnje tumačenje društva, kulture, politike gotovo posve uvjetovani Internetom. Moji studenti 164
Razgovor s Henryjem Girouxom
Kulturni studiji u i za doba digitalnih kultura
uglavnom više ne čitaju tiskanu kulturu. Kažu da čitaju, ali većinu su vremena uzastopce satima na Internetu. Neke studije pokazuju da se djeca služe digitalnim tehnologijama gotovo jedanaest sati dnevno (Rideout, Foehr & Roberts, 2010)! PJ: Srednjostrujaška kritička pedagogija obično govori o školama i obrazovanju. Međutim, kao što su pokazali ljudi poput Ivana Illicha (1971) i Everetta Reimera (1971) prije gotovo pola stoljeća, školovanje se umnogome razlikuje od učenja. Doduše, nema sumnje da Internet nudi golemu količinu informacija. Možete li povezati pristup informacijama s pristupom učenju? Što mislite o suvremenim potencijalima za raz-školovanje društva pomoću informacijskih tehnologija? HG: Ako se Raz-školovanje društva Ivana Illicha (1971.) danas čita kao napad na javne škole, taj argument potkrepljuje napade ekstremne desnice na sve što je javno, no ako ukazuje na druga mjesta za obrazovanje izvan institucionaliziranog obrazovanja kao na mjesta potencijalnog učenja i borbe, mislim da je to korisno. Unatoč tomu, mislim da su javno i visoko školstvo na meti neoliberalnih osvetnika i vjerskih fundamentalista, barem u Sjedinjenim Američkim Državama i Ujedinjenoj Kraljevini. Dakle, pravo je pitanje sljedeće: ako su škole meta napada, zbog čega one djeluju toliko opasno? A u pitanju se krije dio odgovora. Dio je odgovora to što su škole javne – predstavljaju javne sfere. Dio je odgovora da škole ljudima nude mogućnost da izraze neslaganje – da nauče kako da budu kritički angažirani. Škole nude mogućnost dijaloga, uvida, znanja kojima je drugdje nemoguće pristupiti. I škole nerijetko proizvode moduse društvenosti koji su opasni – kao mjesto gdje ljudi rade zajedno, gdje rade kolektivno. Nikad mi se nije sviđalo ograničeno poimanje raz-školovanja. Nisam smatrao da je pitanje trebamo li se riješiti javnih škola. Smatrao sam da su problema dva: prvo, trebamo učiniti sve što možemo da zadržimo javne škole i osnažimo ih jer one su apsolutno ključne za bilo kakvu demokraciju; drugo, moramo proširiti poimanje obrazovanja tako da ono ne bude ograničeno striktno na škole. PJ: Takvo proširenje usko je povezano s kulturom, pa ne iznenađuje što se velik dio vašega rada preklapa s poljem kulturnih studija. Što je s kulturnim studijima u doba digitalnih kultura? HG: Kulturni studiji oduvijek su se bavili pitanjem kako kultura upotrebljava moć i obrnuto. Informacijske tehnologije tom pitanju daju drukčiji registar, dakle ne samo kako kultura u tradicionalnom smislu upotrebljava moć nego i kako se nove informacijske tehnologije i prostori koje one proizvode mogu iskoristiti istodobno politički i pedagoški. Stuart Hall nedugo prije smrti inzistirao je na tome da kulturni studiji ne služe tome da proizvode visoku teoriju. Kulturni studiji služe za suočavanje s važnim društvenim problemima (Hall, 1980). Pitanje, dakle, postaje: kako informacijske tehnologije postaju korisne u rješavanju važnih društvenih problema? Koje modele ocjenjivanja možemo primijeniti na informacijske tehnologije kako bismo uistinu razumjeli i kritizirali ono što čine i ne 165
Obrazovanje Pedagogija prekarijata
čine? Kako mogu proizvesti jezik kritike i mogućnosti koji se tiče ljudskih života, pruža modele identifikacije i ukazuje na nove društvene i političke mogućnosti? PJ: Velik je dio vašeg rada posvećen društvenoj ulozi nastavnika (usp. Giroux, 2012b). Međutim, otkad je objavljena vaša knjiga Nastavnici kao intelektualci: prema kritičkoj pedagogiji učenja (1988) digitalna tehnologija radikalno je preobrazila naše društveno okruženje, pa pretpostavljam da vaše analize ne mogu ostati netaknute pred takvim preobrazbama. Možete li opisati poimanje nastavnika kao javnih intelektualaca u doba digitalnih kultura i za doba digitalnih kultura? HG: To je zapravo počelo negdje 1990-ih godina, kad je odjednom Internet eksplodirao i promijenio modele usvajanja, proizvodnje, prenošenja i kruženja znanja. To je stavilo svakojake nove odgovornosti pred intelektualce, tako da se odjednom nisu trebali samo baviti važnim društvenim problemima nego im ujedno pristupati tako da njihov rad bude poznat kako bi imao utjecaja. Ima ljudi koji pomiču granice u određenim područjima znanja i čine važne stvari strogo unutar svoga polja. Primjerice, Susan Searls Giroux mnogo radi s istraživačima u području zdravstvenih znanosti i rezultati tog rada uistinu su impresivni. Nove vrste znanja pomažu ljudima koji nemaju pristup da otvore razna vrata i to je važno. Međutim, ja ne znam što to znači biti pedagog i baviti se bilo kakvim znanstvenim radom a da se ujedno ne bavim važnim društvenim problemima. Mislim da valja postaviti sljedeće pitanje: kakva nas to nužnost primorava da očekujemo od ljudi da ovladaju digitalnim tehnologijama? S obzirom na pokušaj eliminacije javnih intelektualaca i njihove zamjene anti-javnim intelektualcima, to je pitanje osobito zanimljivo. I to nije sve jer mi se čini da valja postaviti još jedno važno pitanje. Intelektualci per se trebaju prostor da bi proizvodili svoje radove. Trebaju biti u stanju opravdati uvjete vlastita rada. A njih, rekao bih, treba opravdati pozivanjem na činjenicu da se njihov rad na neki način tiče važnih društvenih pitanja. I mislim da je informacijska tehnologija apsolutno ključna za to. PJ: U ovoj knjizi razgovaram s mnogim vašim dragim prijateljima i kolegama kritičkim pedagozima – Michaelom Petersom, Peterom McLarenom… Pišući vaše biografije jednu za drugom primijetio sam zanimljiv uzorak. Nakon što ste stekli diplomu većina vas je pet do deset godina radila u osnovnim ili srednjim školama prije nego što ste se otisnuli u kritičku pedagogiju i akademski svijet. Kakva je uloga vašega nastavničkog iskustva u vašem akademskom radu? Koliko ste danas blizu ili daleko od učioničkih rovova? HG: Kad sam predavao u srednjoj školi, bio sam tek mlad čovjek koji želi pomoći klincima. Zato sam želio poučavati. I počeo sam se služiti modelima poučavanja koji su mi se na neki način činili strogo metodološkima. Za mene oni nisu bili politički. Služio sam se njima kako bih naučio kako predavati, kako ponavljati pitanja, kako testirati znanje i takve stvari. No, vrlo sam se rano našao na mjestu nastavnika u pretežno siromašnoj školi koju 166
Razgovor s Henryjem Girouxom
Strojevi za digitalnu imaginaciju protiv nasilja organiziranog zaborava
su pohađale klasne i rasne manjine i u kojoj su sva pravila koja kažu da je pedagogija a priori vježba ili da je vođena metodologijom posve isparila jer su učenici jednostavno potpuno ignorirali kontekst u kojemu je takva pedagogija na djelu. Trebao sam teorijski razmotriti što sve to znači. I za mene je to bio početak vježbe u spoznaji što to znači biti sposoban teoretizirati o iskustvima koja sam doživljavao. Mislim da je to imalo golem utjecaj na mene u smislu smjera u kojem sam išao u pogledu pitanja edukacije. Od tog sam trenutka spoznao da je kontekst važan. Pedagogija započinje s problemima koji se javljaju u određenim materijalnim, ideološkim i etičkim kontekstima. I u okviru tih poveznica mi kao nastavnici učimo činiti edukaciju smislenom kako bismo je učinili kritičkom i transformativnom. Nikad nisam odvajao obrazovanje od pitanja demokracije i nikad nisam odvajao obrazovanje od širih problema koji se tiču pitanja razvoja djelovanja, razvoja politike, razvoja društvenih vrijednosti, načina društvene odgovornosti i načina teoretiziranja o raznim vrstama pedagoških intervencija. Tako da je to za mene bio početak. To je bio temelj. Zapravo, to je bilo iskustvo koje me odbacilo u onu vrstu teorijskog svijeta koju nisam mogao ignorirati ako sam želio ozbiljno shvatiti iskustvo škole i ako sam želio biti sposoban artikulirati to iskustvo za druge. STROJEVI ZA DIGITALNU IMAGINACIJU PROTIV NASIL JA ORGANIZIRANOG ZABORAVA PJ: U intervjuu s Victorijom Harper o knjizi Nasilje organiziranog zaborava: mišljenje izvan okvira američkoga dezimaginacijskog stroja (2012b) rekli ste: “Živimo u povijesnom trenutku kad je sjećanje, ako ne čak i samo kritičko mišljenje, meta napada ili ga obezvređuju i potkopavaju brojne sile u američkom društvu” (Harper, 2014). Međutim, Internet je donio upravo suprotno od zaborava – kolektivna svijest pamti štošta i to u detalje, pa postaje sve teže pobjeći od vlastite prošlosti. Organizirani zaborav očito djeluje na mnogo suptilnijoj razini od pukog pristupa informacijama – kao što kažete, riječ je o depolitizaciji, nedostatku kritičkog mišljenja, pa čak i čistom neznanju. Koja je uloga informacijskih tehnologija u borbi protiv organiziranog zaborava? Kako one mogu preobraziti naš kulturni aparat iz “dezimaginacijskih strojeva” u “imaginacijske strojeve”? HG: Ne zaboravimo da su digitalne tehnologije dostupne 24/7. One djeluju u prostoru iznimno intenzivne brzine i pritom proizvode goleme količine informacija koje uvelike otežavaju kritičku ocjenu znanja. Ono što uglavnom vidimo jesu učenici koji se služe digitalnom tehnologijom toliko brzo i konzumiraju je tolikom brzinom da nestaju uvjeti za ono što bismo mogli nazvati ekstra-memorijom. Pa umjesto memorije doživljavamo napad informacija i na brzinu pokušavamo shvatiti što one ustvari znače. Mislim da nešto nije memorirano samo zato što ostaje online ili zato što je pohranjeno u baze podataka (npr. Nacionalne sigurnosne agencije – National Security Agency, NSA, koja pohranjuje sve). Tu je riječ o pretraživanju podataka. 167
Obrazovanje Pedagogija prekarijata
Dakle, mislim da se treba upitati sljedeće: prvo, na koji način moramo naučiti kako upotrebljavati digitalnu tehnologiju, tako da ne bude stalno uključena u neku vrstu beskrajnog brisanja obaviještene prosudbe koja više ne postoji u najneposrednijem trenutku? Kako možemo učiti iz prošlosti? I kako da se odmaknemo od površine? A drugo pitanje glasi: na koje načine digitalne tehnologije održavaju obećanje čuvanja javnog sjećanja? Digitalnim tehnologijama inherentno je obećanje čuvanja javnog sjećanja. One razvijaju arhive, goleme količine znanja i kontroliraju pristup… No, u slučaju javnog sjećanja ne radi se samo o tome da informacije postaju dostupne nego je pitanje i koje su informacije važne i koje informacije čine živote ljudi boljima. Pitanje je: koji su širi politički uvjeti koji bi javno sjećanje ozbiljno stavili na prvo mjesto i u skladu s tim oblikovali digitalne tehnologije tako da pridonose tomu šireći mogućnosti globalne demokracije? Kad kažem da dobar dio digitalne tehnologije služi kao dezimaginacijska mašinerija, želim reći da se nerijetko koriste za zastiranje znanja koje se smatra opasnim za opresivne režime. Oni cenzuriraju. Oni izostavljaju informacije. Oni iskrivljuju. Oni djeluju ispod površine. Oni ne govore o povijesnim narativima. Oni ne govore čak ni o povijesti kao o oslobađajućoj sili. Recimo, mnogi školski sustavi u Sjedinjenim Državama prepravljaju nastavne programe kako bi promicali neoliberalni pogled na svijet istodobno izostavljajući rad povjesničara kao što su Howard Zinn i drugi koje smatraju glasnicima opasnog pamćenja. Na mnoge načine govore o sadašnjosti kao o stroju beskonačne potrošnje. Mislim da se nikad ne smije zaboraviti, kao što su mnogi rekli, da je sva ta pitanja potrebno razmatrati u postojećim društvenim i političkim okolnostima. Dakle, konačno pitanje glasi: koje to okolnosti djeluju na izopačenje digitalne tehnologije u svijetu u kojemu pitanje memorije postaje u najmanju ruku irelevantno, ako ne i opasno? PJ: Michael Hardt i Antonio Negri u Imperiju su pokazali da je internacionalizam “ključni element proleterske borbe i napredne politike općenito” (2003: 49) – sama riječ postala je naslov himne radničke klase! No, danas su se stvari promijenile i suvremeni prekarijat doživljava globalizaciju i slabljenje nacionalne države kao glavne uzroke tlačenja. Riječima Hardta i Negrija, mogli bismo doći u iskušenje i reći da je proleterski internacionalizam stvarno “pobijedio” u svjetlu činjenice da su snage nacionalnih država oslabile u nedavnom prijelazu prema globalizaciji i imperiju, ali to bi bio čudan i ironičan pojam pobjede. Točnije bi bilo kazati, slijedeći citat Williama Morrisa koji je poslužio kao jedan od motoa ove knjige, da se ono za što se on borio dogodilo usprkos njegovoga poraza. (ibid: 50)11
Nema sumnje da je globalizacija na početku 21. stoljeća umnogome drukčija od internacionalizma na kraju 19. stoljeća. Unatoč tomu, suvre Ovdje u prijevodu Živana Filippija, v. Imperij, Multimedijalni institut, Zagreb, str. 53, 54.
11
168
Razgovor s Henryjem Girouxom
Strojevi za digitalnu imaginaciju protiv nasilja organiziranog zaborava
meni prekarijat i stariji proletarijat dijele sličnu napetost između lokalnog i globalnog. Možete li ocijeniti napetost između nacionalnog i internacionalnog u kontekstu suvremene kritičke pedagogije? HG: Mislim da je najveća napetost nešto što nikako nismo mogli zamisliti prije dvadeset godina: odvajanje moći od politike. Kao što Zygmunt Bauman ističe u brojnim knjigama, politika je lokalna, moć je globalna. Dakle, imamo novu vrstu politike u kojoj financijske elite ni na koji način ne poštuju društveni ugovor. Ne čine nikakve ustupke, a u isto vrijeme politika, sposobnost da se vidi što treba učiniti, odvojena je od moći koja to može učiniti. I čini se da, premda problemi koje nove globalne elite proizvode nerijetko na vrlo specifične načine utječu na različite lokalitete, ne postoji način da se ti problemi riješe osim na globalnoj razini. Neće se riješiti ni na koji drugi način. Moguće je riješiti određene aspekte tih problema kroz kratkoročne projekte. Primjerice, moguće je smanjiti ugljični otisak u Chicagu – to pomaže. No činjenica je da je za održiva dugoročna rješenja potrebna politika koja je istodobno globalna i internacionalna. E sad, znači li to istodobno da je nacionalna država nestala? Mislim da je to besmislica. Mislim da je nacionalna država preoblikovana u smislu njezine punitivne uloge nasuprot njezinoj socijalnoj ulozi. Drugim riječima, socijalna država izumire, stoga što globalne financijske elite nemaju nikakvog interesa za ulaganje u socijalnu državu jer ne vjeruju da država ima odgovornost prema društvenom ugovoru ili uopće bilo kakvu društvenu odgovornost. Na njezino mjesto stupa država koja se odrekla svojega suvereniteta u ime korporativnih interesa i sada provodi korporativna pravila. To je punitivna država. Sve više viđamo punitivne države, osobito u SAD-u u vidu širenja nasilja od državnih institucija, od militarizacije lokalne policije do militarizacije škola, socijalnih službi i drugih javnih sfera. Punitivna država također se temelji na masovnom nadzoru i na mjerama štednje koje čine sve što mogu da iz temelja prebace teret osiromašenja i bijede do koje je dovela punitivna država na radničku klasu i siromašne. I zato se o pitanju odnosa prema ljudima kao prema robi za jednokratnu upotrebu nikad nije razgovaralo onako kao što se o njemu mora razgovarati sada – jer se danas tiče velikog raspona ljudi, što u prošlosti nije bio slučaj. Gotovo pedeset posto mladih u Grčkoj, Španjolskoj, Hrvatskoj i mnogim drugim državama danas je nezaposleno (Dietrich, 2012). To su značajni problemi. A prema mojoj procjeni, problematično je kakvu će ulogu država igrati u budućnosti. Svakako neće igrati ulogu koju je imala u prošlosti. Mislim da je pitanje socijaldemokracije mrtvo, a reći ću vam i zašto. Mrtvo je zato što se socijaldemokracija zalaže za društvene mjere. Nasuprot socijaldemokraciji, radikalna demokracija zalaže se za preraspodjelu bogatstva, što je mnogo radikalnije i mnogo potrebnije. Ne može osamdeset najbogatijih ljudi na svijetu upravljati čitavim svijetom! Što mislite, kako to utječe na sve skupa? Sada imate financijsku elitu koja kupuje zemlju na Novom Zelandu, kupuje zrakoplove i uzletišta jer bi radije pobjegli, misle, nego učinili bilo što da 169
Obrazovanje Pedagogija prekarijata
ublaže patnju koju su uzrokovali na globalnoj razini. To je nevjerojatno! To nadmašuje kulturu okrutnosti! To je primjer političke i društvene psihoze kakvu su proizveli “kasino” kapitalizam i njegovi neoliberalni izdanci, ma koliko raznovrsni bili. PJ: Vratimo se s globalnoga lokalnome. Vaše radničko porijeklo snažno je oblikovalo vaš znanstveni rad. Međutim, kao što ste rekli, tradicionalno poimanje radničke klase i srednje klase u današnje vrijeme ubrzano nestaju… HG: Nestaju na dva načina koja su mi zanimljiva. Prvo, kad čujem kandidate u Sjedinjenim Državama kako govore koliko su radikalni, znate li što kažu? “Spasit ćemo srednju klasu.” I često se pitam što se dogodilo s radničkom klasom. Zar služi za jednokratnu upotrebu, zar je toliko podložna politici brisanja da je nestala i iz rječnika? Zar je toliko iščeznula da se više ne smatra ni činiteljem mogućnosti, ulaganja, promjene? Drugo, ima mnogo marksista koji žele vjerovati da pitanje povijesnog djelovanja nije problematično i da će radnici svijeta ponovo ustati. Mislim da je to uvjerenje pretjerano, do te mjere da ne znam odakle bih počeo! Radnici su važni za svaku borbu – tu nema spora. No, sindikati su oslabjeli, radničke organizacije su se raspale i mislim da je pravo pitanje kako bismo mogli povezati radnike i radničke pokrete s društvenim pokretima. Podemos je u tome uspio u Španjolskoj, zar ne? Syriza je uspjela u Grčkoj. Što nas taj model uči o novoj politici u kojoj je sama ideja savezništva preoblikovana, nanovo definirana i postaje sveobuhvatnija i spremnija stvoriti šire političke formacije? PJ: Peter McLaren, ukratko, tvrdi da radnička klasa nije nestala, nego da se jednostavno premjestila na globalni Jug (McLaren & Jandrić, 2014a: 807, također i u ovoj knjizi). HG: Peter nije posve u krivu – nema sumnje da više politički svjesne radničke klase nalazimo u Meksiku, Latinskoj Americi i Africi. No, mislim da pravo pitanje glasi: što smo naučili iz propadanja političkih pokreta koji su se oslanjali isključivo na radničke pokrete? Gdje su ti pokreti uspjeli a da nisu zabrazdili u avangardizam, a da se nisu razvili u stranački sustav koji je u osnovi apsorbiran u sindikatima? Mislim da nijedan pokret ne može isključiti rad – to je nemoguće. No rad nije dovoljan – to želim reći. I kao što Susan Searls Giroux često ističe (2010), nema jamstva da će radnici zaista otići ulijevo. PJ: Zapravo se čini da u Evropi i Sjedinjenim Državama skreću udesno. HG: Apsolutno! I mislim da to globalno skretanje radnika udesno također govori o vitalnosti obrazovne naravi politike. Ljevica mora ozbiljno shvatiti potrebe radnika i ozbiljno se posvetiti objašnjavanju tih potreba radnicima na smislen, kritičan i transformativan način. Pogledajmo, na primjer, što se dogodilo u Francuskoj s priljevom muslimanskog stanovništva kad radnici ne raspolažu jezikom za razumijevanje važnih događaja u kritičkim i političkim terminima. Što se događa s radnicima? Postaju fašisti! To se s njima događa! To je uistinu važno pitanje za ljevicu. 170
Razgovor s Henryjem Girouxom
Prema pedagogiji prekarijata
Kakvo je djelovanje za to potrebno? Što znači ne samo slaviti i romantizirati radnike nego i prepoznati da umjesto mijenjanja povijesnih i političkih uvjeta i boja mi gubimo radnike? Politički ljevica gubi radnike – radnici postaju sila na strani desnice. Kako želimo razgovarati o tome? Kakve to pedagoške i političke zahtjeve postavlja? Na koji nas način takav gubitak prisiljava da promijenimo razmišljanje o samoj naravi politike? I na koji nas način prisiljava da razmislimo o samoj naravi odnosa između obrazovanja i politike? PJ: Posvuda u svijetu svjedočimo sve većoj polarizaciji: između bogatih i siromašnih, između dužnika i vjerovnika, između političke ljevice i desnice… Takav rast društvena polarizacije neće se moći održati još zadugo – a ljudski rod mora se usuglasiti oko važnih pitanja kao što su okoliš, pristup resursima itd. Giddens i njegov “treći put” (Giddens, 2000) definitivno su razotkriveni kao desničarski i štetni (npr. Callinicos, 2001). Vidite li prostor za širi konsenzus o pitanjima koja su relevantna za čitavo čovječanstvo? HG: Prema mojem mišljenju, tri su pitanja u igri. Prvo je pitanje ekologije. Ako se ovo nastavi, uništit će planet, u to nema sumnje. Drugo, nacionalne države sada moraju održavati trajna ratna gospodarstva kao dio kaznene politike koju su stvorile na međunarodnom planu. Dakle, drugi je veliki problem mogućnost nuklearnog rata – u Ukrajini i Rusiji vidimo kako se ponovo pomalja hladnoratovska retorika. Treće je pitanje masovno siromaštvo i koncentracija resursa u rukama bogatih. U tom smislu nejednakost postaje toliko golema, a razlike između bogatih i siromašnih dosežu tolike razmjere da su tradicionalna radnička klasa i srednja klasa posve nestale. Pa onda imamo ono što Citigroup naziva plutonomija (Ajay, Macleod & Singh, 2005, 2006). Na jednoj razini imamo financijsku elitu, a onda prekarijat u koji spadaju manje-više svi ostali (Chomsky, 2012). Na globalnoj razini 1% nasuprot 99% nije metafora, to je surova realnost. PREMA PEDAGOGIJI PREK ARIJATA PJ: Kao uobičajen rezultat tih trendova, prekarijat ubrzano postaje važna društvena snaga – čak i u tradicionalnim bastionima srednje klase kao što je akademski svijet. Slažete li se s Guyjem Standingom da prekarijat mora razviti vlastiti klasni identitet (Standing, 2014; Standing & Jandrić, 2015)? Koja je uloga informacijskih i komunikacijskih tehnologija u razvoju takvog identiteta? Koje su glavne sličnosti i razlike između pedagogije obespravljenih i pedagogije prekarijata? HG: To je važno pitanje. Mislim da pedagogija prekarijata sugerira da govorite o pedagogiji koja prepoznaje nove distinktivne ekonomske, političke i društvene registre. O pedagogiji koja nije više u potpunosti ukorijenjena u dvadesetostoljetne formacije, nego je u 21. stoljeću. O pedagogiji koja se bori ponajprije protiv divljaštva neoliberalnog režima koji se ui171
Obrazovanje Pedagogija prekarijata
stinu okomio na javnost, sindikate, mlade, javna dobra, okoliš, društvene vrijednosti i samu demokraciju. Neoliberalni režim umnogome je razvio javnu pedagogiju utemeljenu na otrovnim vrijednostima kao što su nepokolebljivo vjerovanje u tržišne vrijednosti, radikalni individualizam i nekontrolirana kompetitivnost koja ograničuje ljudske mogućnosti potkopavajući bilo kakvu ideju društvenoga, solidarnosti, potpore javnim dobrima i brige za druge. U tom obliku tržišnog fundamentalizma ljudsko djelovanje svodi se na neku vrstu društvene borbe, a ljudski odnosi slijede logiku razmjenske vrijednosti i važan je samo osobni interes. Takvo ograničenje ljudskog djelovanja funkcionira tako da ideja pedagogije kao nečega vječito nedovršenog koju iznosi Paulo Freire donosi iznimno značajne uvide. Kao svaka društvena teorija, kao svaka ideologija, kao svaki pogled na svijet, kritička pedagogija mora se prilagoditi okolnostima u kojima djeluje. A u ovom povijesnom trenutku nalazimo se u povijesnoj konjunkturi koja je karakteristična utoliko što financijski kapital sada vlada svim važnim institucijama Sjedinjenih Država, uključujući vladu, a tržište se promatra kao uzorak za sve društvene odnose, ne samo za ekonomiju. Mislim da bi se Paulo Freire sigurno složio da je važno razumjeti pedagogiju i kao praksu slobode i kao moćnu silu za dominaciju, osobito s obzirom na to kako je trenutno povezana s tržišnom povijesnom konjunkturom. Znate, pred kraj života Paulo je počeo govoriti o neoliberalizmu (Roberts, 2003). PJ: Dakle, kako bismo mogli obrazovati novu generaciju freireovskih nastavnika, znanstvenika te društvenih i političkih istraživača? HG: Možda bi najbolji način bio da pokušamo razumjeti da se zbio značajan pomak u etičkim temeljima za razumijevanje i postavljanje pedagogije na središnje mjesto u samoj politici. Kritička pedagogija doživljava se kao opasnost jer je sposobna stvoriti kritički angažirane građane i sklona je pozivati moćnike na odgovornost. Postaje sve gore. Gajimo beskrajnu toleranciju spram bankara i financijskih elita, a nultu toleranciju spram nastavnika, zviždača i bilo koga tko je spreman ustati, upustiti se u rizik i suočiti se s krizom aktualne vlasti. Škole su sa svojim modelima ispita visokog rizika uvele pedagogiju represije koja u kombinaciji s prokletstvom studenskog duga na visokoškolskoj razini pruža recept za ubijanje potencijala radikalnog razmišljanja u cijelom naraštaju studenata. S pedagoškog gledišta, dakle, pitanje glasi: zašto podržavamo obrazovni sustav koji se temelji na ugnjetavanju? Ne govorimo samo o pitanjima vrednovanja – govorimo o temeljnim oblicima kritičkog i kreativnog učenja koje pedagozi pružaju studentima kako bi se suočili sa stvarnim problemima i naučili kako vladati umjesto da budu podanici. Vaša generacija mora obratiti pažnju na to kako opresija djeluje ne samo strukturno nego i na području ideja, znanja, to jest na intelektualnom planu. Morate razumjeti kako ugnjetavanje djeluje kroz razne platforme i registre, od školovanja do niza drugih kulturnih sredstava – bilo da je riječ o zastrašivanju, nameta172
Razgovor s Henryjem Girouxom
Prema pedagogiji prekarijata
nju kulture straha, politici nadzora, raznim oblicima depolitizacije ili je pak riječ o širenju punitivne države i kriminalizaciji društvenog ponašanja. Te stvari moramo razumjeti pomoću pet važnih registara. Prvi registar koji moramo razviti jesu analitičke vještine za prepoznavanje toga što ovaj sistem čini ljudima i kako funkcionira. Neoliberalni kapitalizam podupire više fundamentalizama: ekonomski, vojni, obrazovni, vjerski… to moramo razumjeti. Moramo razumjeti mehanizme tih modela opresije i kako međusobno djeluju kao ideologije, načini vladanja, politike i pedagoški diskursi. Ako ih ne razumijemo, ne možemo se protiv njih boriti. U neku ruku moramo zateći sami sebe kako mislimo, djelujemo i radimo s novim razumijevanjem odnosa između politike, moći i znanja. Drugo, moramo oživjeti radikalno mišljenje. Treba nam i jezik kritike i jezik nade kako bismo nanovo osmislili obećanje radikalne demokracije i bezbroj uvjeta koji su za nju potrebni. Moramo omogućiti ljudima da shvate da kapitalizam nije jedino što postoji. Da postoji nešto drugo. Da ne možemo djelovati drukčije ako ne mislimo drukčije. Ako ćemo govoriti o Paulu Freireu, budimo iskreni. Paulo je bio tip koji nije vjerovao u reforme. Vjerovao je u radikalne promjene! Paulo nije govorio o reformiranju kapitalističkih sustava. Govorio je o njihovu uništenju! Govorio je o tome da ih se treba riješiti! Paulo je govorio o sustavima koji funkcioniraju jer nisu izgrađeni na golemim količinama nepravde, nejednakosti, bogatstva i moći. On je to razumio. Dakle, Paulovo poimanje obrazovanja nije se svodilo samo na kritičko mišljenje. Govorio je o osvješćivanju – djelovanju u pravcu obrazovanja s ciljem opremanja ljudi smislom za kolektivno i transformativno djelovanje. Paulo Freire razumio je potrebu rada s drugima i obnove pitanja solidarnosti. Za njega je pedagoško djelovanje uvijek bilo u središtu ideje solidarnosti. Treće, jedna od stvari koje treba učiniti u ime Freireova razumijevanja politike jest stvaranje novog jezika politike. Kao nastavnici, javni intelektualci, pisci, novinari moramo stvarati obrazovne prostore u kojima možemo iznaći taj novi vokabular koji se tiče slobode, povjerenja, pravde, jednakosti, javnog dobra i zajedničkih dobara. Neoliberalni pedagoški stroj sabotirao je te termine izokrećući njihovo značenje, kao u slučaju slobode koja se definira kao sloboda potrošnje ili kad ih diskreditiraju u svojem preziru prema svim javnim vrijednostima. A jedna od naših obaveza jest da jednostavno prestanemo govoriti kako moramo obrazovati mlade ljude da budu kritički pismeni. Umjesto toga trebamo učiti mlade da budu proizvođači kulture, da aktivno djeluju i da ne vezuju znanje samo uz širu svijest o književnoj, kulturnoj i znanstvenoj baštini već i uz širenje osjećaja za individualno i društveno djelovanje. Nije dovoljno kritički promatrati kulturu. Nije dovoljno reći: znamo čitati digitalne medije. Ljudima je potrebna sposobnost čitanja digitalnih medija, jasno, ali potrebna im je i sposobnost proizvodnje digitalnih medija. Moraju proizvoditi radijske, televizijske i internetske programe koji govore o stvarnim problema u raznim žanrovima. Moraju proizvoditi vlastite vi173
Obrazovanje Pedagogija prekarijata
jesti. A neki od njih to već čine! Jer bez tih vještina ljudi će u mainstream medijima biti ušutkani. Četvrto, moramo naučiti ljude da stoje jednom nogom unutra, a drugom vani. Nikad ne dajte dušu institucijama! Jer one će unazaditi vaš osjećaj za djelovanje, vaše nade, učiniti vas cinicima i na kraju suučesnicima u njihovim ograničenim vizijama. Kada to shvatimo, bit ćemo slobodniji za djelovanje unutar tih institucija kako bismo stvorili važne prostore. Prostore raskida. Prostore otpora. Prostore u kojima možemo pokazati mladim ljudima svojim primjerom što znači izreći svoje mišljenje i riskirati. Prostore u kojima možemo eliminirati islamofobiju, napade na imigrante i demonizaciju drugih. Prostore u kojima možemo govoriti o nasilju koje se zbiva u siromašnim četvrtima i prostore u kojima možemo raditi u tim četvrtima. Na koncu, potrebne su nam nove političke formacije. Ne vjerujem u republikance i demokrate. Sve su to poslovne stranke. One su središte korporacija i financijskih interesa. Dakle, očekivati da će Hillary Clinton ili Bernie Sanders riješiti pitanje financijskoga kapitala i njegova utjecaja na bilo koju stranku okrutna je šala. PJ: Možete li povezati te registre s informacijskim i komunikacijskim tehnologijama? HG: Odluke u pogledu tehnologije u suštini su normativne i političke. Međutim, zbog visokospecijaliziranog znanja u području inženjerstva, važne odluke često se donose bez odgovarajućega javnog savjetovanja. Sada kad svjedočimo katastrofama koje proizlaze iz sve većeg pustošenja Zemljinih resursa i njihovim posljedicama poput globalnog zatopljenja, tehnička pitanja sve su više u središtu zanimanja javnosti. Nažalost, opća populacija prečesto gradi mišljenje na temelju nepotpunih podataka i znanja. Stoga mislim da sve više ljudi u tehnološkoj zajednici mora biti svjesno normativnih i političkih aspekata svoga rada. Osim toga, opća populacija trebala bi bolje poznavati tehnologiju. Povezivanje toga dvojega iznimno je važan projekt za suvremenu kritičku pedagogiju. Mnogi inženjeri zaokupljeni su pitanjima privatnosti i sigurnosti, i uistinu je važno posjedovati inženjerske vještine i jezik kako bismo mogli razgovarati o tim pitanjima. Biomedicinska zajednica nastoji stvoriti sučelje za holističko razumijevanje prilika koje nude tehnologije. Nema načina da odredimo gdje počinje život, gdje završava stroj i kakva je vrijednost u proizvodnji zombija – ljudi s iznimno lošom kvalitetom života. Mislim da se u Evropi tom pitanju poklanja malo više pažnje. Pa ipak, inženjeri i aktivisti odnedavno su počeli raditi na širokom rasponu tehničkih rješenja za te probleme. Nažalost, još su daleko od sveobuhvatnog rješenja i moramo se truditi da ta pitanja i te prakse proguramo u mainstream. PJ: Dobar dio vašeg rada izravno je povezan sa SAD-om. To i ne iznenađuje previše jer ste uvijek izričito inzistirali na kontekstu. Međutim, nekoliko desetljeća nakon završetka Hladnog rata konteksti karakteristični 174
Razgovor s Henryjem Girouxom
Prema pedagogiji prekarijata
za 20. stoljeće ubrzano se mijenjaju i svjedočimo još jednome povijesnom krupnom regrupiranju. Evropa je sve bliža SAD-u, Rusija je u usponu, a jugoistočna Azija na putu je da postane najveći svjetski proizvođač dobara, a ujedno i najveći svjetski potrošač prirodnih resursa kao što je nafta. Što je potrebno učiniti u pogledu takvog razvoja? Kako da poruke kritičke pedagogije učinimo uistinu transnacionalnima? HG: Vjerujem da kritička pedagogija pruža niz istinski ključnih smjerova koje ljudi trebaju prepoznati. Kritička pedagogija zaista se bavi pitanjem moći i obrazovanja. Uistinu sugerira da je obrazovanje na neki način moralna i politička praksa. Uistinu sugerira da je kontekst bitan. Uistinu govori o ulozi obrazovanja kao dijela borbe za gradnju određenih oblika budućnosti i određenih tipova identiteta. I uistinu obilježava političko pitanje kao ono koje upućuje na to da se uloga obrazovanja ljudi ne svodi samo na proizvodnju dobrih radnika – to jest na obuku. Dakle, mislim da kritička pedagogija pruža golem broj elemenata koji su veoma važni, ključni i mislim da se – kao i sve drugo – kritička pedagogija razvija i uključuje nove dimenzije te se hvata u koštac s različitim pitanjima. To su važna opća načela koja je potrebno razumjeti u okviru konkretnih konteksta. PJ: Doktorsku disertaciju u području obrazovanja završili ste 1977. – mnogo prije no što je informacijska tehnologija ušla u masovnu proizvodnju. Danas, 2015. godine, očito živimo u informacijskom društvu. Možete li, kao netko tko je aktivno oblikovao suvremenu kritičku pedagogiju tokom tih turbulentnih društvenih promjena, ocijeniti odnos između informacijskih tehnologija i obrazovanja iz historijske perspektive? HG: Moramo biti oprezni s romantiziranjem bilo kakve tehnologije u tom smislu da bi ona navodno brisala prošlost. Ideja da je informacijska tehnologija toliki raskid u odnosu na prošlost da prošlost više nije relevantna meni se čini nevjerojatno neukom. Priklanjanje toj ideji upućuje na nesposobnost razumijevanja utjecaja željeznice, telegrafa, tiskarske preše i toga kako su oni suštinski izmijenili svijet. Što je još važnije, prikloniti se toj ideji znači ignorirati modele prema kojima su društva organizirana oko tehnologija koje uistinu proizvode krupne društvene promjene. Ljudi koji slave digitalne tehnologije ne oslanjajući se na društveno sjećanje ili na historijsku svijest trebaju proučiti goleme promjene koje su razne tehnologije uzrokovale u prošlosti. Što možemo naučiti iz tih promjena kako bismo pokušali razumjeti ulogu koju bi druge tehnologije mogle imati u budućnosti? Jedna stvar koju svakako možemo naučiti jest da razne tehnologije bivaju zloupotrijebljene i služe vrlo uskim individualnim, političkim i financijskim interesima u onoj mjeri u kojoj ih preuzme koncentracija bogatstva. Te tehnologije bivaju zloupotrijebljene utoliko ukoliko ih preuzmu razni oblici državnog monopola, kao što je bio slučaj u Sovjetskom Savezu. Činjenica da je Internet na raspolaganju da ga preuzmu korporativni interesi ukazuje na to da takve tehnologije ne mogu pobjeći od 175
Obrazovanje Pedagogija prekarijata
pitanja moći i nejednakosti. Dakle, izgleda da studije informacijskih i komunikacijskih tehnologija uistinu imaju što naučiti od pitanja: kako da uklopimo ideju demokracije u njihov jezik? Stalno slušamo o čudu informacijskih tehnologija, zar ne? No, ne govori se dovoljno o drugim važnim pitanjima. Kao prvo, ljudi stalno idu na Internet i odriču se svojeg prava na privatnost. Ne mogu dovoljno brzo bježati od privatnosti – privatnost im je poput tereta. Odričući se privatnosti, postaju suučesnici u državi nadzora. Drugo, imamo državu koja danas implementira svakojake tehnologije u području obrazovanja na načine koje držim opasnima. Stavljanje monitora pred djecu kako bi se bilježili njihovi osjećaji i kako bi se mjerilo kako reagiraju na određene podražaje na nastavi (Sung et al., 2005) – to je uistinu distopija. Nove tehnologije danas pokreću krug proizvodnje i potrošnje i pretvorile su ga u neprestani tornado. Pitanja kupovine, potrošnje i jednokratne upotrebe ubrzala su se do te mjere da smo sve bliži uništenju planeta – najblaže rečeno. U središtu je tog pitanja težnja k romantiziranju tehnologija, a svjedočimo najmračnijem dobu autoritarne politike još od 1930-ih godina. Dakle, svakako se ne radi o pitanju koliko je divna digitalna tehnologija. Pitanje je, čini mi se, sljedeće: s obzirom na čudesne potencijale digitalne tehnologije, kako to da se ona sada toliko zloupotrebljava, čije je to djelo i čijim interesima služi? I kako bismo to mogli shvatiti kao ključno za novi oblik totalitarizma? PJ: U tradiciji kritičke pedagogije oduvijek ste zračili optimizmom, čak i pred teškim temama kao što je kultura ugnjetavanja i nasilja. Koji su izvori vašeg optimizma? Otkud vam snaga za pozitivan stav prema budućnosti? HG: Odatle što odbijam postati suučesnik dominantnih i smrtonosnih sila koje me okružuju! I mislim da se suučesnikom postaje kad postaneš cinik ili što gore. Ne mogu zamisliti da ne zamišljam drukčije budućnosti. Ne mogu zamisliti da se ljudi ne mogu pobuniti, čak ni usred najgorih oblika dominacije. Ne mogu zamisliti da ljudi ne mogu prepoznati da je povijest otvorena i da moć nikad nije sinonim za dominaciju. Marx (1973) [1844] je, među brojnim čudesnim idejama, rekao da je povijest otvorena. I ja u to vjerujem! Ne vjerujem da je povijest zatvorena. Ne vjerujem da povijest jednostavno maršira a da ljudska bića na nju ne utječu. Naravno, potrebno je boriti se za djelovanje – no upravo je to Marx uvijek govorio i upravo su to rekli brojni drugi. Dakle, ja uistinu vjerujem u pitanje borbe. Vjerujem u ljudsku sposobnost da se zamisli drukčija budućnost i da se stvore budući uvjeti kroz razne oblike kolektivne i političke borbe. Vjeruje da su proturječja postala tolika da otpor nije naprosto mogućnost, jedan izbor među mnogim mogućnostima – on je čvrsto uklopljen u pitanje što znači uvidjeti da su ljudska bića nedovršena i da se povijest neće jednostavno ponoviti.
176
8. POGL AVL JE
REVOLUCIONARNA KRITIČKA PEDAGOGIJA OSTVARUJE SE U HODU: U SVIJETU GDJE MNOGI SVJETOVI SUPOSTOJE Razgovor s Peterom McLarenom Peter McLaren redoviti je profesor kritičkih studija u trajnom zvanju i jedan od ravnatelja Demokratskog projekta Paulo Freire pri Fakultetu za obrazovne studije pri Sveučilištu Chapman, umirovljeni profesor urbanog obrazovanja pri Kalifornijskom sveučilištu u Los Angelesu, umirovljeni profesor obrazovnog vodstva na Sveučilištu Miami u Ohiou i počasni ravnatelj Centra za kritičke studije iz obrazovanja na Sjeveroistočnome pedagoškom sveučilištu u Kini, gdje je također redovni profesor. Diplomiravši englesku književnost, Peter je proveo pet godina kao osnovnoškolski učitelj u prigradskim socijalnim naseljima u Torontu. Godine 1980. napisao je jednu od najprodavanijih ne-fikcijskih knjiga godine u Kanadi, Krici iz hodnika (Cries from the Corridor). Kasnije ju je proširio u klasičan udžbenik iz kritičkog obrazovanja, Život u školama: Uvod u kritičku pedagogiju u temeljima obrazovanja (Life in Schools: An Introduction to Critical Pedagogy in the Foundations of Education, 2014.), koji je doživio već šesto izdanje, a Moskovska škola za društvene i ekonomske znanosti proglasila ga je jednim od 12 najznačajnijih tekstova stranih autora u području obrazovne teorije, politike i prakse. Godine 2007. Peter je debitirao kao pjesnik u MRZineu (2013). Peter je objavio više od pedeset knjiga i stotine znanstvenih članaka i poglavlja koja su prevedena na više od dvadeset jezika, a njegovo ime polako ali sigurno postaje gotovo sinonimno sa suvremenim projektom kritičkog obrazovanja. Među brojnim nagradama, pet knjiga što ih je napisao Peter dobile su kritičarske nagrade Američkog udruženja za istraživanja u obrazovanju, a njegov rad predstavlja temelj nekoliko njemu posvećenih institucija, uključujući La Fundación McLaren de Pedagogia Crítica i Instituto Peter McLaren u Meksiku te La Catedra Peter McLaren pri Bolivarovskom sveučilištu u Caracasu. Peter je dobio počasni doktorat od Laplandskog sveučilišta u Finskoj (2004.) i od Universidad del Salvador u Buenos Airesu, u Argentini (2010.). La Universidad Pedagogica Nacional, Unidad 141, Guadalajara, Meksiko, također mu je dodijelilo naslov Amigo Honorifica de la Comunidad Universitaria de esta Institución. Godine 2016. Američko udruženje za istraživanja u obrazovanju dodijelilo je Peterovoj najnovijoj knjizi Pedagogija pobune: od uskrsnuća do revolucije (Pedagogy of Insurrection: From Resurrection to Revolution) 177
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
(McLaren, 2015) izvanredno priznanje za knjigu Divizije B, a knjiga je dobila i Knjižnu nagradu Društva profesora edukacije. O RAZGOVORU Godine 2011., kad sam na Drugoj međunarodnoj konferenciji o kritičkom obrazovanju u Ateni upoznao Petera McLarena, drsko sam ga upitao: napisali ste pedeset knjiga o obrazovanju – a nikad se niste pozabavili pitanjem tehnologije. Biste li mi dali intervju na tu temu? Peter i ja otada smo u suradnji napisali više od 50 000 riječi, objavljenih na desetak mjesta, a naša trajna suradnja prerasla je u srdačno prijateljstvo. Peterov stil dijaloga putem e-maila osebujan je. Katkad izravno odgovara na moja pitanja; katkad samo pošalje članak/sliku/video bez ikakva komentara; katkad pošalje izraz ili rečenicu naizgled nepovezanu s posljednjim o čemu smo raspravljali – u svako doba dana i noći, često s telefona. Premda je pretežno napisan potkraj 2011. i početkom 2012. godine, sljedeći tekst sadrži elemente raznih kasnijih razgovora koji su okončani u veljači 2017. REVOLUCIONARNA KRITIČK A PEDAGOGIJA U 21. STOL JEĆU I ZA 21. STOL JEĆE Petar Jandrić (PJ): Na vaše je rane radove uvelike utjecao postmodernizam. Međutim, već dulje od desetljeća vaše istraživanje polako ali sigurno ulazi u “marksističko-humanističku putanju” u rasponu od autora s raznim marksističkim tendencijama i neo-marksizma Frankfurtske škole do izvornih Marxovih djela (McLaren, McMurry & McGuirk, 2008). Posljednjih ste godina prilično opsežno govorili o razvoju od Petera postmodernista do Petera marksista – primjerice, u razgovorima s Marcijom Moraes i Glennom Rikowskim objavljenima u knjizi Bijes i nada (Rage and Hope, 2006.). Molim vas, sažmite taj razvoj u nekoliko rečenica. Peter McLaren (PM): Vjerujem da je klasna eksploatacija jedan od osnovnih društvenih odnosa koji ljudima priječi pristup resursima što su im potrebni da bi svijet promatrali kritički. Eksploatacija koja orobljuje zajednice i lišava radnike čovječnosti. Obrazovanje se suprotstavlja školovanju. Obrazovanje je ono što se nameće našim nagonima i oruđu uma te ih proširuje; ono naše misli gura duž lukova zvijezda gdje mogu stvoriti nove vizije ljudskog bivanja i postajanja i nove solidarnosti s našim bližnjima. Naše odgovornosti za stvaranje kritičnih građana trebale bi biti srazmjerne našoj privilegiji. Danas se na dobro obrazovanje više ne gleda kao na društvenu odgovornost, već kao na pažljivi odabir iz niza potrošačkih mogućnosti što nam ih nude brojne nove tvrtke i korporacije. Danas nudimo beskonačan niz lijekova za nove vrste poteškoća u učenju. Samo birajte. Već 1980-ih sam se zapitao: kako reagiramo na vapaje upomoć današnje omladine, čiji grleni urlici nailaze na vajkadašnju tišinu pedagoške tradicije? Odgovor na to pitanje iziskivao je otklon od 178
Razgovor s Peterom McLarenom
Revolucionarna kritička pedagogija u 21. Stoljeću i za 21. Stoljeće
ironičnog distanciranja i samozadovoljne uzdržanosti vulgarnih diva iz akademskog svijeta koje su očigledno odabrale politiku identiteta umjesto klasne politike (i time postale sudionice upravo u samim odnosima nejednakosti koje su službeno odbacile) putem pomnog iščitavanja Marxa i marksističkih teoretičara, što je kulminiralo u bavljenju radom marksističkih pedagoga. PJ: Polazeći od Frankfurtske škole društvene znanosti, suvremene kritičke teorije tehnike razvile su se u raznim smjerovima (uključujući neuhvatljiva polja postmodernizma, ali ne samo njih). Neke od tih teorija završile su prilično daleko od svojih marksističkih korijena; danas se čine zaglavljenima na mjestu koje ste vi napustili prije više od desetljeća. Možete li podrobnije opisati svoj povratak marksizmu kao teorijskoj osnovi za preosmišljavanje kritičkog obrazovanja u kontekstu informacijskih i komunikacijskih tehnologija? PM: Pa, počeo sam s autonomnim marksističkim fokusom – samoupravljanjem radničke klase – i isprva me privukao rad važnih mislilaca kao što su Antonio Negri, Michael Hardt, Raniero Panzieri, Mario Tronti, Sergio Bologna, Mariorosa Dalla Costa, François Berardi i drugi, mada se nisam izričito bavio njihovim radom u svojim tekstovima o obrazovanju. Tada sam počeo cijeniti klasičniju marksističku kritiku, recimo radove Mas’uda Zavarzadeha i Terese Ebert, potom me zainteresirao marksistički humanizam Petera Hudisa, Kevina Andersona i Raye Dunayevskaye, i dakako rad britanskih pedagoga Paule Allman, Mikea Colea, Davea Hilla i Glenna Rikowskog. Tako me počelo zanimati ono što se opisuje kao nova era kapitalističkog razvoja, kojoj se prišivaju razni epiteti, poput “postindustrijalizma”, “postfordizma” ili “postmodernog kapitalizma”. Ovdje je naglasak bio na kapitalizmu informacijskog doba posredstvom informacijskih tehnologija – računala i telekomunikacija – kojima se kapital koristi da bi kreirao svoju mobilnost s onu stranu nacionalnih granica i naposljetku državu nacionalne sigurnosti u kojoj je rasprostranjen društveni nadzor. Premda su me brojni posjeti Latinskoj Americi uvjerili da još nipošto nismo napustili dimnjačku eru tvorničke proizvodnje, počeli su me zanimati razni načini na koje je kapital prodro u cijelo društvo posredstvom tehnoloških i političkih instrumenata kako bi generirao višu razinu produktivnosti te kako bi nadzirao i rekonstituirao svoj odgovor na samoorganizaciju radničke klase putem tih novih tehnologija. Dakako, inovacije u kontekstu proizvodnje i komunikacije znanja u novome informacijskom društvu ne služe samo kao oruđe kapitalističke dominacije, već se mogu upotrijebiti i u stvaranju alternativnih i oporbenih pokreta u širem projektu transformiranja kapitalističkog društva u socijalističku alternativu. PJ: Mnogo je vode proteklo ispod mosta otkako je Marx razvio svoje teorije. Molim vas, navedite neke suvremene izazove njegovu dijalektičkom mišljenju. 179
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
PM: Kritičan sam spram autonomnih marksista kao što su Hardt i Negri koji, u knjigama kao što je Imperij (2001.),12 tvrde da mnoštvo, koje je zgrnulo prijeko potrebni “opći intelekt”, sada funkcionira kao mreža otpora kapitalizmu – i to naprosto odbijanjem da reproducira kapitalizam, bez ikakve ujedinjujuće filozofije prakse. Marksističko-humanistički teoretičar Kevin Anderson ispravno to vidi kao poricanje transcendencije u korist imanencije (tj. poricanje Hegela). On piše: Taj zjapeći manjak u Imperiju potječe od tipa filozofskog nazora koji su oni usvojili, nazora koji radikalno odbacuje sve oblike onoga što oni nazivaju transcendencijom u korist ostajanja na planu imanencije, tj. uzimanja elemenata unutar dane društvene zbilje kao polazišne točke. (…) No mi ne moramo birati između takvih jednostranih alternativa. Razmotrimo Hegelovo stajalište, kako ga je sažeo Theodor Adorno iz Frankfurtske škole: “Ustrajati na izboru između imanencije i trancendencije znači vratiti se tradicionalnoj logici koja se kritizira u Hegelovoj polemici protiv Kanta” (Adorno, Prizme, [u engl. prijevodu na] str. 31). U stvari, Hardt i Negri redovito napadaju Hegela i prosvjetiteljske filozofe kao konzervativne i autoritarne, a veličaju predprosvjetiteljske republikanske tradicije ukorijenjene u Machiavelliju i Spinozi. Pritom se odriču dijalektičkog uvida u to da se oslobođena budućnost može pomoliti iz sadašnjosti, pod uvjetom da se razne sile i težnje koje se opiru sistemu zauzvrat povežu s teorijom oslobođenja koja filozofijski skicira tu emancipacijsku budućnost za kojom oni čeznu. Marx je zasigurno nadišao taj pred-hegelovski raskol između imanencije i transcendencije. Radnička klasa nije postojala prije kapitalizma i bila je proizvod novoga kapitalističkog poretka, te je stoga bila imanentna odnosno konstitutivna za kapitalizam. Istovremeno se, međutim, otuđena i izrabljena radnička klasa borila protiv kapitala, ne samo radi većega komada kolača nego se i upustila u borbu za nadvladavanje samoga kapitalizma, i u tom je smislu bila sila za transcendenciju (budućnost u sadašnjosti). (Anderson, 2010: 11–12)
Ovdje vidimo, kao i kod Habermasa, odbacivanje svih oblika radikalne transcendencije i odbijanje da se dijalektički konceptualizira alternativa kapitalizmu. Kao što piše Anderson, time se nadahnjuje strah od utopizma ili, još gore, autoritarnost i kolonijalni hybris. Čini se da kod Habermasa, Hardta, Negrija i Hollowaya postoji strah od prometejske strane Marxova humanizma koja, bilježi Anderson, upućuje prema nadilaženju datog. Tako se u Habermasovu slučaju vraćamo reformističkom liberalizmu, a Hardt i Negri kreću se prema poststrukturalističkom radikalizmu. Rješenje koje predlaže Anderson jest “zuriti negativnosti u lice” (da citiramo Hegela) i djelovati unutar šarolike dijalektičnosti koja uzima u obzir rasu i etnicitet, rod, seksualnost i mladost. Ne možemo naprosto V. Michael Hardt, Antonio Negri, Imperij, prev. Živan Filippi, Multimedijalni institut, Zagreb, 2003.
12
180
Razgovor s Peterom McLarenom
Susjedstvo je upravo postalo zanimljivije
odbiti da preuzmemo državnu vlast, kao što John Holloway i drugi preporučuju, jer će država sa svojom pogubnom logikom dominacije nastaviti postojati sve dok ne stvorimo novi društveni poredak, poredak koji se sastoji od slobodno udruženog rada u svjetskim razmjerima. SUSJEDSTVO JE UPRAVO POSTALO ZANIML JIVIJE PJ: Danas se koncepti kao što su “post-industrijalizam”, “post-fordizam”, “postmoderni kapitalizam” i “informacijsko društvo “ često stapaju u širi koncept “umreženog društva” (network society) Manuella Castellsa (2001) i Jana van Dijka (1999). Jedna od glavnih razlika između industrijskog društva i umreženog društva počiva u strukturi proizvodnje: prvo društvo pretežno se temelji na proizvodnji fizičkih artefakata, dok se potonje pretežno temelji na proizvodnji znanja. To nas dovodi do pojma ekonomije znanja, u kojoj gomile informatičkih radnika proizvode dodanu vrijednost žonglirajući nevidljivim i neopipljivim bitovima i bajtovima. Međutim, proizvodnja artefakata također je u usponu – kao što ste već rekli, “nismo ni na koji način napustili dimnjačku eru tvorničke proizvodnje”. Što biste rekli o glavnim suvremenim promjenama u strukturi proizvodnje? PM: Društvo znanja temelji se na komunikaciji, na dijalogu, na stvaranju znanja za dobrobit čovječanstva. S druge strane, ekonomiji znanja stalo je do prisvajanja komunikacijskih tehnologija u svrhu stvaranja informacija koje se mogu centralizirati, nadzirati i djelomično kontrolirati putem sustavne dekvalifikacije radnika. Ekonomija koja se temelji na znanju u stvari je iluzija. Kada budemo mogli eliminirati nedovoljnu zaposlenost, tada će taj termin možda imati neku stvarnu važnost. Već imamo visokoobrazovanu radnu snagu koja posjeduje mnoštvo vještina. Ono što nam je potrebno jest masovna preraspodjela bogatstva u obliku više radnih mjesta. Stoga se ne dajmo zavarati svim tim pričama o nematerijalnom radu. Društvene razmjene ne stoje na jednakim osnovama, nematerijalni rad nije slobodan od kapitala. Kompjuteri nas nisu oslobodili i učinili nezavisnim proizvođačima. Zašto uopće sudjelujemo u stvaranju visokoobrazovanoga ljudskog kapitala za korporacije? Glenn Rikowski nedavno je to izrazio ovako: “Postati kapital ili humanizirati naše duše” (McLaren & Rikowski, 2000). Ovdje bih želio sažeti neke važne postavke koje je iznio Rikowski. Ljudski kapital, kao što je istaknuo Marx, postao je uvjet života u kapitalističkim društvima. Čovjek je oblik kapitala i kapital je oblik ljudskog života. Premda se vjeruje da konkurentska prednost proizlazi iz znanja i inovacija, radnici-znalci izvoze se diljem kugle zemaljske baš kao i manualni radnici. Usmjerena na potrebe poslodavaca, ekonomija znanja suzila je ciljeve obrazovanja marginalizirajući kritičko istraživanje i vještine. U stvari, Rikowski ide dotle da zaključuje kako su obrazovanje i školovanje zapravo dio ekonomije znanja, budući da visokoobrazovani studenti iz drugih zemalja donose goleme izvozne zarade. Kapital, kako ga opisuje Rikowski, oblik je društvene energije i ne stvara se sam. Ovisi o radnoj snazi koja stvara višak vrijednosti, iz koje se potom 181
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
razvijaju razni oblici kapitala. Radna snaga proizvodi nematerijalnu kao i materijalnu robu. Radna snaga je najeksplozivnija roba na današnjem svjetskom tržištu, ističe Rikowski, a obrazovanje i osposobljavanje postavljaju granice društvenoj produkciji radnih snaga, sprječavajući razvoj onih snaga koje mogu raskinuti lance što ih nameće oblik vrijednosti. Kako bismo se promijenili, nanovo osmislili, dekolonizirali naše subjektivnosti iskovane u retorti kapitalizma, moramo preobraziti društvene odnose koji održavaju naš kapitalizirani oblik života. PJ: Jan Van Dijk sučeljava “umreženo društvo” i njegovu preteču – “masovno društvo” – te ih povezuje s obilježjima medija koji ih podržavaju. Pred-digitalni mediji masovnog društva, kao što su radio i televizija, podržavaju jednosmjernu komunikaciju između centara moći i periferije; umreženo društvo povezano je s višesmjernim digitalnim društvenim i medijskim mrežama te s “pojedincima, kućanstvima, skupinama i organizacijama koje su tim mrežama povezane” (van Dijk, 1999: 24). Druga važna razlika između dviju generacija tehnologijā počiva u njihovom domašaju. U 1980-ima moj dom bio je krcat različitim jednonamjenskim uređajima: bili su tu radio, televizor, kasetofon, gramofon, walkman, telefon, fotoaparat, videokamera… Tehnologije umreženog društva, nasuprot tomu, konceptualno su univerzalne, a kompjuter je “medij najopćenitije naravi” (Carr, 2011).13 Masovno društvo temeljilo se na mnogim tehnologijama stvorenim za specifične i ograničene svrhe, dok se umreženo društvo temelji na prilagodbama jedne tehnologije mnogim različitim svrhama. Pa ipak, jedna tehnologija, čini se, uspješno premošćuje obje generacije – što možemo naučiti o današnjem Internetu iz naših povijesnih iskustava s televizijom? PM: Oduvijek sam cijenio rad Joyce Nelson, osobito njezinu knjigu Savršeni stroj (The Perfect Machine, 1991.), koja razotkriva ideološki dosluh između televizijske industrije i nuklearne države u njihovoj potrazi za savršenim tehnološkim imperativom: učinkovitošću. Nelson raskrinkava odnos između napretka televizije te vojnih dobavljača i industrije oružja kao što su General Electric, DuPont i Westinghouse. Odrastao sam u 1950-ima, a moja je obitelj jedna od prvih imala TV jer je moj tata počeo prodavati televizore kad se vratio iz borbe s nacistima nakon Drugoga svjetskog rata. Otac nije imao pojma da krčmi tehnološko nesvjesno naše kulture – tehnološko nesvjesno ukorijenjeno u nuklearnome nesvjesnom. Televizija je oko našega nesvjesnog, poput Sauronova oka u Gospodaru prstenova (Tolkien, 2012) – ona kolonizira našu subjektivnost, djeluje kroz naše organe iracionalnosti. Nadomješta zbrkano meso naših tijela (koje potajice želimo odbaciti) mesom naših snova – ona nas nanovo stvara revalorizirajući muško sebstvo osvajanja i kontrole te nam omogućuje da proživljavamo ono čime se ne da upravljati i što se ne da nadzirati V. Nicholas Carr, Plitko: što Internet čini našem mozgu, prev. Ognjen Strpić, Naklada Jesenski i Turk, Zagreb, 2011.
13
182
Razgovor s Peterom McLarenom
Susjedstvo je upravo postalo zanimljivije
izvan naših glava, gdje možemo režirati stvarnost. Tehnologiji se utječemo kao što bismo se utjecali religiji, radi spasenja. Ona je ogledalo u kojemu se nadamo da ćemo naći svoje savršenstvo koje nam se zrcali natrag kroz naše stjecanje univerzalnog znanja, izgubljenog znanja iz doba kad nas je Bog navodno istjerao iz edenskog vrta. David Noble na tu temu piše sa znatnim uvidom i sigurnošću (v. primjerice njegovu knjigu Digital Diploma Mills [2002.]). Ovdje spominjem nuklearno nesvjesno imajući na umu članak što ga je prije više desetljeća napisao Dean MacCannell (1984), koji je iz određene perspektive rasvijetlio osnivanje američkih javnih srednjih škola, a napose vezu između osnivanja američkih javnih srednjih škola i Hladnog rata. Spomenuo sam to u prethodnoj razmjeni s Glennom Rikowskim objavljenoj u mojoj knjizi Bijes i nada (2006.). MacCannellovi uvidi zanimljivi su po tome što razotkrivaju povijesne korijene rasističkog školovanja u Sjedinjenim Državama, koje povezuju s nuklearnim nesvjesnim prisutnim u Sjedinjenim Državama u to vrijeme. MacCannell povezuje politiku Hladnog rata i nuklearnu strategiju Sjedinjenih Država – osobito stratešku vanjsku politiku nakon Hirošime – s onime što on naziva “nuklearnim nesvjesnim” koje je odigralo značajnu ulogu u strukturiranju urbanog obrazovanja u 1950-ima i 1960-ima. On smatra da je obrazovna politika nevjesno povezana s doktrinom preventivnog napada i konceptom ograničenog preživljavanja. PJ: Ta priča zvuči vrlo zanimljivo… PM: Neposredno nakon Drugoga svjetskog rata, prevladavajuće mišljenje među američkim vojnim stratezima bilo je da su gradovi s više od milijun stanovnika jedine mete dovoljne ekonomske vrijednosti da bi opravdale upotrebu atomskog oružja. Sjedinjene Države vjerovale su da će sovjeti napasti prvi i da će mnogi gradovi biti zbrisani. No isto tako se vjerovalo da će dovoljan broj ljudi izvan gradova preživjeti napad i nanovo izgraditi američko društvo – a kao što ćemo vidjeti, bit će to bijeli ljudi. Ruralni bijelci i oni koji su živjeli u manjim gradovima izvan velikih metropolskih područja smatrali su se onima koji će sačuvati vladajuće vrijednosti slobodnog poduzetništva nakon prvoga sovjetskog napada. Gradovi bi time bili “izliječeni” od svojih službeno imenovanih društvenih problema (zločina, bolesti i visoke stope smrtnosti). Zamisao je bila ta da će grad apsorbirati napad tako da će se šteta minimalno preliti u okolna “područja preživljavanja” sastavljena od pretežno bijelog stanovništva. Pokušaj da se gradovi obrane tako da se “očvrsnu” samo bi intenzivirao napad, koji bi se tako mogao preliti na bjelačke zajednice. Uz ubrzano nuklearno naoružavanje u 1960-ima došlo je i do masovnog povlačenja bijelaca iz gornjeg i srednjeg sloja, uključujući i brojnu inteligenciju, u male gradove izvan prigradskog pojasa. Sedamdesetih i osamdesetih godina ruralna područja nastavila su rasti brže nego urbana područja. Kao što ističe MacCannell (1984), umjesto da krenu prema nekom obliku evropskog socijalizma, gdje bi se za osiromašene etničke 183
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
zajednice stvorili minimalni životni standardi (smještaja, zdravstvene skrbi, dohotka), ili da se odluče nanovo angažirati oko obrazovne i zakonske pravde, Sjedinjene Države počele su skladištiti svoje marginalizirane građane u velikim gradovima. Zanimljivo je da je negdje u to vrijeme fiskalna politika javne potrošnje da se povećaju ulaganje i zapošljavanje zamijenjena monetarnom politikom koja je regulirala kamatne stope, smanjila ulaganja i ubrzala otpuštanja. Rektor Sveučilišta Harvard James Bryant Conant, koji je bio član tajnoga Istraživačkog odbora za nacionalnu obranu i koji je pridonio tomu da se Hirošima i Nagasaki – a osobito radnici i njihovi domovi – postave za cilj – postao je u 1950-ima i ranim 1960-ima utjecajan obrazovni reformator. U stvari, on je pomogao u stvaranju sustava javnih škola kakav imamo danas u Sjedinjenim Državama. Conantov angažman na nacionalnoj razini u planiranju školskoga nastavnog programa za siromašne četvrti zagovarao je stručno obrazovanje za Portorikance i Afroamerikance te je preporučivao odnose školskog savjetnika i učenika prema modelu odnosa između socijalnog radnika i osoba na uvjetnoj slobodi, koji bi se nastavili tokom četiri godine nakon završavanja srednje škole. Također je preporučivao projekte javnih radova kako bi se za crne mladiće osiguralo zapošljavanje unutar geta. Zamisao je, dakako, bila u tome da ih se zadrži u gradovima, koji su se mogli žrtvovati u scenariju “prvog udara”. Dovodio je u pitanje koliko je umjesno da Afroamerikanci rade na šumskim projektima što bi ih držali izvan grada. U stvari, protivio se svim programima koji su predviđali da se crna mladež iseljava iz grada, makar privremeno – poput onih koji su bili napravljeni prema uzoru na ranije programe kao što je Korpus civilne zaštite u vrijeme Velike depresije. Conant je također tvrdio da privatno poduzetništvo koje se iseljavalo iz grada ne bi trebalo biti odgovorno za boljitak stanovnika siromašnih četvrti koje je nazivao “zapaljivim materijalom”. Bio je protiv sudski određenog prevoženja učenika autobusom u udaljenije škole radi ujednačavanja rasnog sastava javnih škola, čak i na dobrovoljnoj bazi, i tvrdio je da škole u getima moraju od učenika zahtijevati da “ustaju i recitiraju” kad im se obrate te je predlagao da dječaci u školama nose kravate i sakoe. Kao što pokazuje MacCannell (1984), u Conantovoj viziji javnih škola i javnog života vidimo nuklearno nesvjesno na djelu. On je polagao buduće nade u projicirane preživjele u društvu (pretežno bijelce) koji bi živjeli u malim gradovima s između 10 i 60 tisuća stanovnika. Kad razmotrite trenutačno propadanje i zapuštenost gradskih škola u Sjedinjenim Državama, uzroci se djelomice mogu izravno povezati s Conantovim reformskim mjerama za javne srednje škole. Tehnologija u obliku atomskog oružja mogla se iskoristiti da se gradovi “očiste” od obojenih ljudi, a da se bijelci sačuvaju u malim gradovima u blizini poljoprivrednih zemljišta. PJ: Što je onda s televizijom? PM: Dolazak televizije možemo vidjeti kao ideološki instrument za deprimiranje funkcije čeonog režnja. Čeoni režanj organizira planove i sekvencira naše ponašanje. On je od temeljne važnosti u donošenju moralnih 184
Razgovor s Peterom McLarenom
Susjedstvo je upravo postalo zanimljivije
sudova i kritičkih procjena toga što vidimo. Znamo, primjerice, da računalne igre mogu uzrokovati smanjenje aktivnosti u čeonim režnjevima prekomjernim stimuliranjem dijelova mozga povezanih s kretanjem i vidom. Rad Marie Winn (2012) koristan je u razlaganju učinaka na mozak u gledatelja koji su uključeni u novi medijski krajolik. Postoji cijelo pitanje vlasništva nad televizijom i vremenom kada djeca gledaju televiziju u korelaciji s opadanjem uspjeha na ispitima iz državne mature. Winn nam skreće pozornost na dugotrajno gledanje televizije i učinke na verbalni razvoj male djece (u razlici spram razvoja njihovih vizualnih ili prostornih sposobnosti) i njihove rezultate u čitanju. Istraživanje o negativnim učincima gledanja televizije na akademska postignuća neobično je zanimljivo. Pojedini dokazi upućuju na to da primljeni vizualni i slušni podaci u stvari oštećuju mozak djeteta koji se razvija. Prema nekim istraživačima mozga, dok gledamo TV naš se mozak u stvari isključuje i mi smo neurološki manje sposobni donositi sudove o onome što vidimo i čujemo na ekranu. Ovdje pomišljam na rad dr. Arica Sigmana (2007) o tome kako televizija stvara veću razdvojenost između misli i osjećaja te zapravo služi učvršćivanju konformističkog ponašanja – TV tada postaje sjajno sredstvo društvene kontrole i društvenog inženjeringa. Ona je savršen instrument za oglašivače, ona je stroj iz mokrih snova kapitalizma. Dokle god uspijevate sprječavati da se tkivo koje povezuje neurone u čeonom režnju deblja putem gledanja televizije, možete stvoriti čitavu generaciju stanovnika košnica koji imaju minimalnu kontrolu nad sobom i spremni su da njima manipuliraju televizijski gurui i propagandni strojevi čiji su oni dio. Jedan od mojih profesora na Institutu za edukacijske studije u Ontariju, dr. Fred Rainsberry, koji se posebno zanimao za teoriju komunikacije i razvoj nastavnih programa te je bio član Kraljevskog vijeća za nasilje u komunikacijskoj industriji, rekao je da bih u sklopu svoga doktorskog istraživanja trebao raditi s Marshallom McLuhanom, no iste godine kad sam započeo taj program, 1979., McLuhana je udarila kap. U to sam vrijeme razvijao pilot za dječju emisiju, zvanu Kidding Around, za tada novu višejezičnu televizijsku postaju u Torontu. Zamisao je bila da svaki tjedan posjetim različit etnički dio grada, da razgovaram s običnim ljudima i steknem dojam o njihovu životu. Nismo mogli naći sponzore i projekt nikad nije dospio dalje od pilot-emisije. PJ: Molim vas, povežite te pred-digitalne uvide sa suvremenim informacijskim i komunikacijskim tehnologijama. PM: Kao što su istaknuli David Harvey (1990) i drugi, kompjuterizacija dovodi do zbijanja vremena/prostora putem ubrzanja akumulacije kapitala, gdje ubrzano vrijeme prometa u procesu akumulacije kapitala i ubrzanja u razmjeni i potrošnji pridonose stvaranju površnih potrošačkih potreba putem masovnih medija (tj. televizijskog oglašavanja i proizvodnje spektakala). Sebe vidimo kao činitelje promjene putem tih površnih dobara, koja trunu u našim neoliberalnim crijevima te se brzo izbacuju 185
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
u neprekinutom toku kako bi napravila mjesta za još površnih dobara. Umjestimo da proizvodimo trajna dobra i infrastrukturu za javno dobro, skloni smo proizvodnji žudnje koja nadomješta upravo one kritičke sustave inteligibilnosti koji bi nam mogli pomoći da kritički ocijenimo ono što nam se događa. Postajemo aktivisti za one vrste kulturne promjene što ovise upravo o korporacijama na koje se obrušavamo, umjesto da budemo agenti ekonomske preobrazbe koja će proizvesti proizvode i infrastrukturu potrebnu da stanovništvu pomogne da namiri svoje potrebe, a ne svoje digitalno i elektronski proizvedene subjektivnosti – tijela bez organa – koje nisu ništa drugo doli ono što je Alan Watts u 1960-ima opisivao kao “kožnate vreće” (1966.). Povlačimo se u politiku imanencije žeđajući istodobno za politikom transcendencije. No politika transcendencije značila bi da bismo morali odustati od sigurnosti naše usađenosti upravo u korporacijsku robnu kulturu protiv koje se navodno borimo. Ako je sve zbijeno na površinu dekontekstualizirane slike, onda se bilo što može zamijeniti bilo čim drugim. Revolucionari su zapravo samo konformisti koji se prilagođavaju željama drugih revolucionara, i bolje je postati konzervativac koji traži i nalazi užitak u životu nego aktivist lišen humora koji pati, ali donekle napreduje u stvaranju pravednijeg i jednakijeg svijeta. Kondicionirani ste tako da mislite kako je nova kozmetika jednako važna kao kriza u Ukrajini. One se u medijima prikazuju kao sumjerljive. Promatramo milijune koji su ovisni o erotskim kostimima što ih nosi Miley Cyrus i o njezinim “garderobnim defektima” koji se slučajno izvode sa svrhom, i možemo se diviti moći medija u stvaranju poznatih ličnosti radi odvlačenja pažnje od supstancijalnih političkih projekata. Miley se neće jednoga dana probuditi kao marksistica i najaviti revoluciju. Ali kada dođu obavijesti o otpuštanju ti će obožavatelji tražiti drugi posao u prodaji na malo bez zdravstvenih beneficija. No oni i dalje mogu sebe vidjeti kao pobunjeničke potrošače dok staju u redove za kruh i javne kuhinje. Tehnološki napreci funkcionalno nas integriraju u ideološke krugove i globalne imperative transnacionalne kapitalističke klase, nukajući nas da ispunjavamo svoje identitete sukladno skrivenom prijepisu neoliberalne agende: da stvaramo građane-potrošače putem posredničke klase kibergrađanstva čiji pripadnici služe kao stražari koji osiguravaju popularizaciju kolonijalnog mentaliteta. Na taj način informacijska tehnologija služi za loženje kotla domaće i političke represije, za potporu strukturnom nasilju kapitalizma i tome da nas priuči na služenje imperiju. Više se ne moramo bojati da će nas prisilno novačiti u službu imperija, postali smo ideološki proizvodi našega samoproizvedenog unutarnjeg sputavanja, zahvaljujući tehnološkom napretku u kojemu svi, eto, “uživamo”. Svi smo mi Julian Assange, koji drži predavanja s balkona ekvadorske ambasade. PJ: U umreženom društvu mnoga zanimanja doživjela su značajne preobrazbe – a masovni mediji očigledno su pogođeni teže nego mi ostali (Bird, 2009). Molim vas, analizirajte glavne tokove razvoja u masovnim medijima u proteklih nekoliko desetljeća. Što se događa s tradicionalnim novinarstvom u doba mreže? 186
Razgovor s Peterom McLarenom
Digitalne kulture i ekopedagogija održivosti
PM: Novinarstvo je nekad bilo način da građanin zadrži ljude na vlasti u granicama odgovornosti za njihove postupke – a legendarni Upton Sinclair često se navodi kao prototipski borac protiv nepravilnosti i korupcije. No takvi su novinari rijetki i malobrojni, a njihove karijere u korporativnim medijima rijetko traju jako dugo. Kao što je u razgovoru s Glennom Greenwaldom nedavno primijetila Sonali Kolhatkar (2014), srednjostrujaški mediji upuštaju se u napade na ljude poput Greenwalda i Snowdena kakvima nikad ne bi izložili članove Kongresa. Greenwald i Snowden postali su istaknuti primjeri Orwellovih “zločinaca misli” (1949), a javnost je kondicionirana tako da ih vidi kao izdajnike Sjedinjenih Država. Odavno mislim da nam se Orwellova 1984. već neko vrijeme događa. Barem od 2001., kad su mediji postali glasnogovornici Bushove administracije u njezinu gnjusnom pozivanju na rat u Iraku. Kad je SAD počeo vjerovati u vlastitu mitologiju po kojoj je on vječno nepobjediva supersila ovoga svijeta, koja ne može propasti, onda je 1984. sazdana iz ostataka mrtvih i palih trupala iz američkog džihada. Kad je SAD počeo vjerovati i postupati u skladu s idejom da može preoblikovati svijet kako god mu drago kroz gnjev najveće vojne sile u povijesti, onda smo u ovoj zemlji svi postali osuđeni na propast kad je zeleno svjetlo dano Agenciji za nacionalnu sigurnost, korporacijama da djeluju s istim pravima kao “religiozni ljudi”, vladi da ubrza naše istrebljivanje putem politika koje uvelike pojačavaju klimatske promjene, rat, dužničko ropstvo koje radnike pretvara u nadničarske robove transnacionalne kapitalističke klase, i ekocid. Znak je istančanosti američkoga medijskog aparata što mnogi Amerikanci još uvijek vjeruju da žive u zemlji koja primjenjuje slobodu medija. Mediji su slobodni, dakako. Slobodni da slijede ciljeve i interese korporacija koje su vlasnice medijske distribucije. Čak i kad postoje izgledi da novinari istraže neku priču, druge korporacije ubace se u nju služeći se mitom i svime što im je na raspolaganju da kupe šutnju potencijalnih informanata. Nedavno je, primjerice, udešeno da jedan gradić u Ottawi, u Kanadi, dobiva 28 200 dolara od energetske kompanije TransCanada Corp., u zamjenu za šutnju o projektu bitumenskih cjevovoda Energy East što ga je ta tvrtka predložila, tokom pet godina. TransCanada pristala je dati Mattawi 28 200 dolara tako da gradić može kupiti spasilački kamion. Tako sada možete spasiti tijelo u opasnosti, ali ste doveli vašu humanost u smrtnu opasnost. Predloženi cjevovod Energy Easta ima potencijal da generira tri stakleničke emisije plinova svake godine, što odgovara puštanju još sedam milijuna automobila u cestovni promet (Atkin, 2014). DIGITALNE KULTURE I EKOPEDAGOGIJA ODRŽIVOSTI PJ: U doba antropocena ljudske djelatnosti izravno su povezane s našim planetom, s njegovom sadašnjošću i budućnošću. Na toj osnovi, nedavno utemeljeni pokret ekopedagogije dovodi ekologiju u vezu s kritičkom pedagogijom. Godine 2007. predsjedali ste povjerenstvom za doktorsku 187
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
disertaciju Richarda Kahna o tom pokretu. Knjiga koju ste priredili zajedno s J. Sandlinom, Kritičke pedagogije potrošnje: življenje i učenje u sjeni “šopokalipse” (Critical Pedagogies of Consumption: Living and Learning in the Shadow of the ‘Shopocalypse’, 2009.), često se navodi kao dio ključne literature u tom području. Napisali ste predgovor za Occupy Education (2012.), knjigu o ekopedagogiji Tine Lynn Evans – a popis vaših doprinosa mogao bi se nastaviti unedogled. Možete li analizirati potencijale ekopedagogije za naša istraživanja o kritičkom sučeljavanju između obrazovanja te informacijskih i komunikacijskih tehnologija? PM: Nisam siguran da vam mogu pružiti zadovoljavajući odgovor u pogledu ekopedagogije u sklopu kritičkog sučeljavanja između obrazovanja te informacijskih i komunikacijskih tehnologija. Napokon, ekopedagogija je razmjerno novo potpodručje kritičke pedagogije – iako bih trebao biti oprezan kad je nazivam potpodručjem. No ona svakako predstavlja jednu struju revolucionarne kritičke pedagogije. Kritička pedagogija postaje angažiranija u bavljenju društveno-ekološkom održivošću i društvenom promjenom orijentiranom na održivost. Uz doprinose autora i aktivista kao što su Richard Kahn, Tina Evans, David Greenwood, Samuel Fassbinder, Sandy Grande i Donna Houston (da ih imenujem samo nekolicinu), područje ekopedagogije danas je na potentnoj putanji. Dovodeći njihove doprinose u dijalog s nastojanjima Vandane Shiva, Joan Martinez-Alier, Joela Kovela, Jasona W. Moorea i Johna Bellamyja Fostera, ekopedagozi kultiviraju krajolik značajnoga transnacionalnog aktivizma. Danas svjedočimo temeljitoj demonstraciji djelotvornog integriranja društvenih, obrazovnih i pokreta za ekološku pravdu. U opreci spram kapitalističke discipline i njezinog doprinosa tekućoj krizi, ekopedagoške prakse mogu se organizirati u svojevrsnu “ekološku disciplinu” (Fassbinder, 2008) koja bi povezala ljude oko obrane ekosistemske i društvene raznolikosti, kao i protiv toga da kapital njima manipulira kao ljudima-robom. U tom je smislu Occupy Education (2012.), knjiga Tine Lynn Evans, uvelike kritička pedagogija konvergencije i integracije koje su povezane ekološkom disciplinom, gdje se rad evropskih znanstvenika i aktivista koji se bave održivošću dovodi u dijalog s moćnim novim glasovima iz las Americas, da bi propitali hrđom prekrivene steampunk metropole i korovom obrasle, zabačene predjele neoliberalnog kapitalizma te ujedno da bi djelovali u smjeru vizije toga kako bi mogao izgledati svijet izvan prijetećih disciplina neoliberalnog kapitalizma. Dakako, “osvojiti” (occupy) znači nešto drugo autohtonim narodima koji se odavno bore protiv imperijalne okupacije. Međutim, pokret za osvajanje bio je odvažan utoliko što postavlja pitanja o nejednakosti i nove “društvene lukove” za utopiju na zemljovid za evropske/doseljeničke populacije. Ono što čitatelju prvotno upada u oči kao ključna tema Evansina projekta način je na koji ona utvrđuje širi kontekst svoga polazišta, pri čemu se na mjestu zasnovana teorija i akcija održivosti primjenjuju na brojne kontekste praktično življenog iskustva – iskustva koje je pod neizmjernim utjecajem neoliberalne kapitalističke globalizacije i ustrajnog otpora 188
Razgovor s Peterom McLarenom
Digitalne kulture i ekopedagogija održivosti
toj globalizaciji. Evansina polazišta koja proizlaze iz tog konteksta jesu patnje planetarno ugnjetenih, u procesu usavršavanja progresivnih i radikalnih teorija obrazovanja, kojima se ona koristi uz opasnost da se izgubi upravo u sustavu što ga tako smiono nastoji nadići. Evans odbacuje reformistički diskurs i njegove hegemonijske aparate te umjesto toga odlučuje izgraditi pedagogiju održivosti koja se može koristiti kao strateško oruđe za oslobođenje, oruđe koje je orijentirano na obrazovanje, ali zadržava poziciju izvanredne političke učinkovitosti. Radikalni autohtoni mislioci poput Linde Smith (1999), dakako, odavno govore o napetostima između “asimilacije” u obrazovne sustave i mogućnostima radikalnih pedagogija unutar formalnih obrazovnih sustava. Posljedica je toga stvaranje onoga što Richard Kahn naziva “protuhegemonijskim blokom ideološkog saveza” među ekološkim pedagozima, autohtonim znanstvenicima, ne-akademskim informacijskim stručnjacima i političkim aktivistima raznoraznih fela – odnosno onime što Kahn u svome pionirskom djelu naziva “pokretom ekopedagogije” (2010). Rad Tine Lynn Evans temelji se na dubinskim teorijama o naravi i svrhama same održivosti, a Evans je akutno svjesna da politika održivosti nije savršena ljubavna priča i da je lako mogu kooptirati državni skrbnici, koji daju prazna obećanja da će upravljati krizom u interesima javnog dobra (a zapravo u interesima privatne pohlepe). Diskurse održivosti mogu prisvojiti upravo oni interesi koje Evans teži raskrinkati (v. npr. članak Josée Johnston “Koga briga za zajednička dobra?”, u kojemu se tvrdi da je “održivost počela podrazumijevati održive profite jednako koliko i ‘spašavanje Zemlje’” [2003: 1]). U razumijevanju toga kako dolazi do tog prisvajanja te kako imperijalni nagon ostaje živ i zdrav među progresivnim pedagozima te se javlja zajedno s povećenošću reformi po fiksnim stopama koje nisu podložne pregovorima, nauštrb revolucije, od iznimne pomoći može biti bavljenje radovima dekolonijalne škole. Predstavnici te škole iscrtali su konfliktni teren poznat kao “obrazac kolonijalne vlasti” (patrón de poder colonial) i “eurocentričnost kolonijalnoga/kapitalističkog obrasca moći” (el eurocentramiento del patrón colonial/capitalista de poder), a među njihovim su znanstvenicima i aktivistima koji djeluju u područjima dekolonizirajućih epistemologija i prakse Ramón Grosfoguel, Anibal Quijano, Linda Smith, Enrique Dussel, Sandy Grande i drugi. Osim što se bavi kolonijalnošću moći, revolucionarna kritička pedagogija održivosti jednako se tako bavi stvaranjem onoga što Kahn naziva “revitaliziranom ekologijom tijela/uma/duha” i borbom za “planetarnost”, s obzirom na to da je riječ o praksiološkom pothvatu usmjerenom na postizanje specifičnih, kumulativnih ciljeva (2010). Tako, na primjer, Grosfoguel (2008), kao i Quijano, Dussel i drugi “dekolonijalni” mislioci, predlaže nove pristupe ekologiji koji bi se sastojali u tome da se na ovisne hijerarhije kapitalizma, duhovnosti, epistemologije, pravosuđa i uprave, patrijarhije i imperijalizma gleda kao na isprepleten i su-konstitutivan kompleks moći srodan globalnoj ekologiji. 189
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
PJ: Čitajući vaš odgovor, ne mogu si pomoći a da se ne prisjetim veoma važnog opusa Ivana Illicha. Od Raz-školovanja društva (1971.) preko Alata društvenosti (1973.) do Medicinske nemeze (1982.), Illich je iznio brojne inovativne uvide strategije za dekolonijalizaciju složene mreže odnosa između tehnologija, kultura, obrazovanja i ekologije. Koje su najvažnije pouke koje možemo preuzeti od Illicha? PM: Premda se Illicheva ideja raz-školovanja očito temelji na utopijskoj predodžbi o ljudskim bićima (dubinska kritika Illichevih obrazovnih zamisli u kontekstu suvremenog Interneta može se naći u knjizi pod naslovom Wikiworld (2010.), koju su napisali Juha Souranta i Tere Vadén), njegovo trajno naslijeđe jesu njegove duboke analize odnosa između ljudske vrste i njezina okoliša. Barry Sanders, koji je s Illichem napisao knjigu ABC: alfabetizacija popularnog uma (ABC: the alphabetization of the popular mind, Sanders & Illich, 1989.), podijelio je sljedeću priču o Illichu, koju je Richard Wall opisao ovako: U jednom trenutku tokom predavanja u Maineu, dok je Ivan opisivao svoje nepovjerenje prema elektroničkoj tehnologiji te posebno zazor prema elektroničkoj pošti, jedan je mladi čovjek skočio Ivanu pred noge i uskliknuo: “Ali, gospodine Illich, zar ne želite komunicirati s nama?” Ivan je odmah glasno odgovorio: “Ne. Nemam baš nikakvu želju da komuniciram s vama. Vi ne možete imati interakciju sa mnom niti ja želim da me vi preuzmete. Vrlo bih rado razgovarao s vama, zurio u vrh vašeg nosa, grlio vas. Ali komunicirati – za tim ne osjećam nikakvu želju.” (Sanders & Illich, 1989)
Illich nas je učio da budemo neustrašivi – na pozornici ili u publici. Ne bih volio kada bi bilo kakva tehnofobija ili distopijska imaginacija uništila neustrašivost koja nam je potrebna kako bismo se kretali naprijed prema budućnosti. PJ: Dosad smo iznijeli jezgrovit uvod u vaš ključni obrat s postmodernizma na marksizam, istražili promjenjive načine proizvodnje u umreženom društvu i ukratko propitali kritičke potencijale ekopedagogije. Tim smo pitanjima pristupili u urednom slijedu, jednom po jednom, iako njihovu pravu narav nipošto ne predstavlja tako uredan slijed. Znanstveni diskursi ne razdvajaju društvene fenomene zbog njihove naravi, nego zato što izolirani problemi predstavljaju manje odsječke naše stvarnosti koje je ljudima kudikamo lakše obuhvatiti. Međutim, dijalektička narav naše stvarnosti uvijek nalazi put prema površini. U području istraživačkih metodologija ona se odražava u potrebi za istraživanjem odnosa između tehnologija i društva uz primjenu raznih interdisciplinarnih, transdisciplinarnih pa čak i anti-disciplinarnih pristupa (Jandrić, 2012, 2016). U svakodnevnom životu ona je vjerojatno najuočljivija u širokim, neuhvatljivim ali i neizbježnim pojmovima kao što su “digitalne kulture” (namjerno koristim množinu da naglasim mnoštvenost pozadina, narativa i perspektiva). Koja su glavna obilježja nastajućih digitalnih kultura? Koje su njihove temeljne vrijednosti i ideologije? Da parafraziram Fre190
Razgovor s Peterom McLarenom
Digitalne kulture i ekopedagogija održivosti
irea (1972), u kakvom su one odnosu spram našeg čitanja riječi i našeg čitanja svijeta? PM: C. A. Bowers i ja vodili smo tokom više desetljeća vatrene, ako ne i upravo žučljive rasprave, osobito u vezi s radom Paula Freirea. Istodobno želim priznati važnost pojedinih njegovih lucidnih zapažanja o digitalnim kulturama (Bowers, 2014). Kao prvo, nadasve je ključno da shvatimo metaforičku narav jezika i da uvidimo kako se inteligencija ne svodi na ono što se može objasniti znanstvenim proučavanjem neuronskih mreža i ljudskog mozga. Svijest, kao što Gregory Bateson priznaje zajedno s Bowersom, obuhvaća putove svekolike nesvjesne mentalne aktivnosti, uključujući one putove koji su automatski i potisnuti, živčani i hormonalni. Kulturna pohrana i mišljenje zasnovani na tisku, a na koje se oslanjaju oni što razvijaju tehnologiju, nisu racionalno utemeljeni i objektivni, nego u stvari priječe svijest o tome što se komunicira posredstvom mnoštva putova koji se razlikuju od kulture do kulture. Bowers je u vezi s tim u pravu i brine da će nam računalna tehnologija i nesrazmjerni digitalizirani pojam čovjeka pružiti krnju predodžbu o ekološkoj inteligenciji. Kompjuterski tehničari i znanstvenici koji rade na umjetnoj inteligenciji sanktificiraju podatke i informacije utemeljene na tiskanoj kulturnoj pohrani i mišljenju, a time se potkrepljuje površinsko znanje, ignorira prešutno znanje i predstavlja lažan smisao objektivnosti te se u konačnici pogrešno predstavljaju informacijski intenzivni putovi kako kulturne, tako i prirodne ekologije. Bowers je tu vrlo uvjerljiv. Digitalna komunikacija reproducira pogrešne pojmove kodirane u metaforički slojevitom jeziku koji digitalni tehničari često uzimaju zdravo za gotovo. Računalni znanstvenici služe se jezičnim (languaging) procesom zasnovanim na tiskanoj pismenosti koji reproducira mitove i duboko usađene kulturne pretpostavke što utječu na mišljenje i svijest – zagovaraju se mitovi o individualizmu i napretku, a ušutkava se potreba za očuvanjem zajedničkih kulturnih dobara ne-zapadnih kultura koja su kadra omogućiti mahom ne-monetizirane sustave uzajamne potpore koji se manje oslanjaju na iskorištavanje prirodnih resursa planeta. Slažem se s Bowersovim dalekovidnim shvaćanjem da ne možete kulturu, sustave kulturnog znanja i kulturne načine spoznavanja svesti na podatke i informacije – posebno s obzirom na oslanjanje računalnih znanstvenika na tisak, kao i s obzirom na činjenicu da na svijetu postoji 6000 jezika. Riječi su metafore čija su značenja uokvirena, kao što objašnjava Bowers, analogijama uspostavljenim u prethodnim erama. Kolika su samo zanatska znanja i autohtone mudrosne tradicije izgubljene i zamijenjene zapadnim korporacijskim rječnicima profita, učinkovitosti i konkurencije. Postoje jezične i kulturne razlike koje se ne mogu pojmiti umjetnom inteligencijom. Ne možemo pojmiti što počiva ispod površine međusobnog djelovanja individualnih/kulturnih/jezičnih ekologija. Ovdje bismo trebali pažljivo poslušati Bowersovu kritiku korijenskih metafora 191
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
zapadnih sustava znanja i učinaka što ih one imaju na kolonizaciju života-svjetova drugih kulturnih skupina. Digitalna revolucija kodirala je opasne pretpostavke o beskonačnom rastu, individualizmu i produbljivanju ekološke krize. Ekološki održive tradicije treba međugeneracijski obnavljati. Tradicije građanskih sloboda u složenim i ne-monetiziranim tradicijama zajedničkih kulturnih dobara koje su još vitalne unutar zapadnih kultura moraju se očuvati, a zajednička kulturna dobra ne-zapadnih kultura koje se ne oslanjaju na iskorištavanje prirodnih resursa trebaju se međugeneracijski obnavljati. Kompjuterska tehnologija pridonosi ekološkoj krizi jer se superinteligentna računala još uvijek oslanjaju na kulturnoj pohrani zasnovanoj na tisku čije kulturne pretpostavke oblikuju korijenske metafore zapadnih ideja napretka i individualizma. Potrebna nam je ekološka inteligencija usredotočena na Zemlju. Kritička pedagogija može se priključiti takvom nastojanju. PJ: Odnedavno, razni istraživači poput Siân Bayne, Jeremyja Knoxa, Hamisha A. Macleoda, Jen Ross, Christine Sinclair i drugih posvećuju veliku pažnju digitalnim kulturama. U proteklih nekoliko godina one su postale sastavni dio nastavnih planova i programa u raznim školama i fakultetima (Knox, 2015). U toj kaši postmodernističkoga govora o velikim pričama, glorificiranja tehnologija, raznih skepticizama odnosno primitivizama, praktičnih istraživanja načina na koje ljudi koriste Internet u ove ili one svrhe, analizā odnosa između lokalnog i globalnog, promjena u raznim ljudskim aktivnostima uključujući, među ostalim, umjetnost, trgovinu, vladanje i obrazovanje, lako je zaboraviti da su digitalne kulture snažno povezane sa svojom ne-digitalnom pozadinom – posebno s obzirom na odnose moći. Na temelju vašega bogatog međunarodnog iskustva, osobito u Amerikama, možete li povezati digitalne kulture s razlikama između globalnog Juga i globalnog Sjevera, s globalizacijom kapitalizma i arhetipovima identiteta? PM: Digitalni svijet i kultura lako nam mogu odvući pozornost dok gradimo osobni identitet u digitalnom kontekstu. Jasno je kako pojedinci žele biti predstavljeni u tom svijetu, a neki više vole živjeti u njemu nego se angažirati u stvarnom svijetu. Nedavno sam se vratio iz Meksika, gdje sam držao kolegij o narodnom obrazovanju i kritičkoj pedagogiji. Na kolegiju smo raspravljali o negativnom utjecaju što ga na mlade imaju narcocorridos – pjesme koje romantiziraju meksičke kartele, kao što su kartel Sinaloa, Zaljevski kartel, kartel Juarez, kartel Vitezova templara, kartel Tijuana, Los Zetas, kartel Nova generacija Jalisca, Nezavisni kartel Acapulca i kartel La Barredora. Riječ je o dijelu pokreta koji se stvorio oko glazbe u Culiacánu, no koji se sada u Los Angelesu pretvorio u veliki komercijalni biznis pod nazivom El Movimiento Alterado. Evo riječi odmetničke balade u glazbenom stilu Norteño koju pjeva Alfredo Rios, pjesme o zloglasnom narkošefu. Mi pazimo na El Maya Ovdje nitko ga ne izdaje (…)
192
Razgovor s Peterom McLarenom
Digitalne kulture i ekopedagogija održivosti
Mi opaki smo s kalašima I bazukama za vratom Siječemo glave redom Krvožedni smo luđaci Koji vole ubijati.
Te pjesme prikazuju mučenja, ubojstva i odsijecanja glava u glamuroznom svjetlu. Ova konkretna pjesma glorificira kartel Sinaloa i njegove gazde, Ismaela “El Maya” Zambadu i Joaquína “El Chapa” Guzmána, a veliča i Manuela Torresa, navodno glavnoga Zambadina plaćenog ubojicu. Potkraj 2011. ta je pjesma preuzeta pet milijuna puta, a popratni video preuzet je 13 milijuna puta (USA Today, 2011). Zabranjeni na radijskim stanicama u nekim dijelovima Meksika, narcocorridos su posvuda na Internetu. Braća blizanci sa sjedištem u Burbanku, u Kaliforniji, razvila su kulturu El Alterado, koja se divi kartelu Sinaloa zbog njegova nasilnog, smrtonosnog životnog stila. Godine 2008. osvojili su nagradu Grammy zbog stvaranja pjevača koji se odaziva na ime “El Chapo de Sinaloa”. Otkako je meksički predsjednik Felipe Calderón 2006. godine, kad je preuzeo dužnost, pokrenuo veliku ofenzivu na kartele, otprilike 40 000 ljudi poginulo je u ratu koji se vodi oko trgovine drogom. Jedan od mojih doktorskih studenata u Meksiku prikazao je El Movimento Alterado. Intervjuirao je svoje dvanaestogodišnje učenike u Mexicaliju na temu zašto vole slušati narcocorridos. Njihovi su odgovori bili veoma slični: Zato što volimo nasilje. Želimo biti u mogućnosti da mučimo ljude. Želimo odrasti kako bismo mogli ubijati ljude.
O tome postoji cijela kultura na Internetu. Postoje videoigre u kojima možete silovati žene, ubijati bez velikog truda, gdje možete postati superjunak. U čemu je dakle čar? Povlačite li se u svoje nesvjesno i povezujete sa svim frustracijama koje osjećate kao običan tip u stvarnom životu? Hoćete li biti skloniji nasilnom djelovanju kako biste riješili probleme koje možda imate u stvarnom životu? Kao protutežu toj glazbi puštali smo političku prosvjednu glazbu, među kojom je bilo i vrlo suvremene muzike kao što je ona koju svira Calle 13, portorikanska skupina sastavljena od dvojice braće, Renéa Péreza Joglara zvanog “Residente” i Eduarda Joséa Cabre Martíneza, koji sebe naziva “Visitante”, te njihove polusestre Ileane Cabra Joglar alias “PG-13”. Uglavnom, vratio sam se iz Meksika, hodao oko željezničkog kolodvora i odjednom su me okružili superheroji – Batman, Robin, Superman, Flash, Wonder Woman, Wolverine, Zombiji – jer se u gradu održavala stripovska konvencija i nešto što zovu “maturalna večer za šmokljane”. I tako sam razmišljao: kamo odlazi energija tinejdžera i mladih? Zar misle da lajkanjem na Facebooku sudjeluju u revoluciji? Opreka između onoga o čemu se raspravljalo i što se radilo u Meksiku i te najezde šmokljana u San Diegu bila je upadljiva. U Meksiku, internetska kultura bazirana u Los 193
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
Angelesu normalizirala je trgovinu drogom i brutalno nasilje, dok su preko granice, u Gringolandiji, svi bili usredotočeni na svijet svojih superjunaka. Kapitalistička potrošačka kultura prisvaja arhetipove identiteta – a nijedan od njih ne bori se protiv kapitalizma. Možda se bore protiv korumpiranih kapitalista, no ne i protiv kapitalizma kao sustava, kao strukture osjećaja, kao društvenog grijeha. KRITIČK A TEHNOLOŠK A SVIJEST ZA NOVO ČOVJEČANSTVO PJ: Kad govorimo o mladima, Peter, njihove ideje definitivno ne bismo trebali shvaćati olako – povijesno gledano, pokreti mladih uvijek su bili važni činitelji društvene promjene. Određeni aspekti njihove borbe mogu se pripisati univerzalnom sukobu generacija, dok bi drugi mogli imati nekog zbiljskog potencijala za korjenite društvene preobrazbe. Kako bismo povukli jasnu razliku između vječnog i suvremenog, između osnovne ljudske potrebe za borbom protiv autoriteta i uistinu važne rasprave o budućnosti našeg društva, između bitke oko preuzimanja pozicija moći i principijelne borbe protiv pozicija moći, između očajničke borbe protiv tirana diljem svijeta kao što je Saddam Hussein i borbe za bolje/pravednije/demokratičnije društvo, između istinske političke promjene i puke zamjene jednoga političkog manekena drugim, između stvarnoga društvenog razvoja i digitalnih Potemkinovih sela, možete li istaknuti neka izrazita obilježja suvremenih pokreta mladih koji nastaju iz konteksta umreženog društva? PM: Danas mladi počinju odbijati kult individualizma kao protuotrov za gubitak osjećaja sebstva, za činjenicu da su postavljeni kao bezlični činitelji u racionaliziranom društvu koje je izrazito kompetitivno, usmjereno na uspjeh i psihoterapijski orijentirano. Mladi se danas ne osjećaju kao da su ugrađeni u živu stvarnost koja će potrajati u nadolazećim godinama jer ih se uči da se koncentriraju na osobni status i osobnu dobrobit. Njih i njihove voljene ne uvjerava se u zaštitu od bijede i zaborava. Mobilizacija studenata koja se dogodila 2011. u Čileu, aktivizam nigerijske omladine na stanici za crpljenje nafte u delti Nigera, žestoki prosvjedi protiv vladajućih klika u Tunisu, Egiptu i Libiji, otpor mladih mjerama štednje u Portugalu, Španjolskoj i posebno Grčkoj, južnoafrički studenti koji se bore da u školama osiguraju osnovna nastavna sredstva poput knjižnica, pokret Occupy Wall Street u Sjedinjenim Državama – svi su ti pokreti dio rastuće kulture otpora čiji su korijeni zakopani u prošlosti, a arabeska njihovih mladica izvija se prema budućnosti, što je rezultat kalemljenja onoga što je poželjno iz prošlosti na nove prakse revolta. Prilikom kalemljenja biljaka, kada se vaskularno kambijsko tkivo izvorne biljke i presatka uspješno spoje, stabljika podloge za cjepiku podreže se tik iznad netom nakalemljenog pupa. No članci biljaka nastali kao rezultat kalemljenja nisu jaki kao oni koji su oblikovani prirodno. Društveni pokreti koji prepoznaju svoje slabe spone s prošlošću ne pokušavaju početi iznova iz početka (jer je to konstitucijski nemoguće), nego se koriste nikad prije 194
Razgovor s Peterom McLarenom
Kritička tehnološka svijest za novo čovječanstvo
u povijesti zamislivim tehnološkim inovacijama da izgrade nove načine organizacije studentskih prosvjeda kojima će se suprotstaviti kooptiranju svjetske kapitalističke aristokracije i steći nove mogućnosti umrežavanja u svrhu povećanja pritiska na čuvare transnacionalne kapitalističke klase. Novi mladenački pokreti otkrivaju da slabljenje političkog aktivizma među mladima nije neizbježna činjenica kapitalističkog života, kao i da politička apatija mladih nije dokaz nekakve duboke normalnosti. Međutim, mlade se vuče u katkad sumanutim i mahom neuvjerljivim smjerovima. Spektakl neoliberalnog kapitalizma želi nas navesti da vjerujemo kako se prosvjedi mladih trebaju oživljavati stalnom stimulacijom osjetila i tako biti suprotstavljeni svakodnevnoj rutini reguliranja i samoograničavanja. No prosvjed ne zahtijeva uvijek da mladi mijenjaju registre između svakodnevnice i kulture osporavanja, jer osporavanje zapravo može biti dio svakodnevne prakse, kao u svijetu hip-hop kulture. Prosvjedi mogu rastočiti našu kasniju sposobnost podnošenja napora svakodnevnog života, što je, dakako, dobro, jer stvaraju prostor liminalnosti u kojemu mladi mogu njegovati osporavanje kao umjetnički oblik. Povijesna nužnost ne jamči unaprijed tim pokretima uspjeh, kao ni božanska zapovijed. Na to se pitanje može odgovoriti tek unutar samih borbi i pod vidom angažmana mladih u odnosu na siromašne, nemoćne, odbačene i nepravdom pogođene. Vladajuće elite koje pohlepu žele pretvoriti u neotuđivo pravo danas se više nego ikada boje da bi demokratski društveni pokreti, koje predvode dosad politički nesmotreni mladi, među narodnim većinama mogli iznjedriti revolucionarni ustanak. Stoga nedemokratski od naše omladine zahtijevaju više demokracije nametanjem brutalnih mjera štednje i začinjanjem trajnog rata protiv terorizma. PJ: Koja je uloga informacijskih i komunikacijskih tehnologija u takvom razvoju događaja? PM: Zamislite da je nekoj baki unuk umro od plućne bolesti. Suze joj se kotrljaju iz upalih očiju poput pregršti bisera. Ali kad prijeđe prag kemijske tvornice odgovorne za smrt njezina unuka, suze joj frcnu iz očiju u vidu rastaljenih crvenih iskara, kao izbačene iz drevnog vulkana zakopanog duboko pod morem njezine boli. U tom joj trenutku ne preostaje mnogo drugog do da dade oduška gnjevu vriskom koji će odjekivati među dimnjacima što su ubili njezina unuka. No može li učiniti nešto više osim da roni suze boli i bijesa? Može pokrenuti kampanju protiv tvornice u društvenim medijima. Može napisati peticiju vladi. Može postati aktivistica za zaštitu okoliša. Može ući u digitalni svijet prosvjeda. Ne kažem da su društveni mediji sami po sebi neučinkoviti. No toliki se prosvjedi danas odvijaju putem digitalnih peticija. Potrebno je manje od minute da se potpišu. Pružaju nam osjećaj da nešto činimo, da stvaramo razliku, da svijet nije beznadan, da možemo intervenirati. Meni je stalo do toga da stvorim koaliciju koja će se organizirati na temelju klasne inicijative, koja će nadilaziti rasu, etnicitet i seksualnu orijentaciju, koja će se izravno suprotstaviti vladavini 195
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
kapitala. Je li to uopće moguće u digitalno doba? Jesmo li predodređeni za političku fragmentaciju, za kampanje posvećene izdvojenim problemima što zakapaju borbe koje su nužno univerzalne pod mikropolitikom jednokratnih, izdvojenih problema koji su antiseptički odcijepljeni od proizvodnih odnosa? PJ: Kad govorimo o društvenom poretku, moramo nanovo razmotriti suvremene preobrazbe pojma države. Sociolozi kao što su Jan van Dijk (1999) i Manuel Castells (2001) opetovano tvrde da globalni neoliberalni kapitalizam neprestano umanjuje ulogu države u svakodnevnim poslovima. Na fenomenološkoj razini, čini se općeprihvaćenim da je većina tradicionalnih funkcija države prenesena na transnacionalne institucije kao što su Svjetska trgovinska organizacija (WTO) i Međunarodni monetarni fond (MMF), korporacije bogatije od mnogih zemalja, uz povećanu individualnu odgovornost za pitanja kao što su obrazovanje i zdravstvo. Međutim, lijeva strana političkog spektra (Standing, 2011, 2014; McLaren, 2006) stalno naglašava da je uloga države jednako važna kao što je uvijek bila i teži poboljšanju njezinog funkcioniranja u smjeru povećanja društvene pravde. Kakvi pojmovi države nastaju iz novih društvenih pokreta? Koliko su održivi? PM: Mladi sudionici otpora koji prihvaćaju mišljenje da živimo u informacijsko doba gdje imamo gospodarstvo znanja “nematerijalnog rada”, gdje proizvodni kapital i radničke klase postaju sve manje važne za društvenu preobrazbu, kao i da je nacionalna država razmjerno nemoćna, vjerojatno će usvojiti “društveno-građansku” poziciju (Holst, 2002) i uzdati se u nove društvene pokrete – u “kognitarijat”, a ne “proletarijat”. Mnogi sudionici mladenačkih pokreta današnjice vide državu kao “socijalnu državu” – ovdje ću posuditi neke izraze od Tonyja Smitha (2009) – gdje je simbolička i moralna filozofija sustavni izraz normativnih načela keynesovske socijalne države. Drugim riječima, to je verzija države koja nudi nadničarski rad kao normativno načelo modernog društva. Pojedini konzervativniji pa čak i liberalno-centristički sudionici u novim društvenim pokretima uzimaju neoliberalnu državu kao normu, koju bismo mogli nazvati poduzetničkom državom – u kojoj široka proizvodnja robe zahtijeva svjetsko tržište; oni slijede Hayekovo načelo da se zakon vrijednosti kapitala (1948) općenito mora poštovati. Neki među novim društvenim pokretima streme stvaranju novog modela države koji bi se mogao nazvati “aktivističkom državom”, a u velikom se dijelu zasniva na Polanyijevu (2001) radu te uključuje metode agresivne državne intervencije u njezinu industrijsku politiku. Naravno, oni koji upravljaju aktivističkom državom žele postaviti ograničenja vladinim pravilima i odredbama radi privlačenja globalnoga ulagačkog kapitala. Tu je dakle na djelu usklađeno nastojanje da se smanje najgori i najvećma izrabljivački aspekti države. No onda opet imate neke lijevo-liberalne društvene pokrete koji preferiraju pojam “kozmopolitske države”. Taj model umnogome je izveden iz Habermasova djela (1970), gdje mogu 196
Razgovor s Peterom McLarenom
Kritička tehnološka svijest za novo čovječanstvo
prevladati oni oblici globalnoga tržišnog upravljanja koji su intranacionalni, a ne nacionalni; tu je prisutan fokus na razvoju globalnoga civilnog društva. Marksistički i anarhistički pokreti ne pristaju ni uz jedan od tih modela jer im je jasno da je nadničarskim radom nemoguće demokratski upravljati na globalnoj razini nametanjem oštrih ograničenja globalnim financijskim i derivativnim tržištima. Napokon, nadničarski rad samo prividno uključuje jednaku razmjenu. PJ: Budući da su mi samome anarhističke ideje prilično bliske, Peter (npr. Jandrić, 2010), iznimno me zanima vaša potonja tvrdnja. Znači li to da su marksizam i anarhizam napokon nadišli onaj raskol između Bakunjina i Marxa u Prvoj internacionali? Možemo li očekivati ponovno pomirenje tih dviju političkih filozofija kao teorijsku i praktičnu osnovu za stvaranje masovnoga antikapitalističkog fronta? PM: Kao što je dobro poznato, postoje široke varijacije anarhizma koje su u literaturi opisane pod raznim imenima, kao što su individualistički anarhizam, koji odbacuje sve oblike organizacije; anarhizam u stilu “Crnog bloka”, koji se često upušta u nasilje; anarho-sindikalizam i libertarijanski komunizam, koji brani interese radničke klase te se uključuje u klasnu borbu; te “primitivistički” i zeleni anarhizam, koji osporava kapitalističko društvo ili mu teži stvoriti alternative. Marksisti i anarhisti slažu se oko cilja društva bez države. Neki marksisti glasno tvrde da je revolucionarna partija u lenjinističkom stilu neophodna za ponovnu izgradnju društva iz kapitalističkog pepela, snažan kolektiv, organizirajuća sila koja nadilazi Bakunjinov poziv tokom Prve internacionale na spontano organiziranje masa. Bio sam član Industrijskih radnika svijeta, odnosno jedan od Wobblies, ali sam osjećao da mora postojati jači naglasak na stvaranju filozofijski zasnovanog praxisa oslobođenja, pa me tako privukla Međunarodna marksističko-humanistička organizacija (2013), koja teži konceptualiziranju oblika organizacije koji izbjegavaju elitističku avangardnost, ali nude organizirajuću silu u smjeru razvijanja socijalističke alternative kapitalizmu. Izazov koji je pred nama sastoji se u tome da izgradimo takvu alternativu koja će moći izboriti hegemonijsku nadmoć u svijesti narodnih većina, tako da se možemo boriti da takvu alternativu provedemo u djelo. PJ: Molim vas da ocijenite društveni značaj novih pokreta mladih. Kamo nas oni vode, imaju li dovoljno snage da izazovu stvarnu promjenu? PM: Kako sada stvari stoje, društveni pokreti ne odvode nas u novi prostor nego nas pripremaju za sljedeći korak, poglavito stoga što ne znamo kakve su prostorne preobrazbe potrebne da bismo se pripremili za alternativu zakonu vrijednosti. Oni nas pripremaju za ponovno rođenje s preobraženom sviješću, i premda su u staroj avangardi vidjeli zapreku daljnjoj društvenoj promjeni, i dalje se hrvaju s oblicima organizacije potrebnim za preobrazbu svijeta kojim dirigira transnacionalna kapi197
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
talistička klasa. Ti novi društveni pokreti jesu predsvjesno promjene, dočim je ono što nam je potrebno promjena u podsvijesti povijesnog činitelja; to jest, kako u dubini uma prihvaćamo činjenicu da trebamo izgraditi društveni univerzum izvan oblika vrijednosti rada? Ili je to samo nekakav mladenački, hilijastički san-vizija? Neki aspekti našeg cilja moraju ostati nespecificirani, naš put mora ostati bez traga, naš krik bezvučan i naše odredište neizvjesno, inače ćemo upasti u zamku nametanja nacrta ili rekodiranja starih formula, no u najmanju ruku moramo sebe ugoditi spram selilačke potrebe povijesti da porekne ono što mi negiramo i kretati se prema svijetu manje napučenom ljudskom patnjom, izrabljivanjem i otuđenošću. Toliko se zna i toliko se mora prihvatiti prije nego što uzmognemo graditi na tragu minulih borbi i ulaziti na potpuno nov teren otpora i preobrazbe. Zatomljena sila nezadovoljene sjene koja vreba u našem pristanku na prevladavajuću ideologiju kapitalističke klase ima potencijal da razori sam oblik naših minulih borbi. Potrebni su novi načini organizacije. Politička imaginacija mora se rekonfigurirati s obzirom na izazove sadašnjosti. Ako na akumulaciju kapitala i proizvodnju prirode gledamo kao na dijalektičko jedinstvo, onda nam treba nova vizija budućnosti koja će se moći osloboditi mega-strategija revolucije kakve su svojstvene modernitetu, tako da uzmognemo drukčije razmišljati o socijalističkoj alternativi kapitalizmu, ne kao o nekom kataklizmičkom skoku kojim život nastupa, nego kao o koracima – od kojih su neki nesigurni, a neki odvažni – kojima se život priprema razviti. Moramo iz naše prošlosti spasiti ono što je prošlost smatrala utopijskim i što su naši prethodnici zbog toga odbacili te ponuditi nove oblike pobune koji mogu bolje osigurati da takvo znanje djelotvornije utječe na sadašnjost. PJ: Dotaknuli ste se veoma važne teme: odnosa između informacija i moći. PM: Naravno da vjerujem kako je informacija moć. Mi moramo znati kako naše institucije djeluju, kako se ljudi unutar njih ponašaju. To je ključno. Možemo, na primjer, učiti o ratu iz svekolikoga smionog djelovanja Juliana Assangea i njegovih ljudi u Wikileaksu, kao i iz nastojanja Edwarda Snowdena i Chelsea Manning. Saznali smo za smrt tisuća ljudi koji bi inače bili izručeni analima beščašća, apstrakcijama koje možemo ignorirati jer si ih u svojoj svijesti ne možemo predočiti u jezivim i krvavim pojedinostima. Mnogo je informacija tamo vani – sva komunikacija oslanja se na informacije, ali ovdje se bavim onima koji ih pribavljaju. Tko pribavlja informacije, kako su one uokvirene ili “interpungirane” i koji su ideološki učinci toga? I kako ljudska bića barataju informacijama? Kako se, primjerice, Amerikanci nose sa spoznajom da je njihova vojska poubijala milijune ljudi u svojim agresorskim ratovima (koji se predstavljaju kao preduvjeti za isporučivanje “demokracije” putem “šoka i strahopoštovanja” onima koji neće igrati po našim pravilima) i tjerala ih posredstvom našega “humanog imperijalizma” na podložnost dok nisu postale podatne države-klijenti? Nema zemlje koja više od SAD-a cijeni 198
Razgovor s Peterom McLarenom
Kritička tehnološka svijest za novo čovječanstvo
kvislinške nacionalne države što se voljno pokoravaju onome tko se trenutačno nalazi u Bijeloj kući. Kako mladi ljudi reagiraju na ideju da je njihova zemlja uključena u “vječni rat” protiv terorizma? Ili na spoznaju da bismo mogli spasiti milijune ljudi tako da im pribavimo medicinsku pomoć za poznate i izlječive bolesti – imamo tehnologiju za to, ali to ne činimo. Zagađenje iz zraka, vode, zdravstveni i higijenski uvjeti odgovorni su u zemljama u razvoju za više smrti nego bolest. Bogate zemlje mogu si priuštiti da izvezu svoje zagađenje u periferne zemlje. Znamo da se naši bližnji, građani ovoga planeta, truju olovom, toksičnim dimom od spaljivanja otpada na industrijskim odlagalištima, od pušenja cigareta, od žive, šestovalentnog kroma i zastarjelih pesticida. Nakon nekog vremena broj mrtvih postaje jednostavno prevelik a da bi ga se moglo podnijeti, no mi možemo brzinski izbaciti sve gadne pojedinosti iz naše svijesti putem digitalnih razonoda. Naši mehanizmi za nošenje sa stvarnošću obuhvaćaju prebacivanje televizijskih kanala ili surfanje Internetom; ni na jednom mjestu ne moramo ostati predugo. Naši antiratni napori zapravo se aktiviraju u areni kulturnog prosvjeda – putem glazbe, odjeće, kazališta, internetskih stranica – koje su povezane s pobunom protiv buržoaskog društva – kao da je rat samo još jedno obilježje buržoaskog društva. Nastojim dokučiti kako je rat povezan s klasnom strukturom, sa samim kapitalizmom, i ovdje se slažem s Garryjem Leechom (2012) da je sam kapitalizam tip rata, “strukturni genocid”, i za borbu protiv toga genocida bit će potrebno više od prijestupā u areni kulture. Svi mi sudjelujemo u tom strukturnom genocidu koliko onime što odlučujemo ne činiti, toliko i onime što odlučujemo poduzimati u svome svakodnevnom životu. Upravo koncentracija kapitala unutar globalnih korporacija, njihov hegemonski nadzor nad strukturama ideološke proizvodnje putem medija, umnogome omogućuju taj genocid i, dakako, politike međunarodnih regulatornih agencija. Čak i kad se odlučimo oduprijeti, zateknemo se kako smo regulirani u tome kako smijemo kršiti pravila – dobijemo određen dio javnog trga gdje možemo agitirati, pjevati slogane i tomu slično. Postmoderni antiracionalizam i antiuniverzalizam iz našega avangardnog profesorijata ovdje nam neće pomoći. Borba je na nama, na nama je da sebi osiguramo povijesni dosje koji će biti vjerodostojan i pravu zaštitu kako nam korporacije i vladine agencije ne bi mogle izbrisati našu nacionalnu povijest. Jer bez pamćenja, bez kolektivne povijesti, obrazovanje je nemoguće. Svaki pedagog trebao bi biti uključen u stvaranje povijesti nastojanjem da svijet učini boljim povezujući lokalna pitanja sa širim, globalnim pitanjima – ratom, industrijskim zagađenjem, ljudskim pravima, slobodom od stalnog nadzora. Tu je i pitanje povijesnih zapisa. Tko posjeduje naš osobni povijesni zapis? Osobna povijest ove generacije zabilježena je u nekom obliku – u čijim je to rukama? U čijim god bila, taj nas može kontrolirati. PJ: Danas razne sprave i službe sakupljaju goleme količine osobnih podataka u zamjenu za “personalizirane” usluge. Na primjer, moj novi tele199
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
fon napravljen je tako da ne može pretraživati Internet a da ne zna moje godine, zanimanje, spol i bračni status; zauzvrat dobivam preporuke za restorane na temelju mojih omiljenih jela i popuste za letove na temelju mojih najčešćih odredišta. Koliko god bio praktičan, takav razvoj donosi sa sobom ugrađenu ideološku prtljagu koja je bolno odsutna iz ugovora s nama kao kupcima. Kad god se pretplatimo na ovu ili onu digitalnu uslugu, malen dio našeg života dobije vlastiti digitalni život. U tom procesu on izmiče našem nadzoru – i vraća se kao kontrolni mehanizam za naše ponašanje. Koja je stvarna cijena tih naših “besplatnih” preporuka za restorane, popusta na letove i monitora za srce? Dajemo li mi, poput nekadašnjih Indijanaca, svoje najbolje kože i zlato u zamjenu za bezvrijedne staklene kuglice? Kakva je društvena uloga metapodataka, i u kakvoj su oni vezi s odnosima potrošnje i proizvodnje? PM: Kao što je Evgenij Morozov nedavno napisao u The Observeru (2014), naš “tehno-kafkijanski” svijet izvrgnut je algoritmičkoj regulaciji putem tehnološke inovacije i to će u nadolazećim godinama postajati eksponencijalno sve gore. Naše svakodnevne aktivnosti nadzirat će senzori u sklopu “smartifikacije” svakodnevnog života. Google će uskoro posredovati, nadzirati i izvještavati o svemu što činimo. Procter & Gamble stvorio je Safeguard Germ Alarm koji se služi senzorima radi nadzora vrata u pregracima javnih toaleta. Alarm zapišti kad izađete iz pregratka i može se ugasiti samo pritiskanjem dugmeta za sapun. Morozov spominje kako Google planira proširiti upotrebu svoga operativnog sustava za Android na pametne ručne satove, pametne automobile, pametne termostate i drugo. Pametni madraci koji prate vaše disanje, otkucaje srca i pomicanje tokom noći te pametni telefoni koji mjere koliko koraka napravite svakog dana, ili uređaji koji mjere koliko trošite u odnosu na to koliko zarađujete (radi borbe protiv varanja na porezu) i “napreci” kao što su daljinski upravljani automobili koji se mogu ugasiti na daljinu ako vas progoni policija – sve će to u sve većoj mjeri regulirati vaše ponašanje. Kad Apple patentira tehnologiju koja u vaš pametni telefon postavi senzore što mogu blokirati mogućnost pisanja teksta ako se utvrdi da vozite i razgovarate mobitelom, i kad sustavi prepoznavanja lica postanu javni kako bi spriječili da se vaš automobil pokrene ako ne prepozna lice vozača (i kako bi poslali sliku vlasniku automobila), možemo se radovati ili biti na oprezu. Ja naginjem oprezu. Doba algoritamske regulacije nalaže da se poput pčela skupimo u kibernetičkom društvu povratnih informacija u kojemu sustavi što reguliraju naše ponašanje održavaju svoju stabilnost neprestanim učenjem i prilagođavanjem promjenjivim okolnostima. Morozov iznosi važnu poantu: tehnologije koje će detektirati prevaru s kreditnim karticama neće sprečavati superbogate obitelji da upisuju oslobađanje od poreza u zakon ili da se upuštaju u offshore spletke pomoću kojih će se na njihove bankovne račune preusmjeravati milijuni. Bogati i moćni uvijek će izbjegavati te tehnologije. Morozov citira talijanskog filozofa Giorgija Agambena koji piše o preobrazbi ideje vladavine. Mi imamo tradicionalne hijerarhijske odnose 200
Razgovor s Peterom McLarenom
Kritička tehnološka svijest za novo čovječanstvo
između uzroka i učinaka. Nekad su nama vladali uzroci. Sada je taj odnos preokrenut i nama vladaju učinci. To je, prema Agambenu, simbolično za modernitet. Ako vlada više ne želi vladati uzrocima nego samo upravlja učincima, onda nam se spremaju teška vremena. Ne pokušavajte otkriti uzroke bolesti; pokušajte se držati podalje od zdravstvenog sustava tako što ćete ostati zdravi. Riječ je o modelu algoritamske regulacije osiguravateljskih tvrtki, prema Morozovu. Ako se rad našeg srca i krvni tlak mogu pratiti u sklopu proaktivne zaštite, hoće li nas se smatrati “devijantnim” ako se odlučimo odbiti ta sredstva? Hoćemo li, drugim riječima, biti kažnjeni višim premijama osiguranja? U kibernetski reguliranom svijetu koji je pogonjen pro-privatizacijskom agendom Silicijske doline, ako ne preuzmemo adekvatnu odgovornost za svoje zdravlje, hoćemo li biti kažnjeni? Hoće li nas se smatrati propalicama ako ne budemo ostajali zdravi? E, pa Morozov umjesno tvrdi da se time fast food tvrtke izvlače iz škripca te da se ne dotiču klasne razlike i pitanja nejednakosti. Svi bismo trebali nadzirati stanje svojih fekalija, a ako ne pratimo dovoljno sami sebe, onda je naša greška ako se razbolimo. Zaboravite izrabljivanje prehrambenih i farmaceutskih kompanija! To je ono što Morozov naziva politikom bez politike – politikom koja se poistovjećuje s “nukajućom državom” što se oslanja na metapodatke. Kako korelativni skupni podaci o pojedincima postaju sofisticiraniji, podaci o pojedincima idu onima koji ponude najviše, i tako naši osobni podaci postaju državna imovina. Algoritamska država opsjednuta je reputacijom i poduzetnička. Jednoga dana svatko će biti svoj vlastiti brand i gotovo sve ključne društvene interakcije bit će rangirane. To dovodi do kulture elastičnosti u kojoj smo sporazumni s time da ne možemo spriječiti prijetnje po svoju egzistenciju, pa se moramo opremiti neophodnim vještinama kako bismo se individualno suočili s tim prijetnjama. Dakle, svijet što ga opisuje Morozov veselo se ne osvrće ili pažljivo izbjegava ozbiljne probleme s kojima se suočava čovječanstvo, kao što su gospodarska jednakost i emancipacija – sve što je važno u kibernetičkom svijetu mehanizama povratnih reakcija u stvarnom vremenu jest stvaranje društvene homeostaze u svijetu ulaštenih površina, aerosolne politike i epidermalnih društvenih odnosa potrošnje. Zamućeni su i omalovaženi društveni proizvodni odnosi i povezanost tih odnosa s tekućom centralizacijom kontrole nad porijeklom informacija. Suočeni smo s nekritičnom probom Vrloga novog svijeta (Huxley, 1932), i mada soma možda ima dobar okus, cjelokupan život narkotiziran je eterom unutar internetskog okvira. PJ: Nakon najnovijega tehnološkog razvoja u sakupljanju, pohrani i manipulaciji digitalnih informacija, aterirali smo u doba “velikih podataka” – i Huxleyjev vrli novi svijet doista je promaknut iz znanstvene fantastike u stvarni život. Stoga i ne čudi osobito što razna pitanja vezana uz velike podatke izazivaju sve veću pozornost u raznim istraživačkim zajednicama, od informacijske znanosti do obrazovanja. Molim vas da povežete 201
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
velike podatke s manipulacijom. Kakva je uloga znanosti u borbi protiv digitalnoga vrlog novog svijeta? PM: Siguran sam da ste svjesni, Petre, da su društveni znanstvenici sa Sveučilišta Cornell, Kalifornijskog sveučilišta u San Franciscu (UCSF) i Facebooka otkrili rezultat kontroverznog eksperimenta (kontroverznog jer je bio prikriven i oslanjao se na vlasničke podatke), u članku pod naslovom “Eksperimentalni dokazi emocionalne zaraze masovnih razmjera putem društvenih mreža”, objavljenom na mreži u Izvještajima Nacionalne akademije znanosti Sjedinjenih Američkih Država (Kramer, Guillory & Hancock, 2014). U pokušaju da promijene emocije 600 tisuća ljudi, ti su znanstvenici u neviđenoj mjeri prekršili prihvaćene standarde etičkog istraživanja u otkrivanju, čini se, da se emocije mogu širiti među korisnicima online društvenih mreža, što se može shvatiti tako kao da emocije izražene putem online društvenih mreža (u ovom slučaju u tekstovima nabijenim osjećajima) mogu utjecati na raspoloženje drugih ili ga mijenjati (činili su to preko rangirajućeg algoritma pod kontrolom Facebooka koji redovito filtrira objave, priče i aktivnosti što ih dijele prijatelji). Još je uvijek nejasno je li taj eksperiment financirao Istraživački ured vojske SAD-a ili neki drugi ogranak američke vojske. Čak i ako nije, učenje kako manipulirati našim djelovanjem i osjećajima na društvenim mrežama poput Facebooka očito ima moćan potencijal u pokušajima vojske da kontrolira velike populacijske skupine posredstvom Interneta, skupine diljem svijeta kojima je dosta osiromašujućeg kapitalizma i koje su primorane pridržavati se vladinih programa štednje koji idu na štetu siromašnih i na dobrobit transnacionalne kapitalističke klase. Dakako, eksperiment kojim se određuje može li se sa 1,28 milijardi korisnika Facebooka potencijalno manipulirati preko “emocionalne zaraze masovnih razmjera putem društvenih mreža” (ibid.) nije naprosto sredstvo razumijevanja toga na koje će reklame ljudi vjerojatno reagirati, već smjera baciti znanstveno svjetlo na to kako ljudima mijenjati emocije tako da se njima može kolektivno manipulirati. Kad se prijavite na Facebook, dobivate paušalnu izjavu kojom pristajete da vas istraživačka skupina kompanije koristi kao potencijalnoga laboratorijskog štakora, kao uvjet da se koristite njezinim uslugama, tako da su sveučilišni istraživači u tom slučaju očigledno iskoristili sitno tiskana slova kako bi izbjegli da od uključenih subjekata zatraže obaviješteni pristanak. Očito je, međutim, u slučaju kad je Sveučilište Cornell bilo uključeno, odobrenje za istraživanje dano tek nakon što je završeno prikupljanje podataka. Budući da su sveučilišni istraživači prebacili odgovornost za prikupljanje podataka i analizu na Facebook, uključeni znanstvenici navodno nisu “nisu bili izravno angažirani u istraživanje ljudi i nije se zahtijevala recenzija Cornellova programa za zaštitu istraživanja ljudi” (Ured za odnose s javnošću Sveučilišta Cornell, 2014). Znači li to da se akademski istraživači mogu također udružiti s bilo kojom organizacijom, uključujući američku vojsku, i izbjeći etička ograničenja? 202
Razgovor s Peterom McLarenom
Kritička tehnološka svijest za novo čovječanstvo
Kamo god danas pođete, prisiljeni ste konzumirati informacije koje se testiraju kako bi vas navele da kontaktirate određene kompanije ili kupite određenu robu, ili da zapamtite određenu informaciju. Na aerodromima, u nekim supermarketima, u nekim kinima i na reklamnim panoima. Veoma je teško izbjeći to društvo zasićenja. No činjenica da smo mete namjerne emocionalne manipulacije izravnije nas smješta u zagušljivi svijet 1984. (Orwell, 1949). Već smo ondje. Jeste li ikad usnuli san, Petre, u kojem sanjate unutar sna? A onda se probudite iz sna u snu, ali kad se probudite još uvijek ste u snu. Napredak tehnologije pomaže nam da se probudimo iz sna u snu, ali nam ne pomaže da živimo izvan sna, na javi. Je li napredak tehnologije vrijedan toga, kad više nemamo sredstava da stvaramo sebe, nego smo puki kit od mesa u rukama vlasti i korporacija? Zbog toga je kritička pedagogija danas tako prijeko potrebna. Drukčiji svijet je moguć i kritička pedagogija može igrati ulogu u njegovu stvaranju. Da, ja vjerujem u transcendenciju, i za razliku od Vattima i Agambena ne vjerujem da transcendencija prerano dokida pitanja. Potrebna nam je filozofija praxisa, marksistička humanistička pedagogija gonjena željom za životom u svijetu slobodno udruženog rada gdje proizvodnja vrijednosti više neće biti pokretač ljudske egzistencije. PJ: Što to znači preosmisliti sebe u doba mreže? Možete li, molim vas, analizirati ulogu kritičke pedagogije u tom procesu? PM: Na vaša pitanja, Petre, trenutno odgovaram iz meksičkoga grada Ensenade. Jučer sam na Instituto McLaren de Pedagogía Crítica govorio svojim studentima o tome kako je važno biti pozoran spram dubokih kulturnih pretpostavki koje donose duboke moralne i pojmovne okvire za naše pedagogije. Podijelio sam s njima dijelove važnog djela C. A. Bowersa (2014), koji tvrdi da digitalne tehnologije ne mogu predstavljati prešutno znanje i kulturne norme koje predstavljaju svakodnevne razmjene u svakidašnjem životu ljudi, znanja koja održavaju prirodnu ekologiju različitih skupina ljudi što nastanjuju naš planet. Kako su, na primjer, neposredne mentorske odnose koji su pridonijeli stvaranju zajedničkih obrazovnih dobara istisnuli kompjuterski programi kao što je Blackboard i tiskani sustavi pohrane i razmišljanja koji imaju toliko istaknutu ulogu u digitalnim tehnologijama? Kako medijska/digitalna kultura koju kontroliraju korporacije promiče konkretan oblik zapadnog individualizma ovisnog o konzumerizmu i, primjerice, shvaćanje po kojemu je gospodarski razvoj i rast automatski nešto dobro – a sve to, dakako, može dovesti do širenja siromaštva i gubitka prirodnih resursa? Naravno, mogu oni dovesti i do mnogo gorih stvari – do strukturnog genocida, ekocida i epistemicida. Informacije i podaci nisu mudrost. Bowers navodi neo-socijalna darvinovska i neoliberalna gledišta Hansa Moraveca i Raya Kurzweila, koji tvrde da su digitalne tehnologije nadomak istiskivanju ljudskih bića u procesu evolucije putem samoispravljajuće strojne inteligencije. Ovdje, u Ensenadi, razmišljam o povijesti Cochimija, Pai-Paija, Kumiaija, Kiliwa, Cucapa, Guayaira, Pericúa – koji su 203
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
to takozvani veliki pokreti napretka razorili njihova zajednička kulturna dobra još prije nekoliko generacija? I koliko će još drugih pueblos originales u budućnosti uništiti evolucija strojne inteligencije? REVOLUCIONARNA KRITIČK A PEDAGOGIJA SUSREĆE TEOLOGIJU OSLOBOĐENJA PJ: Molim vas da opišete vaše osobno putovanje do teologije oslobođenja, Petre. Jeste li doživjeli neku vrstu transcendentnog iskustva, jeste li do pedagogije oslobođenja došli putem intelektualnog razvoja, ili možda oboje? PM: Svjestan sam da mnogi vaši čitatelji možda nisu upoznati s političkom poviješću Južne Amerike, stoga mi dopustite da iznesem određen kontekst za svoju raspravu o teologiji oslobođenja. Prije nego što počnem, moram vam reći da nemam nikakvo formalno obrazovanje iz teologije, ali kao katolički obraćenik i marksistički pedagog odavno pratim rad niza teologa povezanih s tom tradicijom. U tinejdžerskim sam godinama razmišljao o tome da odem u svećenike, ali su me ponijeli užici svih vrsta koji su bili dostupni u 1960-ima i moj je život bio sve, samo ne svećenički. Na katoličanstvo sam se obratio kasnije, u tridesetim godinama života, nakon što sam bio odgojen kao anglikanac. No moja majka, Frances Theresa Bernadette McLaren, bila je, kao što možete naslutiti iz njezina imena, katolkinja, a moj otac, Lawrence Omand McLaren odgojen je kao prezbiterijanac. Željeli su me odgojiti u religijskoj tradiciji odjelitoj od njihove. U pogledu revolucionarne politike postao sam ozbiljan otprilike u vrijeme obraćenja na katoličanstvo, a istodobno su me privlačile brojne duhovne tradicije. Negdje sam u to vrijeme također dobivao pozive da govorim u Latinskoj Americi i na Karibima te sam naposljetku godinama surađivao s pedagozima i aktivističkim skupinama u Argentini, Meksiku, Peruu, Brazilu, Kolumbiji, Venezueli, na Kubi, u Portoriku itd. Elem, kasne šezdesete, sedamdesete i osamdesete bile su posebno surove godine za campesinos, radnike, aktiviste, nastavnike i revolucionare diljem Latinske Amerike, osobito na Južnom konusu. Nakon vladinog umorstva šestero isusovačkih znanstvenika, njihove gazdarice i njezine kćeri 16. studenoga 1989. u kampusu Universidad Centroamericana u San Salvadoru, u Salvadoru, svijet je napokon počeo primjećivati što se događa, osobito otkako je Oscar Romero, nadbiskup San Salvadora, 1980. ubijen dok je služio misu u kapeli Bolnice božanske providnosti nakon što je održao čuveni govor protiv siromaštva, društvene nepravde i mučenja. PJ: Odmah nakon objavljivanja, Pedagogija pobune (McLaren, 2015) izazvala je veliku pozornost. Oštro ju je, primjerice, napao jedan radikalno ljevičarski anarhistički pedagog, koji tvrdi da je vaš rad na području teologije oslobođenja dobrano ispod standarda istraživanja za društvene 204
Razgovor s Peterom McLarenom
Revolucionarna kritička pedagogija susreće teologiju oslobođenja
znanosti. Molim vas da odgovorite na taj argument. Što teologiju oslobođenja čini stvarnom, živom i značajnom za društvenu znanost i šire? PM: Pa, jedno bi od pitanja bilo: govorimo li o hegelovskom pojmu znanosti – dijalektičkom umu – ili o vulgarno empirističkom pojmu znanosti? Marxov pojam “vrijednosti”, primjerice, nema nikakve veze s tjelesnim postojanjem. Vrijednost nije stvar, nego odnos. Dijalektički um dovodi u prednji plan “unutarnje odnose” koji se ne mogu svesti na stvari – taj problem treba propitati s drukčijega epistemološkog stajališta. I s etičkog stajališta – sa stajališta razvlaštenih, iz perspektive potlačenih, kao i sa stajališta tlačitelja. On ne može ostati neutralan. Teologija oslobođenja očituje praksiološku dimenziju mišljenja i djelovanja koji se udružuju radi preobrazbe svijeta u interesima pravde. Bog postaje vidljiv kad ljudi stave život na kocku radi drugih, osobito kad se žrtvuju za one koji su najpodložniji izrabljivanju, otuđenju i pustošenjima kapitalizma. Vulgarni empirizam i materijalistički dogmatizam ne mogu nam pomoći da pojmimo ideju koja se nalazi u pozadini transakcije između kapitalista i radnika. Ono što se u toj razmjeni prodaje, govori nam Marx, nije rad – nego radna snaga. Postoji obilje pseudomarksističkih teorija, kao i anarhistička teorija koja tvrdi da je teologija mlitava disciplina. Dakako, postoji i mlitava teologija, no bilo bi drsko i lakoumno tvrditi to za sve teološke tradicije. Mislim da je društvena znanost vrlo relevantna za teologiju i obratno. Baš kao što je Marxovo djelo izazvalo revoluciju u znanosti o povijesti otkrićem funkcioniranja proizvodnih sredstava, tako je kršćanska teologija unijela revoluciju u naše razumijevanje vjere. Teologija osporava pozitivističku znanost i empirizam, no zbog toga nije neznanstvena. Teolozi oslobođenja mogu osporavati materijalizam antihegelijanaca, ili mogu usvojiti drukčiji pristup. Načela prirodne znanosti svakako nisu jedina načela po kojima se može ovjeriti istina. No teologija oslobođenja treba društvenu znanost jednako kao što društvena znanost treba teologiju. Moramo razumjeti svijet da bismo ga mijenjali – napokon, bio je to jedan od glavnih imperativa za Marxa, kao i za Isusa. Isus nas nije podučavao putem društvenoznanstvenih teorija, nego putem parabola. PJ: Teologija i (društvena) znanost pišu se na radikalno različitim jezicima – stoga ih trebamo i čitati na radikalno različite načine. Većina naših čitatelja bit će upoznata s čitanjem ovog ili onog jezika znanosti. Što ćemo s čitanjem Evanđelja? PM: I Isus i Marx bili su angažirani oko siromašnih i nemoćnih. U Isusovu slučaju, njegova je priča utjelovljenje riječi Božje. Teologija nam pomaže da steknemo dublje razumijevanje smisla Isusova života. Isus u susret s božanskim dovodi novu praksu, utjelovljenje koje zrači ljubavlju putem konkretizacije proročke pravde. Naravno, kad pokušamo proniknuti u uskrsno otajstvo, vodi nas naša vlastita povijest, naša formacija, ono što Nijemci zovu Bildung. Ovdje se držimo povijesno-kritičke egzegeze s razumijevanjem da čisto znanstvena egzegeza ne eliminira različita tumače205
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
nja, jer se ne možemo riješiti svih svojih teološko-dogmatskih pretpostavki. Kad čitamo Sveto pismo moramo uvidjeti da se naše interpretacije vode našim biografijama i stradalničkim kršćanskim zajednicama kroz vjekove koje su čitale evanđelja kroz kontekstualno specifične eshatološke, soteriološke i kristološke teme – poglavito s vjerovjesničkom namjerom. Kao što bi rekao Leonardo Boff (1960), čitati evanđelja nije isto što i čitati povijesne činjenice jer u takvom čitanju imate posla s poviješću, s tumačenjem povijesti i ispovijedanjem vjere koji zajedno rade na razumijevanju ukupnosti kršćanstva s apologetskog stajališta. Krist razara sve naše prijašnje predodžbe o Bogu, jer Krist pati za sve koji su u povijesti raspeti na križ. Kao što primjećuje Boff (1987), to je otajstvo nedostupno diskurzivnom umu, ali ga se može shvatiti kroz ljudsku praksu. Mi uskrsavamo posredstvom odbijanja da sudjelujemo u društvenom grijehu ovoga svijeta. Sjetite se, Petre, da je Paulo Freire pisao kako proročka pozicija Crkve “zahtijeva kritičku analizu društvenih struktura u kojima se (…) događa sukob. To znači da od svojih sljedbenika zahtijeva znanje o društveno-političkoj znanosti, jer ta znanost ne može biti neutralna; to zahtijeva ideološki izbor” (1973: 14). Ovdje Freire pristaje uz shvaćanje da je svaka znanost oblik ideologije i da postoji ideološki izbor u odlučivanju o određenim tipovima znanosti pomoću kojih će se razjasniti i produbiti naše razumijevanje borbe za oslobođenje. Dio proročke vizije Crkve iziskuje angažman oko društvene znanosti koja može pomoći da uklonimo vanjsku polituru mistifikacije koja nas odvraća od spoznavanja stvarnosti. Freire piše da proročka perspektiva “ne predstavlja bijeg u svijet nedostižnih snova. Ona zahtijeva znanstvenu spoznaju svijeta kakav zbiljski jest” (1973: 14). No obratite pažnju na to da se za Freirea to znanstveno shvaćanje svijeta nalazi kroz praksu, kroz revolucionarnu praksu. Freire upozorava da “prokazivanje sadašnje stvarnosti i najavljivanje njezine radikalne preobrazbe u drugu stvarnost koja može roditi nove muškarce i žene, implicira da se kroz praksu stječe nova spoznaja stvarnosti” (1973: 14). Freire kritizira malograđansku dimenziju današnje Crkve i poziva teologe da u svom radu razmotre takozvani Treći svijet koji postoji unutar njihova takozvanoga Prvog svijeta – u predgrađima njihovih gradova. A ja bih dodao – u našim segregiranim unutarnjim gradovima. PJ: Fascinira me poimanje novca kao boga koji vlada ljudskim bićima. Možemo li reći da je to jedna od središnjih poveznica između kršćanstva i marksizma? PM: Isus je toliko govorio o ekonomskom grijehu da je nedokučivo zašto to nije središnji dio učenja kršćanstva. Dio Biblije vezan uz Evanđelje po Luki izričito naučava komunizam (Dj 4,32, 4,34; 2,44; Lk 14,33). Miranda (1974, 1980) tvrdi da se izvor komunističke ideje u povijesti Zapada ne nalazi u Platona ili Marxa, nego u Novom zavjetu. Biblija jasno osuđuje stečeno bogatstvo i stvoreno bogatstvo, kao i sredstva kojima je to bogatstvo nastalo – uključujući razne vrste profita kao što su kamate i izvlaštenje proizvoda radničkog rada od strane poljoprivrednih poduzet206
Razgovor s Peterom McLarenom
Revolucionarna kritička pedagogija susreće teologiju oslobođenja
nika (Jak 5, 1 – 6). Isus nije protiv općenitog bogatstva po sebi, kao što je bogatstvo nekog naroda, nego protiv relativnog odnosno diferencirajućeg bogatstva. Ne može netko biti bogat dok drugi ostaje siromašan. Miranda tumači Evanđelje po Marku 10,25 i Evanđelje po Luki 6,20, 6,24, 16,19 – 31, 1,53 kao mjesta na kojima se tvrdi da ne postoje legitimno moralni načini stjecanja diferencirajućeg bogatstva, a Isus tvrdi (Lk 16,29, 16,31) da se ista osuda bogatstva može naći u Starom zavjetu. U stvari, u Svetom pismu napadaju se tri vrste profita. Biblija zapravo potanko razvrstava svoje ukore upućene zgrtanju profita putem trgovine (Sir 27,1), kamata od pozajmljivanja (Izl 22,24, Lev 25,36, 25,37; Pnz 23,19; Ez 18,8, 18,13, 18,17, 22,12; Ps 15,5; Izr 28,8) i proizvodne djelatnosti ili procesa proizvodnje (Jak 5,1 – 6). Ima nečega u samoj mogućnosti bogaćenja što je pokvareno i nepravedno (Iz 53,9). Samo stjecanje bogatstva moguće je jedino putem izrabljivanja siromašnih (Job 20,19; Ps 37). Mih 2,1 – 2 i Iz 5,8 usredotočuju se na to kako bogati stječu imetak. Miranda (1974, 1980) uvjerljivo pokazuje kako Biblija osuđuje izrabljivanje siromašnih od bogatih te poistovjećuje bogate s nepravednima (Iz 53,9). Isusova učenja koja su omogućila prvim kršćanima da zasnuju svoju zajednicu na komunizmu mogu se naći u Mk 10,25, Lk 6,20, 24, Mt 6,24 i Lk 16,19 – 31. U stvari, Miranda (1980) tvrdi da je Isus bio komunist, što se može vidjeti u Iv 12,6, 13,29 i Lk 8,1 – 3. Nije li Isus proglasio odricanje od imetka uvjetom za ulazak u kraljevstvo Božje? Kako Bog može omogućiti bogatašu da uđe u kraljevstvo Božje? Biblija pruža jasan odgovor. Prema Mirandi taj odgovor glasi: tako što će ovaj prestati biti bogat (Mk 10,21, 25, 27) i razdati svoje bogatstvo siromašnima. Mirandina egzegeza Svetog pisma po meni je posve uvjerljiva. Kao revolucionarnog marksista, svakako me privlače određena Mirandina djela, Marx i Biblija (1974.) i Marx protiv marksista (1980.). PJ: U suvremenom svijetu postoji mnogo različitih religija. Možemo li emancipatorske i obrazovne potencijale kršćanstva poopćiti i prenijeti na sve religijske sustave vjerovanja, ili bismo trebali biti oprezniji s takvim generalizacijama? PM: Područje religije područje je mita, simbola, umjetnosti, misterija, legenda, teatra i poezije – područje gdje možemo zaroniti duboko u smisao života. Ja sam ekumenist i ne vjerujem da se Bog objavljuje samo kroz kršćanstvo. Pomagao sam u vjenčanju jednog para u ceremoniji umbanda u Brazilu, dobio nagradu za zaštitu afro-brazilske religije od napada kršćanskih propovjednika, posjećivao sam budističke hramove u Kini, na Tajvanu i u Maleziji, molio se u Vatikanu i u urođeničkim crkvama diljem Meksika, obilazio šintoističke hramove u Japanu i džamije u Turskoj te u Pakistanu vodio razgovore sa sunitskim i šijitskim muslimanima. Vjerujemo li da je kršćanski Bog monolitan? U kršćanskoj Bibliji postoji obilje bogova – Bog Carstva kojeg kršćanstvo podupire od 4. stoljeća, Evin Bog, Bog Abrahama i Mojsija, Kainov Bog, Sotonin Bog i Isusov 207
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
Bog. Prema Rivage-Seulu (2008), Isus je prorok čija je objava u konačnici odlučila o tome da je Bog Mojsija i Abrahama (Bog siromašnih i patećih) istinski Bog Izraelov. Bismo li trebali vjerovati da bogati i siromašni štuju istog boga? Uzmite Hitlera, na primjer. Hitler je tvrdio da je kršćanin, ali “religijskim” se jezikom služio samo kao propagandnim oruđem i u Goebbelsovim dnevnicima tvrdio je da će “čim rat završi” nacisti krenuti na “pravog neprijatelja” – katolike! Pio XII. nazvao je Hitlera “neophodnim branikom od Rusa” (Johnson, 1977: 490, cit. u Rivage-Seul, 2008: 190). Prema Rivage-Seulu, biblijski Bog nije neutralan i nije mogao biti ujedno Bog Hitlera i Jahve. Je li Bog Ronalda Reagana bio isti kao Bog Reaganovih “bezbožnih komunista” – sandinistā? Nije li Bog kršćanskog fundamentalizma i evanđelja blagostanja ustremljen protiv Isusa koji stoji na strani siromašnih i potlačenih? Rivage-Seul (2008: 114) vjeruje da je teologija oslobođenja teološki bliža ideji da se Boga doživljava ne samo u prirodi nego i u povijesti, da se ponajprije otkriva u Izlasku, da joj je stalo do pravičnosti kao istinskog bogoštovlja, da je klasno pristrana u korist siromašnih, da zagovara etiku ljubavi i samoprijegora, štiti slobodu od izrabljivanja, dopušta nasilje u obrani siromašnih od izrabljivača, da je antiimperijalistička, da smatra kako je Isusovo konačno otkrivenje to da je Bog na strani siromašnih i da zgrtanje bogatstava pretpostavlja određene oblike izrabljivanja. Uvijek bismo trebali biti oprezni s generalizacijama proširenim na druge religijske sustave vjerovanja. Kad bih, međutim, generalizirao, bilo bi to iz perspektive teologije oslobođenja. Nikad ne bih poopćavao propise i načela bilo koje organizacije koja mahom služi jačanju i reproduciranju sustava moći i povlastica što služi bogatima nauštrb siromašnih. Podržavati reprodukciju moći i privilegija bogatih značilo bi suprotstavljati se učenjima Isusa koji je bio protiv bilo kakvog sustava što bi stvarao diferencirajuće bogatstvo ili ono što neki danas nazivaju gospodarskom nejednakošću. Takav je izraz po meni preslab. Nazvao bih to naprosto kapitalističkim izrabljivanjem. ŽIVOT JE TRZAV PJ: Oko tri i pol ujutro, na vrhuncu naše razmjene elektroničke pošte, odjednom sam od Petera dobio sljedeći e-mail: Kad su ljudi počeli koristiti Internet, rekao sam prijateljima: susjedstvo je upravo postalo zanimljivije. Poslano s mog iPhonea
Ta je rečenica nadahnula jedan od podnaslova u ovom poglavlju. Što je još važnije, međutim, ona pruža živ primjer Peterova modusa operandi. Ovaj smo razgovor započeli na najtradicionalniji način: ja sam postavljao pitanja, a Peter je odgovarao. Na moje veliko iznenađenje, nakon samo nekoliko e-mailova stvari su se preokrenule. Peter je povremeno doista uzvraćao na moja pitanja cjelovitim tekstualnim odgovorima – baš kao 208
Razgovor s Peterom McLarenom
Život je trzav
bilo koji drugi sugovornik. Počesto bi mi, međutim, samo poslao poveznicu ili dvije ili u privitak praznom mailu stavio neki članak. S neba pa u rebra, poslao bi izraz ili rečenicu naoko nepovezanu s posljednjim pitanjem o kojemu smo raspravljali – u bilo koje doba dana i noći, često i s mobitela. Ponekad sam gotovo mogao osjetiti izvore njegova nadahnuća – čekanje u redu u supermarketu, pijuckanje kave u njegovu omiljenom kafiću u Orangeu ili razgovor s raznim ljudima tokom njegovih brojnih putovanja. Naš odnos razvio se do razine mnogo dublje od poslovne. E-mailovi su počeli biti prilično osobni – pa ipak nikad nisu potpuno izgubili žarište. Razgovarali smo o općem pojmu čovječanstva i o ljubavi prema našim partnericama, o promjenama u suvremenoj strukturi zapošljavanja i o svojim osobnim radnim iskustvima, o imigracijskim zakonima i njihovim posljedicama na naše obitelji. Na taj se način u mom inboxu polako skupila zanimljiva zbirka priča koje uistinu ne pripadaju standardnom akademskom diskursu. Pa ipak, osjetio sam da bi bila šteta zadržati te priče u privatnosti, pa sam odlučio sastaviti ovu malu zbirku misli koja ne predstavlja Petera znanstvenika ili Petera kritičkog teoretičara, nego ponajprije otkriva Peterove osobne osjećaje o tehnologijama. U kritičkoj revolucionarnoj praksi, napokon, kontekst je jednako važan kao sadržaj – a nečija teorijska gledišta o informacijskim i komunikacijskim tehnologijama ne mogu se razdvojiti od njegovih ili njezinih potreba i osjećaja. PJ: Ako imate vremena, Peter, želio bih vas uključiti u mali misaoni eksperiment. Zamislite dvije ladice. U prvoj su ladici sva djela umjetnosti, glazbe i književnosti – Shakespeare, Hemingway, London, Kerouac… / Picasso, da Vinci, Michelangelo… / Zappa, Mozart, Rolling Stones… sve živo je tu. Druga ladica sadrži sva znanstvena postignuća – fiziku, kemiju, sociologiju, antropologiju, povijest… Koja ladica, po vašem mišljenju, sadrži više znanja o svijetu oko nas? PM: Izabrao bih prvu ladicu, ali bih pokušao ukrasti koliko god mogu iz druge dok nitko ne gleda. U stvari, zanima me kvantna teorija. PJ: Što mislite o društvenim mrežama i mrežnim stranicama poput Facebooka? PM: Facebook promiče narcizam ljudi. Draži mi je e-mail. Imam određenu vizualnu estetiku u kojoj uživam u objavljivanju fotografija. To je uglavnom sredstvo za promicanje političkih ideja, to mu je najbolji dio – sjedim u kafiću u Los Angelesu. Ljudi ignoriraju svoje bližnje. Opsjednuti su svojim mobitelima i iPadovima. Ljudi su suvišni. PJ: Oduševljeni ste korisnik digitalnih gadgeta – koliko znam, više od pola ovog intervjua napisano je na vašem smartphoneu. Što mislite o strahovitoj asimilaciji informacijskih i komunikacijskih tehnologija u našim svakodnevnim životima? (Tokom našega online razgovora, Peter je iznio tri kratke priče o tom razvoju stvari. One imaju istu opću poruku, ali istražuju različite kutove i prizivaju različite osjećaje. Mislim da ne bi bilo u redu objaviti samo 209
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
jednu od tih priča i uskratiti čitatelje za užitak čitanja ostalih. Stoga ću naprosto iznijeti tri odgovora u obrnutom kronološkom slijedu.) PM: Priča 1 (30. lipnja 2014.) Danas je u gradu Jinhua, u Kini, padala obilna kiša. Crne pruge slijevale su se niz obraze zgrada poput maskare na majkama koje plaču za izgubljenom djecom. Navratio sam u vodom natopljen restoran koji je posluživao hranu u seoskom stilu, žudeći za čajem Jiuqu Hongmei. Nakon večere, dok sam se divio posterima predsjednika Maoa i predsjednika Hua Guofenga, zapazio sam desetak mladih konobarica u narančastim uniformama u sali za objedovanje na katu. Sve su zajedno sjedile u tami, a lica su im bila sablasno osvijetljena velikim Samsungovim mobitelima. Igrale su igrice i gledale videosnimke. Sve su šutjele. Nije bilo nikakva razgovora. Neka bi konobarica povremeno ustala sa stolca da podvori gosta, a onda bi se vratila u zamračenu prostoriju, utjesi svoga mobitela. Izvan restorana nalazile su se neobojene betonske zgrade i hidroelektrični tornjevi. Oni su također stajali nijemi.
PM: Priča 2 (27. lipnja 2014.) Nedavno sam posjetio tisuću godina star budistički hram u Huangzhouu. Sveti likovi iz budističke povijesti bili su uklesani u kamen. Zlatno obojeni kipovi Buddhe nadvijali su se nad posjetiocima koji su bili i pobožni i znatiželjni. U jednom hramu barem stotinu redovnika jednoglasno je pojalo, dok su veliki oblaci tamjana kuljali kroz otvorena vrata. Vijugavo se spuštajući od najvišeg hrama na brdu, primijetio sam jednog od redovnika kako gleda u svoj mobitel. Možda je provjeravao rezultate Svjetskog kupa? Ili je nazivao podružnicu u Šangaju?
PM: Priča 3 (25. svibnja 2013.) Gnušam se tehnologije, pa ipak, kao mnogi drugi, ovisan sam o njoj. Mrzim mobitele, osim za upotrebu u hitnim slučajevima, pa ipak imam iPhone koji redovito provjeravam. Mrzim Internet, pa ipak svaki dan provodim vrijeme na mreži provjeravajući izvore i autore za koje sam utvrdio da su pouzdani. Ljuti me kad ljudi oko mene glasno razgovaraju na mobitel. Zazirem od konzumerističkih reklama za kućišta za mobitele i tome slično. Jednostavno je previše informacija dostupno. One preplavljuju. Svi stvaraju svoje internetske svjetove, objavljuju svoje dnevnike i blogove, i ponekad možeš naći nešto zanimljivo.
PJ: Možete li te priče povezati s akademskim svijetom? PM: Na um mi padaju profesori u akademskim institucijama koji objave svoje prve knjige i odjednom postanu slavni među svojim studentima. Oni njeguju svoj imidž društvenih kritičara, pomno biraju koje će sunčane naočale za predavaonicu kupiti, nose crnu odjeću, a muškarci puštaju trodnevne brade. Njihovi studenti malo znaju o tome je li rad njihovih profesora dobar ili nije, ali oni su objavili nekakve knjige pa se studenti prema njima odnose kao prema akademskim slavnim ličnostima. Djeluje 210
Razgovor s Peterom McLarenom
Život je trzav
mi to pomalo kao u filmu Američki psiho (Harron, 2000), gdje se diže silna galama oko posjetnica, teksture papira na kojem su otisnute, tiska, boje – sve je to samo bavljenje imidžom. Ljudi iz akademskog svijeta ulaze u svoje internetske svjetove, reklamiraju svoj rad i sve to. PJ: Nedavni broj časopisa The International Journal of Critical Pedagogy pod naslovom “Paulo i Nita: kako se dijele život, ljubav i intelekt” posvećen je konceptu revolucionarne ljubavi i njezinoj moći da pobija ugnjetavačke društvene odnose. Vaš članak u tom broju, “Razmišljanja o ljubavi i revoluciji” (McLaren, 2013), pokazuje kako se pojam revolucionarne ljubavi proteže iz privatne sfere na važna pitanja kao što su prevrednovanje suvremene uloge sveučilišnih nastavnika. Međutim, Paulo i Nita Freire živjeli su u svijetu jednosmjernih masovnih medija kao što su televizija i novine. Možete li koncept revolucionarne ljubavi povezati s informacijskim i komunikacijskim tehnologijama? PM: Vjerujem da je ljubav društveni odnos, u opreci spram nečega posve privatnog. Vjerujem da ljubav može biti produktivna za kolektivnu emancipaciju ljudi. Moglo bi se pomisliti da su tehnološke inovacije – društveni mediji, na primjer – povećali mogućnost da se ljubav proširi na kolektivno područje društvenog razvoja. No klasni interesi ugrađeni u društvene medije – tj. ideologija individualne potrošnje, komodifikacija subjektivitetā (osobito komodificirani individualizam neoliberalnog kapitala s njegovom isključivom i singularnom moralnošću), iskorištavanje društvenog rada drugih (buržoaski odnos prema ljudima kao robi koja se “posjeduje”, a koji jača uslijed ekonomske ovisnosti i društvene podjele rada kojom dominiraju vlasnički odnosi) – onemogućuju emancipatorski potencijal ljubavi i kolektivne solidarnosti. Zadovoljavanje materijalnih potreba ljudi – a ne ophođenje prema ljudima kao prema “nasukanoj imovini” koja je korisna samo kad se može maksimizirati u svojoj kupovnoj moći usvajanjem tržišnog fundamentalizma – stvara nužne uvjete mogućnosti za radikalnu ljubav i solidarnost koje su potrebne za stvaranje svijeta neopterećenog stvaranjem vrijednosti, svijeta povjerenog slobodno udruženim pojedincima. PJ: Joe Kincheloe nazvao vas je “pjesnikom laureatom pedagoške ljevice” (2000: ix). Vaša prva knjiga Krici iz hodnika (pretisnuta i proširena u Život u školama [McLaren, 2014]) općenito se smatra remekdjelom književnosti. Zadnjih godina počeli ste pisati poeziju (nekoliko vaših pjesama može se naći u MRZineu [2013]). Sve u svemu, vaš jedinstveni izričaj snažno je utjecao na uspjeh vašega akademskog rada (više o vašem odnosu prema pisanju može se naći u intervjuu iz 2008. za Sveučilište u Waterloou [McLaren et al., 2008]). Stoga me zanima “mehanika” vašeg pisanja. Kako pišete pjesme? Služite li se olovkom i papirom ili ih tipkate na nekom od svojih gadgeta? Kako pišete članke? Radite li sve na ekranu ili printate svoje članke pa onda radite na njima u kafićima? Zašto? PM: Što se pisanja tiče – pa, to je zanimljiv proces. Ljudi mi danas prilaze zbog moga osebujnog stila, a to prije nisu činili, što je možda znak da 211
Obrazovanje Revolucionarna kritička pedagogija ostvaruje se u hodu
postajem bolji. No mislim da ljudi to počinju sve više cijeniti. Moj sadašnji stil vezan je uz način na koji sam pisao u 1960-ima, uz moju sklonost bitničkim pjesnicima, poticaje koje sam dobivao iz susreta s Allenom Ginsbergom, Timothyjem Learyjem i mnogim vrlo kreativnim ljudima. Kad pišem članak, u njemu postoje dijelovi koji su namijenjeni čitanju. Tu su potom dijelovi namijenjeni tome da prenesu ideje. Pokušavam uvesti mnogo više mladih ljudi u kritičku pedagogiju, a oni vole razgovorni stil nekih mojih odlomaka. Ponekad ću istrgnuti stranice iz časopisa, ispremiješati ih i onda samo tražiti metafore i neobične spojeve riječi koje imaju malo veze jedna s drugom. Ne znam tko je činio to isto, mislim, možda William Burroughs. Neki ljudi ne vole moj rad jer misle da je previše samodopadan, kao da se previše trudim biti nekonvencionalan, tako nešto. Ali ja tako gledam na svijet, nastojim unijeti malo od mnogih povijesnih sebstava u svoj rad – umjetnika, pjesnika, aktivista, esejista, nastavnika, učenika, sugovornika – a pisanje doista ovisi o tome kako se osjećaš kad nešto stavljaš na papir. Ponekad se osjećam više, drugi put manje didaktično. Ponekad više kao netko tko provocira neku ideju. Uglavnom pišem kemijskom olovkom na komadićima papira. Potom prepisujem na kompjuteru. Potom se vraćam olovci. Pa kompjuteru, i tako redom. Jednostavno mrzim čitati na kompjuteru. Ne mogu to, čak ni na velikom ekranu. Moram isprintati skice i čitati ih na papiru. Imaju mi smisla jedino na papiru. Ekran je samo dio radnog procesa. A onda moram čitati svoj rad na korekturnim stranicama, u konačnom prijelomu. Tek tada mogu procijeniti svoj rad. A notoran sam po tome što u posljednji čas unosim ispravke u korekturi. U knjizi ili objavljenim esejima uvijek, uvijek postoje greške. Uvijek ih uočim i uvijek me uzrujaju. Malo je preostalih dobrih redaktora – sve su ih postupno ukinuli časopisi i nakladnici koji žele smanjiti opseg izdavačkog procesa. PJ: Siguran sam da će naši izdavači biti oduševljeni vašim izmjenama u posljednji čas… A što je s vašim javnim predavanjima? U kakvom su ona odnosu prema vašem pisanju? PM: Uvijek čujem svoj glas dok čitam svoj rad. Izgovaram riječi za sebe. Mislim da velik dio rada oživljava kad ga čita prava osoba. Uživam u čitanju svojih radova na konferencijama jer ne bih ni sanjao o tome da održim predavanje ako ne bih osjećao da imam nešto reći, a u vezi s onim što imam reći strastven sam, nisam akademski autor. Ne marim mnogo za akademske konvencije i akademski život. U stvari, to je surov svijet. Ulažem puno energije u svoje govore, i malo tko se može potužiti da “čitam svoj članak” umjesto da budem spontan jer mogu vidjeti da sam jako emocionalno angažiran oko onoga o čemu pišem. Katkad volim prekinuti s čitanjem članka i improvizirati. Sada biste mogli pitati: koga briga? Ti si revolucionar i zapravo ne bi trebao brinuti o svim tim estetskim detaljima. Samo prenesi poruku. Piši kao novinar, na najpristupačniji mogući način. Poštujem taj tip novinarstva, ali ja nikad nisam bio u stanju držati 212
Razgovor s Peterom McLarenom
Život je trzav
se te vrste pisanja. Dajem si dopuštenje da budem stilist, uz uvjet da stil nikad ne smije potući sadržaj, a kada to čini, odloži svoje pero! PJ: S Carlosom Escañom napravili ste nekoliko videoradova o mogućnostima za društvenu promjenu kao što su Sí se puede (Da, može se) i zabavan ali nadahnjujuć spoj tehnološke stvarnosti i ikoničkih slika Chea Guevare pod naslovom Život je trzav. O čemu se tu radi? Je li to još jedno sredstvo za promicanje političkih ideja, nov način izražavanja vaših zamisli ili naprosto stvaralački bljesak? PM: Dojmili su me se Carlosovi videoradovi u kojima se slika trza. Pomislio sam: često je to baš tako. U mom je životu bilo veoma malo glatke plovidbe. Život je trzav i grbav. Odvija se isprekidano, na mahove. Kao vožnja starog automobila koji se trese i onda se raspadne. Ostaneš samo ti na sjedalu. Ostatak auta razbacan je oko tebe. Osjećam da je putovanje koje zovemo životom umnogome baš takvo. Mogu se nositi s trzajima i time što me trzaju i bacakaju ljudi, okolnosti, tehnološke promjene koje me ubrzavaju ili usporavaju, ali katkad poželim da je cesta manje kvrgava. Naravno, život mi je ispunjen mnogim osobnim traumama, tako da se ti trzaji obično ne čine toliko groznima. No kad se trzate i koprcate, teže vam je usredotočiti maštu. Stoga vam treba predah. Ja ga dobivam u pisanju ili stvaralačkom radu. PJ: Sada kad znamo što Peter kao kritički teoretičar misli o Internetu, stigli smo do očitoga posljednjeg pitanja: što osjećate u vezi s Internetom? PM: Kako se osobno osjećam u vezi s Internetom? Osjećam da je on strahovit izvor lubanjske ovisnosti. Pozivi da pišem eseje za časopise i knjige nekad su mi stizali klasičnom, puževom puštom; imali ste oko devet mjeseci ili godinu dana da napišete rad. Pozivi danas dolaze brzo i furiozno i urednici od vas očekuju da nešto sastavite u manje od tri mjeseca. To negativno utječe na kvalitetu rada, ali vaše zamisli mogu biti objavljene u kudikamo većim nakladama i količinama, što je dobro ako vjerujete da je ono što imate reći vrijedan doprinos tomu da svijet postane bolje mjesto. Ali plaćate cijenu. Teže je pažljivo čitati knjige a da vas ne prekida Internet, ili bolje rečeno, a da ne dopuštate da vas Internet prekida. To je grozno odvraćanje pažnje od onoga što treba učiniti. Mobiteli stječu prednost u odnosu na razgovore s obitelji i prijateljima. Jednom kad se iskopčate, ulazite u svijet u kojemu su svi drugi ukopčani. To je postalo oruđe psihološkog upravljanja i upravljanja imidžem. To je zamjenska stvarnost koja vas hvata u klopku i pruža vam osjećaj da se na poseban način spajate s ljudima, a u stvari vjerojatno ne značite mnogo onima s kojima se dopisujete. Mnogim učenicima i studentima koje poznajem to je postalo izvorom nasilja i obmane. Samo da biste prošli kroz stotine e-mail poruka dnevno, da biste vidjeli koje su vam relevantne za život, potrebni su vam sati. Često fantaziram o tome kako se jednostavno rješavam tehnologije i zadržavam amaterski radio za slučaj da sam na brodu koji prelazi Atlantik, bliži mi se oluja, a suputnici na brodu su mi, recimo, tigar, orangutan, zebra i hijena… 213
9. POGL AVL JE
OD ANTROPOCENTRIČNOG HUMANIZMA DO KRITIČKOG POSTHUMANIZMA U DIGITALNOM OBRAZOVANJU Razgovor sa Siân Bayne Siân Bayne je profesorica digitalnog obrazovanja na Sveučilištu u Edinburghu, sa sjedištem u Moray House School of Education, gdje ravna Centrom za istraživanja u digitalnom obrazovanju. Godine 2004. Siân i kolege pokrenuli su svjetski poznati magisterij iz e-obrazovanja, danas magisterij iz digitalnog obrazovanja. Siân se tokom svoga školovanja bavila engleskom književnošću, digitalizacijom, muzejskim naslijeđem i otvorenim obrazovanjem. Njezini se trenutačni istraživački interesi vrte oko promjena kroz koje prolaze učenje i nastava u njihovom prebacivanju na mrežni sustav – konkretni su joj sadašnji interesi posthumanizam i online obrazovanje, geografije obrazovanja na daljinu i kritičke digitalne pedagogije. Njezino je istraživanje oblikovano pristupima koji proizlaze iz kritičkog posthumanizma, a napose se bavi potrebom za djelovanjem protivno predodžbi o digitalnom obrazovanju kao o čisto tehničkom poslu. Siân je objavila brojne članke za časopise, poglavlja knjiga i izvještaje o projektima. Bila je uključena, često u vodećoj ulozi, u brojne istraživačke projekte kao što su Digitalne budućnosti obrazovanja u kultrurnom naslijeđu: program istraživanja društvenih medija za Škotske nacionalne zbirke (Royal Commission on the Ancient and Historical Monuments of Scotland, 2016), Nove geografije učenja: obrazovanje na daljinu i bivanje “na” Sveučilištu u Edinburghu (Sveučilište u Edinburghu, 2016a), Stavljanje umjetnosti na zemljovid (Sveučilište u Edinburghu, 2016b), Kodiranje MOOC nastavnika (Sveučilište u Edinburghu, 2016c), Upravljanje vašim digitalnim otiskom (Sveučilište u Edinburghu, 2016d) i Disertacije na daljinu (Sveučilište u Edinburghu, 2016e). Siân je objavila tri knjige: Digitalne razlike: pogledi na online obrazovanje (Digital differences: Perspectives on online education, Bayne and Land, 2011.), Obrazovanje u kiberprostoru (Education in Cyberspace, Land and Bayne, 2005.), Istraživanje, granice i obrazovne politike u umreženom učenju (Research, Boundaries, and Policy in Networked Learning, Ryberg, Sinclair, Bayne i de Laat, 2016.). Godine 2008. dobila je Rektorovu nagradu za nastavu Sveučilišta u Edinburghu (Sveučilište u Edinburghu, 2016f). Godine 2016. dobila je Nagradu za najboljeg mentora istraživanja ili disertacije od Udruženja studenata Sveučilišta u Edinburghu (EUSA) (Edinburgh University’s Student Association, 2016.). Godine 2016. Siân i njezini kolege sročili su drugu verziju uvelike citiranog “Manifesta za online poučavanje” (Digital Education Group, 2016.). 214
Razgovor sa Siân Bayne
O razgovoru
O RAZGOVORU Tokom 2006./2007., dok sam studirao na Sveučilištu u Edinburghu, Hamish Macleod upoznao me s ranim radom Siân Bayne o kritičkom posthumanizmu. Tada sam bio zaokupljen drugim istraživačkim interesima i nisam o tome mnogo razmišljao. Za mlade i nadolazeće znanstvenike, međutim, deset godina veoma je dugo razdoblje. Od našega ranog susreta Siânin rad razvio se u moćnu posthumanističku kritiku suvremene obrazovne teorije i prakse, a moje se istraživanje razvijalo u smjeru Siâninih interesa – napokon je stiglo vrijeme da se oboje pozabavimo radom onoga drugog. U proteklom desetljeću Siân i ja osobno smo se sreli nekoliko puta. Iz praktičnih razloga, međutim, ovaj se razgovor u cijelosti vodio preko Interneta – tokom dvosatnoga živog online razgovora nakon kojega je između svibnja i studenoga 2016. uslijedilo nekoliko razmjena e-mailova. MANIFEST ZA ONLINE POUČAVANJE Petar Jandrić (PJ): Volio bih da ovaj razgovor započnemo s “Manifestom za online poučavanje” (Digital Education Group, 2016.): Online može biti privilegirani modus. Udaljenost je pozitivno načelo, a ne nedostatak. Mjesto je drukčije, a ne manje, važno online. Tekst je u neprilici: mnogi modusi imaju važnost u predstavljanju akademskog znanja. Trebamo posvetiti pozornost materijalnosti digitalnog obrazovanja. Društveni aspekt nije cijela priča. Otvorenost nije ni neutralna niti prirodna: ona dovodi do raznih zatvaranja i ovisi o njima. Možemo li prestati razgovarati o digitalnim urođenicima? Digitalno obrazovanje preoblikuje svoje subjekte. Mogućnost “online verzije” preuveličana je. Postoje mnogi načini da se stvari online naprave kako treba. “Najbolja praksa” zanemaruje kontekst. Udaljenost je vremenska, emocionalna, politička, ne samo prostorna. Estetika je važna: dizajn sučelja oblikuje učenje. Masovnost je više od učenja u zahtijevanom opsegu: ona također donosi kompleksnost i raznolikost. Online poduka ne treba ići podruku s instrumentalizacijom obrazovanja. Digitalne zadaće mogu živjeti dalje. One mogu biti opetovane, javne, riskantne i višeglasne. Remiks digitalnog sadržaja redefinira autorstvo. Kontakt funkcionira na mnoštvo načina. Vrijeme provedeno licem u lice precijenjeno je. Online poduku ne treba srozavati na “olakšavanje”. Ocjenjivanje je čin tumačenja, ne samo mjerenja. Algoritmi i analitika rekodiraju obrazovanje: obratite pozornost! Rutina razotkrivanja plagijata ugrađuje nepovjerenje. Online tečajevi naginju kulturama nadzora. Vidljivost je pedagoško i etičko pitanje. Automatizacija ne mora osiromašiti obrazovanje: izražavamo dobrodošlicu našim novim kolegama robotima. Ne podliježite zavisti kampusa: mi smo kampus.
215
Obrazovanje Od antropocentričnog humanizma do kritičkog posthumanizma
Zašto ste odlučili napisati “Manifest”? Koji su njegovi glavni teorijski i praktični temelji? Siân Bayne (SB): “Manifest” je osmišljen tako da izazove polje digitalne obrazovne prakse nastojeći sažeti neka od najzanimljivijh otkrića u istraživanjima i teorijskih perspektiva u jezgrovite, energične iskaze koji mogu poslužiti kao polazišta za raspravu. Pretpostavljam da smo djelovali protiv tendencije da se tehnologija koristi instrumentalno u obrazovanju, što se često podupire pristupima koji tehnologiju shvaćaju kao glavnu silu koja pogoni obrazovnu praksu. Pokušavali smo sažeti argumente protiv tog tipa razmišljanja i navesti ljude da razmisle o nekim od kritičkih dimenzija obrazovne prakse. “Manifest” cilja na praktičare, stoga nastoji izazvati i pomaknuti naprijed neke od načina na koje razmišljamo o praksi digitalnog obrazovanja. U tom pogledu mislim da “Manifest” funkcionira doista dobro – dobro je primljen i potaknuo je poprilično mnogo reakcija i rasprava. PJ: “Manifest za online poučavanje” (Digital Education Group, 2016.), kao i vaš rad općenito, pod značajnim su utjecajem posthumanizma. Molim vas da opišete odnose između posthumanizma i ljudskog učenja. SB: Posthumanizam se bavi propitivanjem utemeljujuće uloge “čovječanstva” kako je ono konstruirano u modernitetu. Odbacujući jasna razlikovanja između “prirode” i “kulture”, on također odbacuje dualizme i binarnosti na koje smo se bili skloni oslanjati u definiranju toga što znači biti čovjek u svijetu: čovjek/stroj, čovjek/životinja, subjekt/objekt, ja/drugi i tako dalje. Posthumanistička misao u obrazovanju način je bavljenja promašajima humanističkih pretpostavki koje su, rekla bih, pokretale dobar dio obrazovnih istraživanja i prakse tokom posljednjih nekoliko desetljeća. Posthumanizam je koristan jer traži od ljudi da razmisle kako bi obrazovanje izgledalo kad ne bismo zauzimali poziciju koja čovjeka vidi kako neku vrstu transcendentnog promatrača svijeta. On umjesto toga vidi ljude kao bića isprepletena sa svijetom. Posthumanizam ne vidi obrazovanje kao nešto što proizvodi određenu vrstu humanističkog subjekta. Umjesto toga vidi obrazovanje kao ono što Richard Edwards (2010) naziva “okupljanje”. Za mene je to, dakle, posve radikalan način mišljenja o nekim neugodnim situacijama s kojima se suočavamo na globalnoj razini kao što su klimatske promjene i doba automatizacije i algoritma. Kako bismo se tomu suprotstavili, moramo krenuti u drugom smjeru od zadanog humanizma koji stoji u temelju najvećeg dijela obrazovne prakse. PJ: Posthumanizam i transhumanizam često se rabe kao sinonimi. Međutim, vaš rad pokazuje da su oni “u stvari u radikalnoj napetosti jedan spram drugog” (Bayne, 2014: 12). Koje su glavne razlike između posthumanizma i transhumanizma? Zašto su one važne? SB: Ovdje bih se složila s nekima od kritičara unutar kritičkog posthumanizma (npr. Wolfe, 2003) koji ističu da je transhumanizam u biti proširenje humanističke agende – on se vrti oko neizbježnosti znanstvenog napretka, sposobnosti ljudskih bića da se preosmišljaju, oko pogleda na 216
Razgovor sa Siân Bayne
Manifest za online poučavanje
čovjeka kao na biće koje je sposobno postajati sve bolje i bolje putem znanstvenog napretka i razvoja tehnologije. U posthumanizmu, u njegovim kritičkim oblicima, riječ je više o razmišljanju o tome što znači biti ljudski subjekt i o stupnju u kojemu je pojam ljudskog subjekta još uvijek upotrebljiv. Transhumanizam i posthumanizam radikalno su različiti – transhumanizam je ekstenzija humanističkog projekta, dok je posthumanizam kritičan spram humanizma. PJ: Objavljena 2004. godine, vaša doktorska disertacija nosi naslov “Učenje o kulturama u kiberprostoru” (Bayne, 2004a). Samo godinu dana poslije, vi i Ray Land objavili ste knjigu Obrazovanje u kiberprostoru (Education in Cyberspace, Land and Bayne, 2005.). Što je kiberprostor? Koje su glavne sličnosti i razlike između kiberprostorā i naših “običnih” prostora? SB: Istraživanja su prilično odmakla otkad smo Ray i ja objavili tu knjigu. Kiberprostor, koji je govorio o osjećaju novosti i potencijala Interneta tokom 1990-ih, postao je pojam iz baštine – nitko se više njime ne služi. Da bismo objasnili zašto je tako, korisni su uvidi iz digitalne i virtualne etnografije koji su se razvili u proteklom desetljeću (npr. Hine, 2000; Miller & Slater, 2001). Ti radovi upućuju na to da online i digitalno nisu posebna ili zasebna domena u odnosu na utjelovljene, su-prisutne prostore koje nastavamo iz dana u dan – naprotiv, te dvije vrste prostora neraskidivo su povezane jedna s drugom. U obrazovanju ima mnogo posla koji treba napraviti u tom području – na primjer, u razmišljanju o međusobnom utjelovljivanju online prostora i prostora kampusa. Mislim da se velik izazov sastoji u tome da se sveučilišta odmaknu od pretpostavke da je nazočnost povlašteni modus, da je bivanje na kampusu jedini način na koji studenti mogu doživjeti zbiljsko, autentično više obrazovanje. Umjesto toga bismo trebali razmišljati o tome što znači imati globalni kampus, što za kampus znači da se širi onkraj materijalnog u digitalno, i što bi za sveučilište moglo značiti da se prema online studentima na daljinu uistinu odnosi kao prema jednakima u odnosu na one koji su prisutni na kampusu. Mislim da je to golem izazov. PJ: Kiberprostor, čini se, može biti gladak i/ili isprugan (Bayne, 2004a: 155 – 172; 2004b). Molim vas, opišite te koncepte. Kakva je njihova važnost za ljudsko učenje? SB: Vaše pitanje polazi od prilično starog članka u kojemu se od Deleuzea i Guattarija (1988) posuđuje pojam glatkog i ispruganog prostora. Još 2004. sugerirala sam da postoje “isprugane” vrste prostora digitalnog učenja kao što je regulirana, hijerarhična matrica virtualnog okruženja za učenje. Potom su tu bili novonastajući prostori World Wide Weba koje sam – oslanjajući se na Deleuzea i Guattarija – opisala kao “glatke” – nehijerarhijski prostori, prostori anonimnosti, prostori u kojima se stvari mogu događati drukčije. Međutim, ne možete tim stvarima pristupati na kruto binaran način – Deleuze i Guattari vrlo jasno pokazuju kako je ono najzanimljivije u vezi s glatkim i ispruganim prostorima način na koji se oni međusobno prožimaju i prisvajaju. 217
Obrazovanje Od antropocentričnog humanizma do kritičkog posthumanizma
Baš kao u ranim dvijetisućitima, u današnjem digitalnom obrazovanju još je uvijek moguće razmišljati o nastanku glatkih i ispruganih prostora. Mislim da su MOOC-ovi14 bili sjajan primjer reartikulacije glatkoće i ispruganosti za aktualnije tehnologije učenja. U početku smo imali cMOOCove, koji su bili eksperimentalni prostori. Rad Davea Cormiera o rizomskim MOOC-ovima, primjerice, istinski je nastojao istražiti kako bi glatki internetski prostor mogao izgledati u masovnome višem obrazovanju (Honeychurch, Stewart, Bali, Hogue & Cormier, 2016). Kasnije su se, 2013. – 2014., pojavili xMOOC-ovi, koji su se održavali na Courseri i drugim platformama, a proizvodili su izrazito isprugane prostore. Stoga mislim da je metafora glatkog i ispruganog još uvijek razvidna i da tu metaforu možemo primijeniti na suvremeno digitalno obrazovanje. PJ: Kad govorimo o kiberprostoru, ne možemo izbjeći njegova glavnog protagonista: kiborga. Tko ili što je kiborg? Kako kiborg uči; kako bi ga/ je trebalo podučavati? SB: Kiborg je donekle kao kiberprostor – danas se taj pojam mnogo manje rabi. Teorija kiborga Donne Haraway (1991) [1985] bila je vrlo radikalna – danas je ona i dalje iznimno utjecajna. Korpus literature koji je nastao potkraj 1990-ih i početkom dvijetisućitih o pedagogiji kiborga i dalje je stvarno koristan i utjecajan u području digitalnog obrazovanja. Međutim, najveći dio prakse digitalnog obrazovanja još nije usvojio ideju da je učenik-kiborg, ili online učenik, ili digitalni učenik, druga vrsta subjekta. PJ: Moglo bi se reći da je kiborg tipičan primjer začudne figure. Prema Royleu, Začudno [uncanny] je sablasno i jezovito. Odnosi se na čudno, neobično i tajanstveno, uz treperav osjećaj nečega nadnaravnog (ali ne i uvjerenje o njemu). Začudno uključuje osjećaje nesigurnosti, osobito s obzirom na zbiljnost toga tko netko jest i što se doživljava. Osjećaj samoga sebe (…) odjednom se doima neobično upitnim (…). Posrijedi je kriza prirodnog, koja dodiruje sve za što je čovjek mogao misliti da je “dio prirode”: njegovu vlastitu prirodu, ljudsku prirodu, prirodu stvarnosti i svijeta. No začudno nije naprosto iskustvo stranosti ili otuđenja. (…) Kao kriza doličnog i prirodnog, ono remeti svaki izravan osjećaj o tome što je unutra i što je vani. Začudno je povezano s čudnovatošću uokvirenja i granica, s doživljajem liminalnosti. (Royle, 2003)
Vaš rad istražuje “pojam začudnog kao način razmišljanja putem pojedinih radikalnijih i, ironično, poticajnijih implikacija digitalnosti za našu akademsku praksu” (Bayne, 2010: 11; v. također Bayne, 2008). Kako pojam začudnog možemo primijeniti radi boljeg razumijevanja nastave i učenja? SB: Još 2010. napisala sam članak koji je bio reakcija na nastanak virtualnih svjetova kao okruženja za učenje, konkretno Second Lifea. Mojim su Kratica za Massive Open Online Course (Masovni otvoreni online tečaj), vidi 1. poglavlje.
14
218
Razgovor sa Siân Bayne
Manifest za online poučavanje
studentima ta okruženja, gdje su oni bili replicirani kao svojevrsni Doppelgänger, bila veoma začudna – kao avatar njihova im je reprezentacija bila ujedno poznata i duboko strana. Osim toga, stvari kakve bi se događale studentima u tim virtualnim svjetovima znale su biti veoma čudne i mogle su stvoriti ontološku nesigurnost u smislu toga kako se poistovjećujemo sa svojim avatarima, što “mi” postajemo kad smo uronjeni u virtualni prostor. Kao nastavnica osjećala sam iste stvari. Kad sam se počela služiti Second Lifeom u nastavi, željela sam pokušati povezati taj osjećaj začudnog s raznom drugom literaturom koja se u to vrijeme bavila pojmovima neugodnog znanja, prostornim koncepcijama, liminalnošću, teškoćama i čudnovatošću vezanima uz više obrazovanje (Meyer & Land, 2005). Stoga sam razmišljala o tome kako možemo koristiti ta digitalna okruženja, koja su sama po sebi materijalno začudna, a da na stvaralački način naglasimo plodonosnu začudnost upuštanja u više obrazovanje, način na koji ono od nas zahtijeva da zauzmemo nove pozicije subjekta, da razvijemo nove vrste identiteta, da učimo i igramo se u različitim vrstama prostora – doslovno i metaforički. Pojam začudnog svojedobno mi je bio doista koristan okvir onoga za što sam mislila da bi mogao biti doprinos digitalnog obrazovanja obrazovanju uopće – a i danas mislim da je tako. Premda su, naravno, budući da se sve u digitalnom obrazovanju odvija tako brzo, vrste začudnoga koje danas doživljavamo posve drukčije. Više su vezane uz velike podatke, uz algoritamske kulture… Kada dobijete Tweet koji dolazi u vaš feed, a kojega može i ne mora generirati bot15 – to stvara svojevrsnu ontološku zbrku. Ili kad vidite nešto na Facebooku i pomislite kako su te objave generirane i u kakvom su odnosu spram vaše osobne povijesti i vašega osobnog identiteta unutar tih društvenih prostora – to također stvara dubok osjećaj nelagode i jezovitosti. Na toj osnovi mislim da je začudnog i dalje umnogome dio digitalnog života, a stoga i digitalnog obrazovanja. PJ: Osjećaj začudnog izazvao je neka od najboljih djela znanstvene fanfastike – Gibsonov Neuromancer (1984.) tipičan je slučaj. A nisam mogao a da ne primijetim kako vaši nastavni programi vrve fikcijskim izvorima… Kakav je odnos između fikcijskih i znanstvenih opisa posthumanizma? Kako oni oblikuju jedni druge; kako u svom radu koristite njihovu međuigru? SB: Mislim da nam je znanstvena fantastika vrlo korisna u pripremanju za odgovore na pojedina teška pitanja o posthumanizmu. Na primjer, kako se odnositi prema pojmu umjetne inteligencije, strojnim ekstenzijama, mogućim etičkim razlikovanjima između ljudskog i ne-ljudskog… Ako se vratimo do Frankensteina i još ranije, postoji čvrsto utvrđena putanja znanstvenofantastičnih tekstova koja nam pomaže da se uhvatimo u koštac s tim pitanjima. Danas dolazimo do točke na kojoj se mnogi od tih tekstova čine realnijima nego što su ikad bili! Stoga mislim da smo, zahvaljujući tim autorima znanstvene fantastike, u prilično dobrom po Feed je slijed primljenih poruka na Twitteru, a bot (skraćeno od robot) je algoritamski sustav za kreiranje poruka.
15
219
Obrazovanje Od antropocentričnog humanizma do kritičkog posthumanizma
ložaju da se bavimo pitanjima poput: kako želimo da izgleda umjetna inteligencija u obrazovanju, kako bi automatizacija nekih aspekata nastave mogla utjecati na naše studente i našu profesiju, kako bi politika algoritama mogla djelovati u korist – ili protiv – interesa naših studenata i tako dalje. Sva ta prilično teška etička pitanja bila su nam prilično korisna. Kad razmatramo razvoj novih obrazovnih tehnologija i nove obrazovne upotrebe postojećih tehnologija, ne bi nam stoga bilo zgorega osvrnuti se na pojedina djela znanstvenofantastične proze u tom području. Primjerice, od svojih studenata na kolegiju iz digitalnog obrazovanja tražimo da pročitaju neke rane znanstvenofantastične tekstove kao što su Vremenski stroj (Wells, 1895), kako bi im pomogli da se pripreme za neka od tegobnijih i izazovnijih pitanja kojima će se morati baviti kad budu razmišljali o budućnosti digitalnog obrazovanja. UDAL JENOST JE POZITIVNO NAČELO PJ: U drugoj polovici 20. stoljeća ljudi kao što su Henry Giroux i Peter McLaren unijeli su perspektivu kulturnih studija u obrazovna istraživanja i praksu. Što znači gledati na ljudsko učenje sa stajališta digitalnih kulturnih studija? SB: Nisam sigurna da je digitalna kultura još uvijek osobito koristan izraz… možda je to bio u 1990-ima i početkom dvijetisućitih, kad smo razmišljali o tome što je novo i uzbudljivo u vezi s digitalnim. No danas, kad ulazimo u postdigitalnu eru, manje je korisno razmišljati o digitalnim kulturnim studijama kao o nečemu odjelitom od samih kulturnih studija. Slučaj je donekle sličan našemu maloprijašnjem razgovoru o kiberprostoru. Nisam sigurna da je još uvijek lako – ako je ikad i bilo – razdvajati digitalnu kulturu od materijalne kulture. Pretpostavljam da me više zanima razmišljati o društvenim i materijalnim vezama oko online i offline kulture, možda u nastojanju da odem dalje od poimanja digitalne kulture kao nečeg odjelitog. PJ: Iznenađuje me što se tako brzo odlučili otići dalje od pojma digitalnih kultura… Prije samo nekoliko godina preimenovali ste svoj magistarski studij e-učenja u magistarski studij digitalnog obrazovanja (Sveučilište u Edinburghu, 2016g), a sada ste već i njega nadišli… SB: Još 2014., kad smo uveli tu promjenu, mislim da bismo ga vjerojatno bili radije zvali postdigitalnim obrazovanjem, ali činilo se prerano… Naše područje mijenja se brzo, a za dvije-tri godine neumitno ćemo morati smišljati nove izraze. PJ: Kad već govorimo o prošlosti: tokom više od desetljeća bili ste žestoka kritičarka popularnog tropa Marca Prenskyja (2001) “digitalni starosjedioci, digitalni doseljenici” (Ross & Bayne, 2007; Bayne & Ross, 2011). Koji su glavni problemi u vezi s tim tropom? Zašto bismo o digitalnom učenju trebali prestati razmišljati kroz tu binarnu opreku? 220
Razgovor sa Siân Bayne
Udaljenost je pozitivno načelo
SB: Otkako smo Jen i ja napisale taj članak, još 2007. godine, cijela ta Prenskyjeva opreka demontirana je iz raznih perspektiva i izneseno je mnoštvo empirijskih dokaza da generacija ne određuje pristup upotrebi tehnologije (Kennedy & Krause, 2008). Širom svijeta bilo je mnogo prilično velikih projekata koji su to dokazali. Stoga smo se Jen i ja željele pozabaviti tom binarnom oprekom iz kritičke perspektive i razmotriti kako je diskurs o starosjediocu i doseljeniku strukturno deprivilegirao nastavnike. Binarna opreka starosjedilac-doseljenik povezuje nastavnike s doseljenicima (gledanje prema natrag, analogno, baština), a studente sa starosjediocima (gledanje prema naprijed, multitasking, digitalno) te izaziva duboko esencijalističke zaključke koji obezvređuju nastavnički posao kao zvanje. Ona veoma djelotvorno zabija svojevrstan nevidljivi klin između nastavnika i studenata te sugerira da nastavnici kao doseljenici nikad neće biti kadri učinkovito podučavati starosjedilačku generaciju studenata. Stoga je binarna opreka starosjedilac-doseljenik imala dugoročno loše učinke na načine na koje se u obrazovanju gleda na tehnologiju. Danas su empirijski dokazi i kritičko razumijevanje tog pitanja dosegli takav stupanj da više ne slušamo previše o digitalnim doseljenicima. Taj je izraz jednostavno postao suviše politiziran… Međutim, primjećujemo da je izraz “digitalni starosjedilac” i dalje u optjecaju, možda ne toliko u akademskom svijetu, ali definitivno u političkom diskursu i srednjostrujaškim informativnim medijima. I tako štetna binarna opreka starosjedilac-doseljenik i dalje utječe na načine na koje razmišljamo o učincima tehnologije na obrazovanje. Vjerojatno trebamo jednostavno nastaviti ukazivati na to i nadati se da će jednoga dana, u nekoj budućnosti, ona naposljetku nestati. PJ: Vaš nedavni članak “Biti ‘na’ sveučilištu: društvene topologije studenata na daljinu” (Bayne, Gallagher & Lamb, 2013) istražuje pojmove prostora i mobilnosti u doba digitalnih kultura. Molim vas, opišite nove društvene topologije koje proistječu iz nastave i učenja na daljinu. Kakav je njihov odnos spram tradicionalnih topologija vezanih uz kampus? SB: Taj se tekst oslanja na rad Annemarie Mol i Johna Lawa o društvenoj topologiji, objavljen u većem broju publikacija (Mol & Law, 1994; Law & Mol, 2001; Law, 2002), u kojima oni povlače distinkciju između četiri različite vrste prostora: omeđenog prostora, umreženog prostora, fluidnog prostora i prostora vatre. Htjeli smo razmišljati o tome možemo li se služiti tim prostornim topologijama u ponovnom razmatranju prevlasti sedentarizma na sveučilištima. Pod sedentarizmom mislim na težnju da se privilegira bivanje na kampusu, sada i ovdje, a da se deprivilegira udaljeno i izmješteno, ne-ovdje, prekomorsko, globalno distribuirano (Sheller & Urry, 2006). Držim da su te četiri vrste društvene topologije doista korisne. Pojam omeđenog prostora, o kojemu govore Mol i Law (1994), uistinu se dobro uklapa u načine na koje tradicionalno razmišljamo o prostoru kampusa ili gradskom prostoru. Biti na sveučilištu znači biti unutar 221
Obrazovanje Od antropocentričnog humanizma do kritičkog posthumanizma
omeđenog prostora kampusa. Ideja umreženog prostora u priličnoj se pak mjeri poklapa s tradicionalnim pojmovima umreženog online učenja, u kojemu se više radi o relacijskoj naravi bivanja na mreži. Ustanovila sam da se pojam fluidnog prostora, gdje se granice i mrežni čvorovi neprestano pomiču, doista dobro poklapa sa suvremenim digitalnim obrazovanjem koje funkcionira diljem raznolikih okruženja, s raznolikim prostorima i s veoma mobilnim subjektivnostima, koje su oblikovane ne samo humanističkim pretpostavkama nego i načinima na koje su konstruirane putem podataka, algoritama i mreža. Vatreni prostor, koji karakterizira treperenje prisutnosti i odsutnosti, biva također zanimljivo primijenjen na načine na koje “provodimo” obrazovanje online: ovdje i ne-ovdje istovremeno. Smatram da je to doista koristan okvir za zagovaranje veće topološke mnoštvenosti unutar načina na koji razmišljamo o tome što znači studirati na sveučilištu. Još ima posla koji treba odraditi u vezi s tim pojmovima prostora – ti su zaključci tek polazište. PJ: Kad govorimo o umreženom društvu (Van Dijk, 1999; Castells, 2001), umreženom učenju i umreženom radu, često zaboravljamo da je pojam mreže, barem u kontekstu društvenih znanosti, u stvari samo metafora. A kao i sve metafore, on sa sobom nosi mnoga ograničenja i mogućnosti. Možete li analizirati metaforu mreže – koja su njezina ograničenja i mogućnosti u kontekstu obrazovanja? SB: To se nadovezuje na prethodno pitanje o raznim vrstama društvene topologije i radovima Mol i Lawa. Digitalno obrazovanje trenutačno se gradi oko ideje mreže, koja je sama po sebi dragocjena metafora. Međutim, potrebne su nam nijanse i moramo razmišljati o topološkoj odnosno metaforičkoj raznolikosti. Mreža nije dovoljna i stoga moramo misliti o tome u kakvom je ona odnosu spram drugih vrsta veza koje su možda fluidnije, treperavije i nepostojanije. Ne mislim da je metafora mreže potrošena – potrebna nam je da bismo se kretali naprijed, ali je isto tako trebamo prilagođavati i sučeljavati s drugim modelima i metaforama za razumijevanje prostorā učenja u digitalnom svijetu. PJ: Jedna od najsnažnijih i najdosljednijih poruka u vašem radu po svoj se prilici može opisati sljedećim citatom: Digitalno ne predstavljanje pojačanje, proširenje ili zamjenu za poznate, offline prakse. Umjesto toga, ono je privilegirani modus, modus u kojemu se nova ontološka pozicioniranja te nove dispozicije spram učenja i spram znanja mogu istraživati i u kojemu se u njima može uživati. (Bayne, 2010: 11)
Usto, prva rečenica u “Manifestu za online poučavanje” glasi: “Online može biti privilegirani modus” (Digital Education Group, 2016.). Što je digitalna privilegija; kako se ona očituje? SB: Kad kažete digitalna privilegija, to zvuči kao da kažete da su ljudi koji studiraju u digitalnoj sferi povlašteniji u društvenom smislu. Međutim, mi se zapravo bavimo smislom u kojemu je više obrazovanje privilegiralo 222
Razgovor sa Siân Bayne
Udaljenost je pozitivno načelo
ideju boravka u kampusu i deprivilegiralo ideju bivanja na udaljenosti. Moj bi argument bio da, čak i kad koristimo izraz “učenje na daljinu”, pretpostavljamo bivanje u kampusu kao normu, a digitalno obrazovanje na daljinu kao svojevrsnu devijantnu poziciju. “Manifest” namjerno smjera provokaciji i nastoji promijeniti to stajalište otvaranjem ideji da online može biti privilegiran modus. Ukratko, online može biti bolje! Vidimo to u velikoj mjeri kod naših studenata… Studenti koji su studirali po doista dobrim online programima često kažu: “Bilo je to kudikamo bolje od svega što sam iskusio u kampusu, zbog ovog ili onog razloga.” Mislim da naprosto moramo stalno iznova govoriti kako online može biti privilegiran modus – udaljenost ne zaostaje za onim što je najbolje. Udaljenost je pozitivno načelo. To je uistinu jedna od najsnažnijih i najdosljednijih poruka koje proizlaze iz moga rada i rada mojih kolega. I zbog toga smo je iskoristili za početak “Manifesta”. PJ: Godine 2015., zajedno s Jeremyjem Knoxom i Jen Ross, uredili ste Posebno izdanje časopisa Learning, Media and Technology pod naslovom “Otvoreno obrazovanje: potreba za kritičkim pristupom” (‘Open Education: The need for a critical approach’, Bayne, Knox & Ross, 2015). Što je otvoreno obrazovanje i zašto je ono toliko važno? SB: Postoji mnogo definicija otvorenog obrazovanja. U kontekstu vašeg pitanja, otvoreno obrazovanje je sredstvo omogućavanja pristupa obrazovanju i obrazovnim materijalima za one koji nisu upisani u formalne obrazovne ustanove ili nemaju sredstava da kupuju skupe tekstove, časopisne članke i druge materijale. Mi smo to Posebno izdanje objavili kao reakciju na snažan metanarativ odnosno dominantan diskurs vezan uz pokret otvorenog obrazovanja, koji otvorenost vidi kao demokratizirajuću silu, a koja rezultira otvorenošću edukacijskih materijala kao ciljem po sebi. Glasovi koji nastoje kritizirati to gledište prilično su malobrojni i rijetki. U Posebnom izdanju, primjerice, Richard Edwards (2015) govori o tome kako ne možete imati otvorenost a da ujedno nemate i zatvaranje. Stoga će svaka inicijativa za otvoreno obrazovanje istovremeno otvoriti obrazovanje za neke ljude i zatvoriti obrazovanje za druge ljude. Jedan će MOOC, na primjer, otvoriti obrazovanje za masovnu populaciju globalnih učenika, a zapriječiti pristup onima koji vole osobniji, jedan-na-jedan odnos s kolegama i nastavnicima. Mnogo je takvih primjera. U vrijeme kad smo pripremali Posebno izdanje postojala je snažna potreba da se okupe neki od glasova koji su govorili da otvoreno obrazovanje nije demokratizirajući, oslobađajući i ovlašćujući cilj sam po sebi. Otvoreno obrazovanje također je opterećeno problemima, a Posebno izdanje sadrži popriličan broj članaka koji se bave tim pitanjima. Recimo, neki članci (npr. Winn, 2015) osvrću se na implikacije otvorenog obrazovanja za akademski rad – kako poriv i imperativ da se obrazovni resursi otvore stvara situaciju u kojoj pedagozi osjećaju da moraju raditi napornije kako bi proizveli te artefakte i resurse. To očigledno ima duboke implikacije za neplaćeni akademski rad… U MOOC-ovima, primjeri223
Obrazovanje Od antropocentričnog humanizma do kritičkog posthumanizma
ce, pretežno podučavaju vanjski suradnici na nesigurnom položaju, a ne dobro plaćeni sveučilišni profesori. Otvoreno obrazovanje vrvi kritičnim spornim točkama, a Posebno izdanje bilo je pokušaj da se neke od tih kritičkih perspektiva sažmu i da se potakne daljnje razmišljanje o onim vrstama rasprave kakve nam trebaju unutar pokreta otvorenog obrazovanja te da ga na dobar način pokrenemo naprijed. PJ: Kakva je veza između otvorenosti i kreativnosti? SB: Gotovo me redovito frustrira kako se pred sposobnosti studenata i svih drugih da se služe digitaliziranim resursima radi stvaranja novih artefakata postavljaju granice. Primijenjena na digitalne resurse, autorska prava i prava intelektualnog vlasništva golem su problem! Na primjer, dok smo vodili MOOC “E-učenje i digitalne kulture” (Sveučilište u Edinburghu, 2016h), zatražili smo od polaznika da stvore digitalne artefakte služeći se resursima koje nađu na Internetu – uvijek se morate pobrinuti da dobijete dozvolu da se služite pronađenim resursima ili se služiti jedino resursima koji su odobreni putem Creative Commonsa… Mislim da te restrikcije stalno ograničavaju ono što studenti mogu raditi. To se osobito pokazalo u radu koji sam poduzela na temu muzejskog učenja i muzejskih zbirki (Bayne, Ross & Williamson, 2009), gdje još uvijek nalazimo fantastične digitalizirane zbirke značajnih umjetnika koje nisu dostupne za hakiranje i adaptiranje studenata i pripadnika javnosti – zbog problema oko autorskih prava. Postoji golem korpus znanstvenih radova na tom području, ali još uvijek mislim da ćemo morati prijeći dug put prije nego što se budemo kadri ustinu stvaralački služiti otvorenim resursima s našim studentima. PJ: U digitalno doba, digitalizacija je preduvjet za otvorenost. Na temelju vaših praktičnih iskustava, koji su glavni učinci digitaliziranja kulturnog naslijeđa? Što se dobiva, a što gubi u procesu digitalizacije? SB: Proveli smo pojedine rane projekte na temu muzejskog učenja i digitalizacije (Bayne, Ross & Williamson, 2009), i ono što je nedvosmisleno proizišlo iz tog istraživanja bila je činjenica da su muzeji i dalje uglavnom usredotočeni na materijalne artefakte – digitalni prikazi često se smatraju slabom alternativom pravoj stvari. U mnogim slučajevima to je očigledno istina… Vidjeti neku sliku in situ, u galeriji ili javnom prostoru, često je posve drukčiji doživljaj od digitalnog otiska u katalogu. Sukladno tome, ustanovili smo da i dalje postoji veoma snažan fokus na broju posjetilaca u muzeju te da se smatra kako je digitalno u službi materijalnih zbirki i kako je vrijedno u mjeri u kojoj potiče fizičko koračanje po muzejskom prostoru. Tako su, u mnogim slučajevima, digitalni projekti smjerali na to da pokušaju stimulirati višu razinu posjećenosti u zbiljskome fizičkom muzeju. Međutim, mislim da se stvari vjerojatno mijenjaju veoma brzo u području digitalnoga kulturnog naslijeđa. Danas smo u boljem položaju da vidimo što je dragocjeno u umjetničkim djelima koja su rođena digitalno, a to nam pomaže da u digitalnom vidimo nešto dragocjeno po sebi. PJ: U nedavnom članku Michael Peters i ja definirali smo digitalno čitanje 224
Razgovor sa Siân Bayne
Prema kritičkome posthumanističkom pristupu
kao “kiberkulturni koncept koji čitanje shvaća kao kulturno ponašanje što naglašava ekosustav digitalnih praksi” (Peters & Jandrić, 2016: 154). Čini se da tema digitalnog čitanja i digitalnog pisanja redovito iskrsava u vašem radu, barem od djela “Učenje o kulturama u kiberprostoru” (Bayne, 2004). Što mislite o digitalnom čitanju i pisanju? Koje su glavne kulturne implikacije tih praksi? SB: U kontekstu obrazovanja, te prakse otvaraju neka doista duboka pitanja za koja nisam sigurna da se sveučilišta i nastavnici doista suočavaju s njima. Rad Kathleen Fitzpatrick (2011), na primjer, pomaže nam da shvatimo na koje sve načine digitalni tekst odvaja autora od teksta, onako kao što tiskani mediji nisu činili. Digitalno je autorstvo prolazno, nejasno, promjenjivo, dok je tiskani tekst stabilan i dade se sačuvati. Veza između teksta i autora s digitalnim je tekstovima olabavljena, što ima duboke implikacije u našem razmišljanju – recimo – o ocjenama rada studenata. Pisala sam o tome još 2006. (Bayne, 2006) oslanjajući se na rad Marka Postera (2001) o Foucaultovoj autorskoj funkciji. U kontekstu obrazovanja moramo biti doista oprezni u vezi s tim – osobito, kažem, kad je praksa ocjenjivanja posrijedi. Ocjenjivanje se još uvijek većinom temelji na pisanom tekstu. Nismo se još ustinu uhvatili u koštac s time što bi digitalni tekst mogao značiti u tom kontekstu, osim što u njemu vidimo trajni rizik plagiranja. Kada dakle govorimo o digitalnim tekstovima na sveučilištima, a osobito u praksi digitalnog obrazovanja, težimo fokusiranju na razne rizike od plagiranja, na otkrivanje plagijata… Jedna od najčešće rabljenih tehnologija unutar višeg obrazovanja jest softver za detekciju plagijata poput Turnitina. Međutim, službe za detekciju plagijata često ne misle o kreativnom potencijalu digitalnog teksta za znanost i akademsko pisanje. Kako se možemo služiti tom riskantnom nepostojanošću, kopirljivošću, preradivošću, prilagodljivošću digitalnog teksta u sveučilišnoj nastavi, učenju i ocjenjivanju? Na našem magistarskom studiju digitalnog obrazovanja (Sveučilište u Edinburghu, 2016g) od studenata tražimo da predaju digitalne tekstove radi ocjenjivanja i isto tako od njih tražimo da kritički razmišljaju o tome što digitalni tekstovi čine pojmovima autorstva, autentičnosti i tako dalje. Treba nam još mnogo istraživanja o digitalnim tekstovima na sveučilištima. Još uvijek ne postoji tako mnogo radova na tom području, a mislim da je ono doista uzbudljivo. PREMA KRITIČKOME POSTHUMANISTIČKOM PRISTUPU PJ: U proteklim su desetljećima algoritmi postali sveprisutni činitelji u globalnom gospodarstvu, kao i u našim društvenim i materijalnim svjetovima – polako ali sigurno ušli smo u doba algoritamskih kultura. Kakva je uloga algoritama u obrazovanju? SB: Kao nastavnici, moramo ozbiljno razmisliti o tome kako želimo surađivati s algoritmima u svom radu. Moramo razmisliti o tome kako bi 225
Obrazovanje Od antropocentričnog humanizma do kritičkog posthumanizma
izgledao algoritamski spregnuti nastavnik, a nešto od toga vraća nas posthumanističkom pitanju o tome gdje prestaje čovjek i gdje počinje stroj. Pitanje dakle glasi: gdje ljudski nastavnik upada u algoritam, a gdje algoritam upada u praksu ljudskog nastavnika? Za mene je rad Andrewa Feenberga (npr. Feenberg, 2003) bio doista utjecajan u pogledu razmišljanja o tome gdje se sastaju društveni i materijalni svijet – gdje se djelovanje ljudskog nastavnika susreće s funkcioniranjem podataka u provedbi druge i drukčije vrste nastave koja nije ni ljudska ni strojna, nego je neka vrsta združivanja obaju. U višem obrazovanju težimo se fokusirati na potrebe ljudskog nastavnika – kakve vještine ljudski nastavnik treba imati, koliko ljudskih nastavnika trebamo da bismo podučavali većinu studenata, što čini dobru praksu za ljudske nastavnike… A kad razmišljamo o nastavi koja se zasniva na tehnologiji – i opet, rad Andrewa Feenberga ovdje je fantastičan – težimo reagirati na binaran način. Ili propovijedamo protiv tehnologije jer smatramo da online obrazovanje i razni oblici umjetne inteligencije što bi ih ono moglo uključivati ugrožavaju vrijednost ljudskog kontakta između ljudskog nastavnika i ljudskog studenta, ili pak prigrljujemo algoritam jer smatramo da nam tehnologija omogućuje da na razne načine budemo društveni. Ovako ili onako, kad razmišljamo o tome što znači podučavati u višem obrazovanju, skloni smo silno nastojati da društveno i tehničko držimo strogo odijeljene jedno od drugog. Međutim, izazov će u sljedećih 20 ili 50 godina biti razmišljanje o točki na kojoj ljudski nastavnik postaje algoritam, a algoritam postaje ljudski nastavnik. U ovom trenutku ne mislim da smo se uopće počeli na značajniji način hvatati u koštac s tim. PJ: Fasciniran sam odnosima između velikih podataka, algoritama i politike podatkovne znanosti. Parafrazirao bih nedavni upis na blogu Bena Williamsona (2016): Tko posjeduje obrazovnu teoriju u doba algoritamskih kultura? SB: Ben stvarno dobro piše o korporacijskim interesima koji su u igri kad su veliki podaci posrijedi, o obrazovnoj tehnologiji, algoritamskoj kulturi i načinima na koje kôd djeluje unutar obrazovanja u interesu korporacija, a ne nužno u interesu studenata i nastavnika. Usprkos tome, nisam sigurna da je vlasništvo najkorisniji način razmišljanja o obrazovnoj teoriji u ovom trenutku. Neki od najzanimljivijih radova o odnosu između obrazovanja i podataka ostvaruju se izvan akademskog svijeta – na primjer u komentatorā na blogu kao što je Audrey Watters. Međutim, mislim da oni među nama koji su na sveučilištu trebaju naporno raditi na tome da održe skup kritičkih perspektiva koje će nam omogućiti da osiguramo da se obrazovna tehnologija u budućnosti razvija na način na koji mi to želimo. Ne bismo trebali dopustiti da interes korporacija upravlja onim što radimo, i stoga moramo zadržati kritičke perpspektive koje dolaze iz akademskog svijeta… Obrazovanje je poprište neprestanog pregovaranja i borbe, i vjerojatno će uvijek biti tako. 226
Razgovor sa Siân Bayne
Prema kritičkome posthumanističkom pristupu
PJ: Jedna od ključnih značajki algoritamskih kultura jest radikalna jednakost između ljudskih i ne-ljudskih činitelja (Knox, 2015). Još od ranih dana informacijskih tehnologija kompjuterski znanstvenici i pisci znanstvene fantastike sanjaju o umjetnoj inteligenciji. Koje su glavne posljedice radikalne jednakosti između ljudskih i ne-ljudskih činitelja, i u kakvom su oni odnosu spram umjetne inteligencije? SB: Glavni je izazov ovdje pokušati razmišljati o ne-istiskujućim alternativama čestom tropu današnjih dana: roboti dolaze da preuzmu vaše poslove. To je uvelike prevladavajuće gledište, prisutno već veoma dugo, koje je, čini se, odnedavno steklo novu snagu. Istraživanje o automatizaciji rada na Oxford Martin School, na primjer, fokus na “Četvrtoj industrijskoj revoluciji” koji smo vidjeli na sastanku u Davosu 2016. godine i obilje tekstova koji su u posljednje vrijeme objavljeni o tome (Frey & Osborne, 2013). U kontekstu nastave riječ je o pokušaju da se nadiđe predodžba o tome da umjetna inteligencija može ili hoće preuzeti naše poslove. Ne bismo trebali postavljati pitanje: hoće li pedeset godina od danas nastava biti ljudska ili robotska? Umjesto toga, trebali bismo postavljati pitanje: kakva će kombinacija ljudske i umjetne inteligencije u budućnosti moći ostvarivati nastavu najbolje kvalitete? Što mi zapravo želimo od umjetne inteligencije? Ne bismo trebali dopustiti da umjetnom inteligencijom u obrazovanju upravljaju isključivo korporacije, ekonomisti ili računalni i podatkovni znanstvenici – trebali bismo razmišljati o tome kako da preuzmemo kontrolu kao nastavnici. Važna pitanja koja valja postaviti, dakle, glase: kako bismo svoj posao mogli bolje obavljati uz pomoć umjetne inteligencije? Kako bi to moglo izgledati i kako bi naši studenti mogli izvući korist iz toga? PJ: Vaš nedavni rad o učiteljima-botovima istražuje automatizaciju nastavnika iz prilično neobične perspektive: Učitelj-bot je izričito funkcionirao s idejom da automatizacija nastavnika ne mora biti skopčana s racionalizmom i instrumentalizmom: “botty” nije bio namijenjen tome da “rješava” bilo kakve deficite produktivnosti kod nastavnikā ili da zamjenjuje nastavnike, nego tome da istražuje kako bi zbir nastavnik-učenik-kôd mogao biti pedagoški generativan. (Bayne, 2015: 465)
Koje su teorijske i praktične posljedice pomicanja (našeg shvaćanja) podučavanja i učenja onkraj antropocentrizma? SB: To se u priličnoj mjeri podudara s potonjim odgovorom, u kojemu se zapravo radilo o izazovu da se o obrazovanju ne misli antropocentrično, nego da se pokuša misliti onkraj antropocentrizma. Skloni smo misliti da će, ako imamo više nastavnika u učionicama, ako više vremena provodimo u neposrednom kontaktu, ako imamo više interakcije ljudskog učitelja i učenika, obrazovanje automatski biti bolje. I dalje moramo istraživati ta pitanja jer ona imaju doista važne implikacije na raznim poljima, uključujući digitalni akademski rad. Međutim, možemo se također pitati: kako bi izgledalo ako bismo zamislili učitelja kako radi u partner227
Obrazovanje Od antropocentričnog humanizma do kritičkog posthumanizma
stvu s kôdom odnosno umjetnom inteligencijom i tako nudi novu vrstu nastave? Mislim da se moramo odmaknuti od shvaćanja automatizirane nastave kao reakcije na nekakav nedostatak kod učiteljā. Umjesto toga, o automatizaciji trebamo razmišljati kao o prilici da nastavu i učenje radikalno poboljšamo. Mislim da je doista korisno tim pitanjima pristupati s ne-antropocentričnog stajališta. PJ: Pitanje digitalnog rada iskrsnulo je u mnogim razgovorima u ovoj knjizi. Prema vašem iskustvu, Siân, što se događa s akademskim radom kad se on digitalizira? SB: Digitalni akademski rad ima potencijala da bude dereguliran – on nosi potencijal da nastavnički posao postane deprofesionaliziran, on nosi potencijal za dobitke u neoliberalnoj učinkovitosti u podučavanju… Postoje tu, dakle, mnogi opasni potencijali. Međutim, on sobom nosi i neke kreativnije, generativnije potencijale kao što su mogućnost da se dopre do novih vrsta studenata, da se osmisle kreativne digitalne pedagogije, da se pretresu uvriježeni odnosi između studenata i nastavnika, studenata i kampusa, znanstvenika i tekstova. Dakako, na sve nas utječu digitalni rad i digitalni akademski rad – nove struje u akademskom radu, pritisak da se uvijek bude dostupan, pritisak da se trenutačno odgovara i da radno vrijeme bude neograničeno… Mnogo je toga prisutno. Mislim da se doista važan pristup u bavljenju tim pitanjima sastoji u tome da, kao nastavnici, razmišljamo što u stvari želimo da digitalna tehnologija čini i postiže. Trebamo pokušati stvoriti pozitivan model digitalnog akademskog rada i postaviti ga uz bok značajnim kritikama. Možemo napraviti više u ponovnom razmatranju nastavničkog djelovanja i toga kako bi se to djelovanje moglo reformirati i reformulirati automatizacijom. Mi kao nastavnici trebamo misliti o tome što želimo od digitalnog obrazovanja i kako bi se ono trebalo oblikovati i uokviriti u nadolazećim desetljećima. PJ: Velik dio (vaših) istraživanja o automatizaciji nastavnika dolazi iz iskustava stečenih unutar MOOC-ova. Koja su glavna obećanja i prijetnje MOOC-ova? Kakva im je budućnost? SB: Definitivno smo se pomaknuli dalje u odnosu na preuveličavanje MOOC-ova – danas, 2016. godine, čak smo se odmaknuli od protureakcije na MOOC-ove. Vidimo, u nekim kontekstima (a svakako ovdje na Sveučilištu u Edinburghu), da su MOOC-ovi postali dio srednje struje. Obećanja i prijetnje koje dolaze od MOOC-ova već su dobro artikulirane. Jedno od glavnih obećanja bila je masovna demokratizacija pristupa višem obrazovanju, koja se zapravo nije dogodila. Prijetnje su se odnosile na mogućnost da online nastava naraste do takvih razmjera da ugrozi postojanje naših sveučilišta, a opet se ni to nije dogodilo. Unatoč nekim iznevjerenim očekivanjima, ne mislim da će MOOC-ovi nestati. Međutim, oni će sada možda postati uistinu zanimljivi u smislu u kojemu nam pružaju izazovne, zanimljive okvire za akreditaciju stečenih kvalifikacija. Mislim da su MOOC-ovi koji nose studijske bodove sljedeći izazov. Pri228
Razgovor sa Siân Bayne
Prema kritičkome posthumanističkom pristupu
mjerice, možemo li se služiti našim MOOC-ovima da ubrzamo prijem na sveučilište? MOOC-ovi su bili od doista velike koristi u poticanju rasprave o tehnologiji u obrazovanju, a zanimanje masovnih medija za njih doista je u pravi plan stavilo potencijal za stvaralačku, kritičku, generativnu inovaciju putem upotrebe tehnologije u višem obrazovanju. Na mojem sveučilištu MOOC-ovi su imali sjajnu ulogu u poticanju naših akademskih kolega da nanovo razmisle o tome kako bismo mogli podučavati online. Drugi važan dobitak od MOOC-ova jest taj što su nam omogućili da dijelimo naša istraživanja i stručna znanja u masovnim, globalnim razmjerima. Dva milijuna ljudi koji su sudjelovali u MOOC-ovima što ih je organiziralo Sveučilište u Edinburghu na neki su način imali koristi od naših istraživanja i poduke. Ti su MOOC-ovi bili i jesu golemi – i zbog toga mislim da će se nastaviti kao način otvaranja pristupa poduci, istraživanju i ponovnom promišljanju. PJ: Kad govorimo o algoritmima a također i o MOOC-ovima, teško je izbjeći područje umreženog učenja. Prema jednoj ranoj definiciji, umreženo učenje je “učenje u kojemu se informacijske i komunikacijske tehnologije (IKT) koriste radi promicanja veza: između jednog učenika i drugih učenika; između učenika i mentora; između zajednice onih koji uče i njezinih resursa za učenje” (Goodyear, Banks, Hodgson & McConnell, 2004: 1). Što vas je privuklo umreženom učenju? Koje su njegove snage i slabosti u usporedbi s drugim konkurentskim pristupima kao što je Učenje potpomognuto tehnologijom (Technology Enhanced Learning – TEL)? Koja je glavna korist od pristupa umreženom učenju u kontekstu vašeg rada? SB: Mislim da su umreženo učenje i rad istraživača kao što su Peter Goodyear, Vivien Hodgson i David McConnell dragocjeni jer je riječ o jednoj od prvih grana akademskog rada koje su digitalno obrazovanje shvatile ozbiljno kao istraživačko područje. Klasična definicija umreženog učenja koju ste iznijeli odnosi se na veze između učenika, mentora i učećih zajednica /resursa za učenje. No oduvijek sam smatrala da umreženo učenje u određenoj mjeri privilegira društvene veze između učenika i mentora. U tom je smislu rano umreženo učenje bilo prilično antropocentrično i nije obraćalo osobitu pozornost na materijalne veze između ljudskog i ne-ljudskog. Međutim, izgleda da se to nedavno promijenilo – na posljednjim dvjema konferencijama o umreženom učenju (v. Networked Learning Conference, 2016) bilo je mnogo članaka o teoriji akter-mreža, ne-antropocentričnim pristupima pa čak i o otklonu od razmišljanja o mreži kao dominantnoj metafori. Teorija umreženog učenja trenutačno prolazi kroz značajne promjene, i stoga mislim da odgovara duhu našeg vremena. Kad govorimo o umreženom učenju, zanimljivo je pitati: kakvo je ono u usporedbi s Učenjem potpomognutim tehnologijom (TEL)? Na temelju moga članka “Što je s ‘učenjem potpomognutim tehnologijom’?” (Bayne, 2014), mislim da je glavna razlika u tome da se učenje potpomognuto 229
Obrazovanje Od antropocentričnog humanizma do kritičkog posthumanizma
tehnologijom temelji na instrumentalističkoj perspektivi koja smatra da su tehnologije u službi postojećih pedagoških i institucionalnih potreba. U tom smislu ono razdvaja društveno od tehnološkog, ljudsko od strojnog, i samo gleda kako ono što mi već činimo tehnologija može činiti bolje. Za razliku od umreženog učenja, učenje potpomognuto tehnologijom ne gleda kritički na to kako digitalna tehnologija osporava, reformira i reartikulira nastavu i predmete nastave. Mislim da je u usporedbi s umreženim učenjem učenje potpomognuto tehnologijom veoma ograničeno. PJ: Vaš posthumanistički pristup digitalnom učenju neumitno nas dovodi do radikalnog jedinstva ljudskih bića i našeg planeta. Koji su glavni izazovi za jednog istraživača i nastavnika u doba antropocena? SB: Mislim da je glavni izazov s kojim se suočavaju nastavnici i istraživači u doba antropocena taj da se pokušaju odmaknuti od toga uvriježenog, utjelovljenog naslijeđa humanizma u obrazovanju. Zanima me što je korisno i važno u humanizmu kad je riječ o djelovanju i društvenoj pravdi. Istodobno nastojim misliti o tome što znači biti višestruko povezan kako u ekološkom tako i u strojno-artificijelnom smislu, i kako to može promijeniti smisao podučavanja, smisao bivanja pedagogom i smisao bivanja studentom. Po mome mišljenju to je ključno pitanje s kojim se moramo suočiti. Moj rad u tom smislu polazi od kritičkoga posthumanističkog pristupa, a ne od posthumanističkog pristupa per se. Kad sagledamo posljednjih nekoliko desetljeća mišljenja o položaju čovjeka u humanističkim, društvenim znanostima, pa čak i u prirodnim znanostima, uvijek me iznenadi koliko je obrazovanje u tom pogledu zaostalo. Danas postoje opsežni, radikalni korpusi post-antropocentričke misli razvijene u područjima kao što su novi materijalizam, teorija aktermreža, ekološke humanističke znanosti i sociomaterijalističke perspektive u društvenoj znanosti – pa ipak, obrazovanje i napose obrazovna praksa još se nisu uistinu uhvatili u koštac s njima. Najveći dio karijere provela sam hrvajući se s tim pitanjima, i još se uvijek pitam kako bismo obrazovanje mogli pomaknuti dalje od dvadesetostoljetnog humanizma, prema stvaralačkoj, kritičkoj posthumanističkoj perspektivi.
230
PRAKSA I AKTIVIZAM
10 . p o g l a v l j e
UČENJE U DOBA TEHNOLOŠKOG PROŠIRENJA UMA Razgovor s Howardom Rheingoldom Howard Rheingold istinski je pionir digitalnih tehnologija, internetski poduzetnik, ali i kroničar nastajanja umreženog društva. Howardovo se ime obično povezuje s konceptom virtualnih zajednica čijim se autorom smatra. No tokom svoje karijere ostavio je dubok trag na raznim poljima, od novinarstva preko društvene i kulturne kritike do nastave i učenja. Zanima ga širok spektar tema, a neke od njih su povijest digitalnih tehnologija, umjetna i kolektivna inteligencija, proširivanje uma, medijska pismenost i inovacije u učenju. Godine 1994. Howard je bio urednik revije The Whole Earth Review i glavni urednik The Milennium Whole Earth Cataloga. Istodobno, bio je jedan od glavnih tvoraca i prvi izvršni urednik internetskog časopisa HotWired. Godine 1996. osnovao je Electric Minds, koji je časopis Time proglasio jednom od deset najboljih mrežnih stranica te godine. Nakon toga pokrenuo je vlastitu savjetodavnu tvrtku za virtualne zajednice. Godine 2005. Howard je počeo raditi na Sveučilištu Stanford, a zatim i Sveučilištu Berkeley, a potom je prihvatio gostujuću profesuru na Institutu za kreativne tehnologije Sveučilišta DeMontfort u Leicesteru, u Velikoj Britaniji. Godine 2008. pobijedio je na natječaju za Digitalne medije i učenje fondacije MacArthur. Godine 2012. pozvali su ga da održi predavanje Regents’ Lecture na Sveučilištu Berkeley u Kaliforniji. U zimu 2015. Howard je završio s predavanjem svojega posljednjeg semestra na Stanfordu, ali i dalje sudjeluje u nekim internetskim projektima kao što je Rheingold University. Nakon što se povukao iz aktivne nastave, namjerava se baviti samo umjetnošću. Howard je objavio brojne knjige i članke kao što su Tehnologija koja govori: konverzacijski vodič u znanost i tehnologiju (Talking Tech: A Conversational Guide to Science and Technology, 1982.) (s Howardom Levineom), Viša kreativnost: oslobađanje nesvjesnog za prijelomne uvide (Higher Creativity: Liberating the Unconscious for Breakthrough Insight, 1984.) (s Willisom Harmanom), Alat za mišljenje: povijest i budućnost tehnologije proširivanja uma (Tools for Thought: The History and Future of Mind-Expanding Technology, 1985.), Izvan unutarnjeg kruga (Out of the Inner Circle, 1985.) (s Billom Landrethom), Kognitivna veza: misao i jezik u čovjeka i stroja (The Cognitive Connection: Thought and Language in Man and Machine, 1987.) (s Howardom Levineom), Izleti u daljine uma (Excursions to the Far Side of the Mind, 1988.), Istraživanje svijeta lucidnog sanjanja (Exploring the World of Lucid Dreaming, 1990.) (sa Stephenom LaBergeom), Virtualna stvarnost (Virtual Reality, 1991.), 232
Razgovor s Howardom Rheingoldom
O razgovoru
Milenijski katalog Cijele Zemlje: pristup alatu i idejama za dvadesetprvo stoljeće (Millennium Whole Earth Catalog: Access to Tools and Ideas for the Twenty-First Century, 1994.), Virtualna zajednica: naseljavanje na elektroničku granicu (The Virtual Community: Homesteading on the Electronic Frontier, 1995.), Pametne mase: sljedeća društvena revolucija (Smart Mobs: The Next Social Revolution, 2002.), Mrežna pamet: kako uspijevati online (Net Smart: How to Thrive Online, 2012a), Proširivač uma: može li nas digitalni alat učiniti pametnijima? (Mind Amplifier: Can Our Digital Tools Make Us Smarter?, 2012b) i Priručnik za peeragogiju (The Peeragogy Handbook, 2014.). O RAZGOVORU U listopadu 2014. javio sam se e-mailom Howardu Rheingoldu i zamolio ga za ovaj razgovor. Pristao je, pa smo u studenome održali internetski susret uživo. Nakon točno trideset minuta Howard je napustio razgovor, a prošli smo tek četvrtinu pitanja! Za naš drugi internetski sastanak u siječnju 2015. godine Howard je mogao odvojiti točno 20 minuta, pa sam morao odabrati najvažnija pitanja. Ubrzo nakon toga, Howard me ovlastio da objavim transkript razgovora, bez daljnjeg uređivanja. PROŠLOST I SADAŠNJOST AL ATA ZA MIŠL JENJE Petar Jandrić (PJ): Još od ranih dana osobnih računala pokazivali ste snažno zanimanje za njihovu široku društvenu i povijesnu pozadinu. Na primjer, vaša knjiga Alat za mišljenje: povijest i budućnost tehnologije proširivanja uma (1985) donosi fascinantan povijesni prikaz razvoja računala počevši od Charlesa Babbagea i Lady Lovelace do (tada) najnovije generacije računalnih šmokljana. Kako vas je počela zanimati povijest informacijskih i komunikacijskih tehnologija? Što možemo naučiti od te povijesti i zašto je ona važna? Howard Rheingold (HR): Napisao sam taj članak zbog porasta zanimanja javnosti za nove tehnologije i osobna računala. Početkom 1980-ih Bill Gates i Steve Jobs dobili su mnogo zaslužene pozornosti, ali tehnologiju koju su prodavali zapravo su stvorili razni drugi ljudi. Smatrao sam da bi trebalo spomenuti te ljude: ljude kao što su Doug Engelbart, John van Neumann, Alan Turing, Ada Lovelace, Charles Babbage, Alan Kay i mnogi drugi. Vidio sam to kao vrlo važan dio povijesti i počeo sam pisati nešto za Xerox PARC, gdje je izumljeno osobno računalo. Tako sam upoznao Boba Taylora, jednog od ljudi o kojima sam pisao u Alatu za mišljenje, a preko njega upoznao sam Douga Engelbarta, za kojeg mislim da je najvažnija osoba u povijesti osobnih računala. Zašto je to važno? Mislim da je odgovor očit. Rijetka su područja naših života na koja ne utječu računala i mreže kakve je Engelbart izvorno opisao 1962. i demonstrirao 1968. godine. To je golema sila u svijetu i važno je da ljudi shvaćaju odakle dolazi i kako funkcionira. 233
Obrazovanje Učenje u doba tehnološkog proširenja uma
PJ: Tokom svoje bogate karijere komunicirali ste sa svakim tko je netko u novijoj povijesti računalstva. Tko su ti ljudi i što ih potiče na izumljivanje novih tehnologija? HR: U današnje vrijeme velika se pozornost obraća na goleme količine novca koje ljudi zarađuju u računalnoj industriji. Mislim da je važno primijetiti da se većina tih ljudi time počela baviti zato što su htjeli alat koji će proširiti njihovu sposobnost mišljenja i htjeli su pomoći čovječanstvu stvarajući sredstva za učinkovitije rješavanje problema. Komercijalni interesi nisu bili osnovni razlog za ljude poput Douga Engelbarta, Alana Kaya ili Johna von Neumanna budući da ih je prije svega zanimalo proširenje moći ljudskog uma za sebe i za druge. PJ: Rani hakeri obitavali su u malim, ali dobro povezanim istraživačkim zajednicama te su stvorili posebnu i važnu kulturu. Jedino razumijevanjem te kulture i njezinih temeljnih pretpostavki i ideja možemo razotkriti etos na kojem se temelje računalni dizajni i steći bolje razumijevanje današnjih tehnologija. Molim vas, opišite ranu hakersku kulturu. Kako je izgledala, kako je bila povezana s važnim društvenim kretanjima tog doba, kao što su hipi pokret, pokret protiv rata u Vijetnamu i studentski radikalizam općenito? HR: Odbit ću odgovoriti na to pitanje i umjesto toga uputit ću vas na knjigu Freda Turnera Od kontrakulture do kiberkulture (2010). On je napisao cijelu knjigu o utjecaju Kataloga cijele Zemlje i kontrakulture na kiberkulturu. Teško mi je sažeti tu veliku temu. Samo ću reći da pročitate Fredovu knjigu i vidjet ćete da bez kontrakulture, bez hipija, a osobito bez Kataloga cijele Zemlje, zaista ne bismo imali osobna računala i računalne mreže. Pojam osobno računalo, usput rečeno, skovao je Stewart Brand, izdavač i urednik Kataloga cijele Zemlje. PJ: Fred se doista bavi poviješću računalstva u 4. poglavlju ove knjige, no volio bih čuti što vi mislite o tome razvoju. S jedne strane niz tehničkih inovacija koje su nam omogućile računala kakva znamo danas nastao je u okružju slobodnog duha i egalitarizma hakerske kulture. S druge strane, rani razvoj informacijskih tehnologija neodvojivo je povezan s vojskom. Možete li opisati dinamiku između njih? Kako su uspjeli funkcionirati zajedno? HR: Mislim da je prilično jasno da osobna računala i računalne mreže kakve poznajemo danas ne bi postojali bez obje te konvergirajuće sile. Bez ikakve sumnje, Ministarstvo obrane Sjedinjenih Država uložilo je velika financijska sredstva u istraživanje koje je dovelo do prvih digitalnih računala koja su, zapravo, osmišljena za proračune potrebne za prvo termonuklearno oružje i ARPANET, preteču Interneta. Ipak – a to sam pokušao jasno naznačiti u Alatu za mišljenje (1985), dok je Walter Isaacson to nedavno naglasio u knjizi Inovatori: kako je skupina hakera, genija i šmokljana stvorila digitalnu revoluciju (The Innovators: How a Group of Hackers, Geniuses, and Geeks Created the Digital Revolution, 2014.) – da je odlučivala američka vojska ili računalna industrija ili računalni znan234
Razgovor s Howardom Rheingoldom
Alat za proširenje uma
stvenici, ne bismo imali osobna računala i mreže koje bi mogli rabiti ljudi izvan vojske. To su omogućili ljudi koji su stvarali tu tehnologiju, a ne njihovi vojni sponzori koji su prepoznali njihov potencijal. Ti su ljudi željeli imati osobni alat, kao što je osobno računalo, koji će proširiti sposobnosti uma – i to ne samo u vojne svrhe – te rabiti mreže za komunikaciju na razne načine – a ne samo za potrebe obrane. Do rezultata koje imamo danas dovela je sinergija tih dviju sila, kao što to često biva u povijesti, i to je omogućilo da se dogodi ono što se inače ne bi dogodilo. PJ: Kad se radi u IT obrazovanju nije moguće ignorirati pitanje roda. U mojim predavaonicama uvijek prevladavaju muški studenti. Zbog toga mi je sljedeći ulomak iz knjige Alat za mišljenje: povijest i budućnost tehnologije za proširenje uma bio posebno zanimljiv: Goldstineova žena Adele bila je matematičarka koja je imala istaknutu ulogu u programiranju ranih računala (ona i još šest žena naposljetku su dobile zadatak programiranja ENIAC-a), počela se baviti pronalaženjem i podučavanjem novog osoblja. Von Neumannova žena Klara imala je sličnu ulogu u Los Alamosu, obje prije nego što su elektronička računala postala dostupna. Tradicija zapošljavanja žena na takvim poslovima postala je raširena. Slične uloge u britanskim nastojanjima razbijanja šifri imale su stotine žena sjajnih u računalstvu koje su Turing i njegovi kolege zvali “djevojke”, ali i “računalke”. (Rheingold, 1985)
Možete li reći nešto o povijesti žena u računalstvu? Kako je to vezano za našu sadašnjost i budućnost? HR: Dakako, prvi programer bila je Ada Lovelace, koja je, na žalost, živjela mnogo godina prije nego što su bila dostupna računala na kojima bi mogla upotrijebiti svoj dar kako valja – važno je to naglasiti. Ne tako davno postala je jasna uloga supruge Johna von Neumanna Klare u stvaranju onoga što danas nazivamo računalnim programiranjem. No dakako, baš kao što je rasizam prikrio, onemogućio i spriječio doprinose onih koji nisu bili bijelci, muška dominacija u tehnologiji prikrila je i onemogućila doprinose žena. Ženama je bilo vrlo teško istaknuti se na području tehnologije i inženjerstva. Tokom Drugoga svjetskog rata toliko je muškaraca sudjelovalo u borbama da je ženama dopušteno da zauzimaju važne uloge. To su i učinile: u naporima za dešifriranje koje je vodio Alan Turing i proračunima koji su doveli do stvaranja prvog digitalnog računala. Nakon rata, naravno, muškarci su se vratili i opet preuzeli svoje poslove, a položaj žena opet je potisnut. To je suvremeno društveno i političko pitanje: povećano prihvaćanje žena u znanosti i tehnologiji zapravo tek počinje. AL AT ZA PROŠIRENJE UMA PJ: Tehnologije oblikuju naš društveni i fizički prostor. Na primjer, kombinacija automobila i jeftine nafte omogućuje lako i neovisno putovanje 235
Obrazovanje Učenje u doba tehnološkog proširenja uma
na veće udaljenosti, pa omogućuje nastanak specifičnih urbanih cjelina kao što je Los Angeles. No informacijske i komunikacijske tehnologije napravile su korak dalje i stvorile posve nov prostor – virtualnu stvarnost. Molim vas, recite nam nešto o razvoju tog prostora. Kako je nastao i koje su mu glavne značajke? HR: Knjigu Virtualna stvarnost napisao sam 1991. godine. Otada je prošlo mnogo vremena i nisam pomno pratio razvoj virtualne stvarnosti. No svrha je virtualne stvarnosti smjestiti percepciju ljudskog korisnika u okružje nalik trodimenzionalnom prostoru kojim se mogu kretati i manipulirati. To je bit ideje virtualne stvarnosti: upotrijebiti karakteristike trodimenzionalnog prostora kako bi se ljudima omogućila navigacija informacijskim prostorima i to stvaranjem iluzije uronjenosti u trodimenzionalni svijet. PJ: Od pojave prvih virtualnih prostora ljudi su ih uvijek pokušavali usporediti s “pravim” svijetom. Međutim, kako se virtualnost probija u sve aspekte naše suvremene zbilje, čini se da dualnost zbilje nasuprot virtualnosti postaje sve više zastarjela. Kako možemo pokušati nadvladati tu trajnu dvojnost? I općenitije, kako možemo pristupiti složenim odnosima između zbilje i virtualnosti? HR: Odavno sam prestao rabiti distinkciju “stvarno nasuprot virtualnog” i umjesto nje rabim distinkciju fizički nasuprot virtualnog svijeta jer je virtualni svijet, davno prije računala, bio ljudima jednako važan kao bilo koji drugi aspekt njihovih života. I svijet knjiga je virtualni svijet; gdje se nalazite kada čitate knjigu? Koji je to svijet što ga nastavate? Rijetki su ljudi u industrijaliziranome svijetu čiji životi nisu duboko povezani s komunikacijskim tehnologijama, bilo da je riječ o telefonu ili o dvije milijarde ljudi na Internetu ili o jednoj milijardi ljudi na Facebooku. Komunikacija koju ljudi ostvaruju putem tih medija ključni je dio njihova života, što znači da je stvarna kao i sve ostalo, samo nije fizička. PJ: Kad govorimo o vašim ranim iskustvima s online zajednicama, u Virtualnoj zajednici napisali ste: “Bio sam koloniziran; moj osjećaj obitelji na najtemeljnijoj razini bio je virtualiziran” (1995: 11). Nedavno smo Ana Kuzmanić i ja na razne načine pokušali opisati čovjekovo putovanje u digitalno metaforom digitalne (post)kolonijalizacije (Jandrić & Kuzmanić, 2016). Što mislite o metaforičnim opisima kao što je digitalni (post) kolonijalizam? Koje su njihove jake i slabe strane? HR: Metafore su alat – i to je metafora – alat koji je koristan, a ta korisnost opet ima granice. Dakle, mislim da se može reći da su tehnologije koje su izumili pojedinci ili nekolicina ljudi postale središnji dijelovi života mnogih ljudi. U tom smislu mogli biste reći da smo svi kolonizirani. U mnogim slučajevima (ranije ste dotaknuli pitanje automobila) ljudi koji su izumili nove tehnologije ili pokrenuli poslove s tehnologijama koje su postale jako važne, i sami su stekli velik utjecaj na život drugih ljudi. Stoga smatram da metafora digitalne kolonizacije pogađa ponešto od stvarnosti. Ipak je i ograničena, jer je kolonizacija koristila gotovo isključivo 236
Razgovor s Howardom Rheingoldom
Alat za proširenje uma
kolonizatorima, dok je tlačila kolonizirane. To u nekoj mjeri vrijedi i za tehnologiju, ali bila bi velika greška ovdje previše generalizirati. Jesu li naši životi kolonizirani čistom vodom i kanalizacijskim sustavima? Jesu li naši životi kolonizirani antibioticima? Ili mogućnošću da nazovemo hitnu pomoć telefonom? Tehnologije služe ljudima, kao što služe interesima nekih ljudi. Mislim da je to ipak malo složenije u odnosu na kolonijalizam kao političku silu, stoga bih rekao da je samo donekle u redu koristiti metaforu digitalne kolonizacije. PJ: Od vaših najranijih knjiga do ovog razgovora, važan lajtmotiv vašeg rada je proširenje uma putem informacijske i komunikacijske tehnologije. Što je tehnologija proširenja uma? Što ona točno proširuje, kako radi? Je li usporediva s proširenjem naših fizičkih moći alatom poput škara i čekića ili s iskustvima promjene svijesti, induciranima supstancama poput LSD-a? HR: Možete otkriti kako se pravi čekić. A ako imate jezik, koji je tehnologija proširenja uma, možete mi reći kako se pravi čekić. Ali kad je moguće koristiti tehnologiju pisanja da bi se opisalo pravljenje čekića, ljudi koji nisu u vašoj neposrednoj blizini, ljudi udaljeni u vremenu i prostoru, mogu znati kako se pravi čekić. Ne proširuje li sposobnost osobe koja je napravila čekić to što ona može širiti moć znanja o pravljenju čekića mnogim drugim ljudima? To je ono što mislim pod tehnologijom proširivanja uma. To može biti znanje o pravljenju čekića; može biti raspolaganje znanjem da se napiše kako se pravi čekić. A onda je, naravno, alfabetsko pismo omogućilo mnogo većem broju ljudi, a ne samo malobrojnoj eliti pisara, da dobiju pristup pismenosti te da razumiju kako činiti mnogo toga što su drugi otkrili. To je bit ljudske kulture – ljudi uče jedni druge kako učiniti nešto. A alat koji rabimo za mišljenje – čitanje, matematika, računalno programiranje – taj nam alat omogućuje da mislimo na načine na koje prije nismo mogli. Izazivam vas da mi pokažete kako smisliti nešto poput izrade automobila ako nemate moć koju vam daje poznavanje pisma ili matematike. Taj alat omogućuje takvo što, daje nam moć kakvu prije nismo imali, a kad se pisanje automatizira uz pomoć tiskarskog stroja, silno se povećava broj ljudi koji imaju pristup pismenosti. Kad imate telefone i Internet, broj ljudi koji su u stanju prenositi znanje jedni drugima znatno je veći. To je po mome mišljenju ključan dio povijesti čovječanstva, još od početaka vrste, kroz povijest civilizacije: naša sposobnost da stvaramo alat koji proširuje moći naših umova. A tu bih svakako uključio i LSD. Ako pročitate knjigu Johna Markoffa Što je rekao studentski miš: kako je kontrakultura šezdesetih oblikovala industriju osobnih računala (What the Dormouse Said: How the Sixties Counterculture Shaped the Personal Computer Industry, 2005.), shvatit ćete važnost iskustava s LSD-om u razvoju osobnog računala. Povećavanje naših sposobnosti da mislimo i percipiramo na nove načine, što onda prevodimo u alat koji drugima omogućuje da misle i percipiraju na nove načine, vjerojatno je ključan dio onoga što nas čini ljudima. 237
Obrazovanje Učenje u doba tehnološkog proširenja uma
PJ: Možete li povezati kolektivnu inteligenciju koju omogućuje tehnologija za proširivanje uma s umjetnom inteligencijom? Vjerujete li da će električni strojevi jednom steći sposobnost da misle posve neovisno o onima koji su ih stvorili? HR: Pa, kolektivna inteligencija očito je nešto što ljudi rade zajedno, a za to ne trebate računalo. Skupina ljudi koji rabe pismo kako bi smislili nešto novo na području kulture, iskazuje kolektivnu inteligenciju. Rade nešto što jedna osoba sama ne bi mogla. Ono što sam upravo govorio o pojavi govora, pisma, abecede i tiska, sve se to odnosilo na tehnologije koje omogućuju ljudima da nešto rade zajedno. Postoji razlika u tome tko što radi. Kad govorite o umjetnoj inteligenciji, ulazite na nov teritorij – teritorij na kojem govorite o strojevima s ljudskom sposobnošću mišljenja. Možda će jednom postojati umjetna kolektivna inteligencija, ali zasad umjetni dio ima veze samo s alatom koji omogućuje ljudima da razmišljaju i komuniciraju jedni s drugima na načine koji im omogućuju da rade stvari i rješavaju probleme koje prije nisu mogli. INTERNET JE ZA JEDNIČKO DOBRO PJ: Prije više od desetljeća, u intervjuu s Danom Richardsom rekli ste: “Bez oklijevanja mogu reći da smatram pomalo čudnim i jezivim to što sve više ljudi provodi vrijeme međusobno komunicirajući tako što sjede sami u prostoriji, zure u zaslon računala i samo pomiču prste” (Richards, 1999). No naše razumijevanje toga što se smatra uobičajenim neprestano se mijenja. Prije samo nekoliko godina većina bi ljudi rekla da je upotreba mobilnih telefona u javnom prijevozu nepristojna i neprihvatljiva, no danas je posve uobičajena i prirodna. Koliko daleko možemo ići u našoj interakciji s tehnologijom? Jesu li to sve društveni konstrukti normi ponašanja ili ćemo prije ili poslije naići na neka generička ograničenja koja proizlaze iz ljudske prirode? HR: Mislim da već nailazimo na ograničenja, već imamo posla s takozvanom društvenom dilemom gdje ponašanje koje je racionalno i korisno za pojedinca postaje iracionalno i destruktivno za veliku skupinu ljudi. Znate, ljudi mogu razgovarati mobitelom u vlaku, ali ljudi koji govore previše glasno idu nam na živce! U SAD-u, ne znam kakva je statistika drugdje u svijetu, najčešći su uzrok prometnih nesreća sa smrtnim ishodom ljudi koji pišu SMS-ove dok voze. Očito je to nešto što ljudi žele raditi iako je to opasno ne samo za druge nego i za njih same. Zato nastaju društvene dileme, no tehnologija nije jedino što ih izaziva. Zapravo je riječ o napetosti između interesa pojedinca i interesa skupine. Mogli bismo mnogo govoriti o tome u smislu društvenih, kulturnih i političkih okruženja u kojima pojedinci osjećaju da imaju pravo ponašati se na načine koji su nepristojni, smetaju drugim ljudima ili ih dovode u opasnost. Ponavljam, to ne vrijedi samo za područje tehnologije nego se odnosi na cijelo društvo. 238
Razgovor s Howardom Rheingoldom
Internet je zajedničko dobro
PJ: Još ste 2005. godine na jednoj konferenciji TED-a govorili o konceptu zajedničkih dobara. Izlaganje je počelo prikazom “tradicionalnih” zajedničkih dobara kao što su pašnjaci i porječja – očekivano, završilo je u virtualnim svjetovima Interneta. Koje su glavne razlike između tradicionalnih zajedničkih dobara i suvremenog Interneta? Kojih se lekcija iz svoje analogne prošlosti moramo sjetiti dok stvaramo svoje digitalne budućnosti? HR: Tradicionalna zajednička dobra nisu uvijek fizička, poput šuma i ribnjaka. Radijske frekvencije, radijski valovi, na primjer, zajednička su dobra, a sigurno je to i Internet. Važno je da ljudi razumiju da se svi resursi iz čije upotrebe ljudi teško mogu biti isključeni mogu tretirati kao zajednička dobra. U izlaganju na TED-u spomenuo sam Elinor Ostrom, politologinju koja je dobila Nobelovu nagradu za ekonomiju. Analizirala je popularno uvjerenje da su jedina dva načina regulacije zajedničkih resursa (poput slivova, radijskog spektra i Interneta) privatizacija, to jest pretvorba u privatno vlasništvo, te državna kontrola – i dokazala je da je to uvjerenje naprosto pogrešno. Ukazala je na mnoga zajednička dobra čije su korištenje ljudi uspjeli dogovoriti i organizirati, bez njihova uništavanja. Ima dakle mnogo konflikata, i to značajnih, oko zajedničkih dobara. Znanstveno znanje je zajedničko dobro. Bilo tko, bilo gdje, može mu pridonijeti – ako je istraživanje valjano, njegovi rezultati bivaju dodani ukupnome znanstvenom znanju. To se ponavlja u beskonačnim ciklusima u kojima bilo tko, bilo gdje, može graditi na onome što su ljudi već otkrili. Međutim, danas se pristup mnogim znanstvenim publikacijama naplaćuje i tako one u jednom bitnom smislu nestaju – uključujući mnoga znanstvena otkrića koja su izvorno bila javno financirana. Dakle, pitanje sukoba oko načina upravljanja zajedničkim dobrima može se kretati od problema alociranja vode u sušnom razdoblju (koji je sada aktualan u Kaliforniji) do problema kolektivnog odnosa prema znanstvenom znanju koje se privatizira. PJ: Internet nije samo novi teritorij i golemo tržište – on je i jedan od najvećih (društveno-)znanstvenih laboratorija u povijesti čovječanstva. Čemu nas može naučiti taj laboratorij kad je u pitanju ljudska priroda i njezine preobrazbe uslijed migracije u virtualnost? HR: Moram istaknuti da su Internet i društveni mediji postojali znatno prije nego što su ih društveni znanstvenici počeli shvaćati ozbiljno. Danas postoje i pojavljuju se radovi – ankete, sociološka i socijalno-psihološka istraživanja – koji nam omogućuju neke uvide u to kako ljudi koriste društvene medije i kako društveni mediji utječu na ljude i društvo. Moram reći da nema definitivnih odgovora. Zapravo, mislim da će ih teško ikada biti, jer svi su ljudi različiti. Za ljude koji su primorani boraviti kod kuće zbog dobi ili invaliditeta provođenje velike količine vremena na Internetu može biti vrlo zdravo. To se ne može reći za one tinejdžere koji gotovo sve vrijeme provode igrajući igre. Dakle, kontekst i okolno239
Obrazovanje Učenje u doba tehnološkog proširenja uma
sti pojedinca vrlo su važni. Neke studije, poput onih Barryja Wellmana i suradnika (npr. Haythornthwaite & Wellman, 2002; Rainie & Wellman, 2012), koriste široko prihvaćene mjere onoga što se naziva socijalnom izolacijom i pokazuju da iznadprosječno često korištenje društvenih medija nije povezano s izolacijom od fizičkih susjeda i sugovornika uživo. Stoga mislim da ima mnogo urbanih legendi o korištenju društvenih medija koje tek počinju dobivati potkrepu ili protudokaze. PJ: ��������������������������������������������������������������� U nedavnom razgovoru (Turner & Rheingold, 2014) s Fredom Turnerom zajednički ste ukazali na duboku povezanost razdoblja nakon Drugoga svjetskog rata, kontrakulture i kiberkulture 1960-ih i suvremenoga neoliberalnog kapitalizma – te je veze lako povezati s tzv. mekdonaldizacijom obrazovanja i istraživanja, odnosno s njihovim pretvaranjem u robu.����������������������������������������������������������������� No ���������������������������������������������������������������� nema nikakve sumnje da suvremeni Internet, u najboljoj tradiciji teoretičara kao što je Ivan Illich (1971, 1973), nudi nove infrastrukturne prilike za emancipacijsko individualno učenje (Jandrić, 2014, 2015b) kao i društvene promjene kao što je Arapsko proljeće (Howard & Hussain, 2013). Bismo li možda trebali opet uzeti u razmatranje odbačene komunalističke nade u društvene promjene kroz osobnu preobrazbu uz pomoć društvenog alata? HR: ���������������������������������������������������������������������� Bit ću vrlo određen: smatram da su neke vrijednosti koje je kontrakultura proširila u srednju kulturnu struju bile vezane uz povećanje osobne autonomije i osobne kontrole nad vlastitom sudbinom uz pomoć alata koji povećava moć pojedinca. Zbog toga je Stewart Brand, autor Kataloga cijele Zemlje, bio osoba koja je stvorila pojam osobno računalo. Već smo govorili o vrlo važnoj ulozi Ministarstva obrane Sjedinjenih Država u stvaranju digitalnih medija. No da je o tome odlučivalo Ministarstvo obrane SAD-a ili postojeća računalna ili pak telekomunikacijska industrija, zaista ne bismo imali osobna računala i mreže kakve poznajemo. Vizionari kao što su Douglas Engelbart i drugi bili su ti koji su zaista željeli alate koji pojedincu omogućuju stjecanje veće moći. Do danas je digitalni alat koji povećava moć pojedinca pomogao milijardama ljudi da povećaju svoju autonomnost i slobodu. Taj je alat koristan kapitalistima, koristan je teroristima, koristan je autoritarnim državama – na jednak egalitarni način na koji je tiskarski stroj omogućio da Biblija, Mein Kampf i Komunistički manifest dođu do svoje publike diljem svijeta. Ne kažem da su tehnologije neutralne. Međutim, digitalna tehnologija je alat koji poboljšava komunikaciju. Ona će poboljšati komunikacije koje mnogi ljudi smatraju korisnima i poboljšat će komunikacije koje mnogi smatraju destruktivnima. UČENJE U DOBA DIGITALNOG UMA PJ: Sve u svemu, obrazovanje je jedan od najvažnijih aspekata vašeg rada. Kakav je odnos između digitalnih tehnologija i ljudskog učenja? Približavamo li se novoj paradigmi učenja temeljenog na proširenju uma ili će 240
Razgovor s Howardom Rheingoldom
Učenje u doba digitalnog uma
informacijske tehnologije i dalje sve efikasnije služiti postojećim obrascima učenja i poduke? HR: Ako gledate iz dugoročne povijesne perspektive, vidjet ćete da se kroz stoljeća pristup obrazovanju demokratizirao i proširio. Nekad se obrazovala samo elita, djeca iz vladajuće klase i ona koju je birala crkva. Izum tiska omogućio je mnogo većem broju ljudi da se sami obrazuju. Pristup obrazovanju, uspon sveučilišta i javno obrazovanje – sve je to stvarno počelo tek u 19. stoljeću, uvelike povezano s potrebom kapitalizma da pretvori poljoprivrednike u industrijske radnike. Ivan Illich (1971, 1973) i drugi mnogo su pisali o tome kako obavezno školovanje širi pristup obrazovanju, ali obrazovanje što ga obavezno školovanje podrazumijeva učenike uči pokoravanju društvenom poretku. Paulo Freire i pripadnici pokreta kritičke pedagogije pisali su o tome naširoko i detaljno. Škole imaju monopol na učenje. Osim za jako malen postotak visoko motiviranih samostalnih učenika i nezavisnih istraživača, taj monopol je vrlo jednostavan – ako želiš učiti, steći obrazovanje, ideš u školu. Ono što je Web pružio u jako malo vremena, recimo u posljednjih dvadeset godina, nije samo pristup golemim količinama informacija i znanja, nego su to i sredstva komunikacije koja ljudima omogućuju da uče zajedno. Danas dakle možete koristiti Youtube, Wikipediju, tražilice, možete pristupiti odličnim predavanjima i tekstovima te drugima koji uče. Škole više nemaju monopol na učenje. Danas često previđamo populaciju ljudi koji znaju i razumiju kako učiti zajedno izvan školskog okruženja. Svjedočimo mnogim inicijativama i sadržajima, kao što je Peeragogy Handbook (2014), stranica koju sam pomogao organizirati, posvećena stotinama ljudi koji samostalno uče, bez profesora i škole. Mislim da vidimo tek sam početak omasovljavanja populacije koja je u stanju smisleno učiti a da ne ide u školu. To je golema promjena. Ona neće dokinuti škole, ali prvi put škole nemaju monopol. PJ: U uvodu Pametnih masa kažete: “Vjerujem da naša sudbina (još) nije određena tehnologijom, da naša sloboda i kvaliteta života (još) ne moraju biti žrtvovane da bismo se pretvorili u dijelove globalnog stroja za generiranje bogatstva” (2002: xxii). Možete li, molim vas, opisati potencijale koje digitalne tehnologije imaju za kritičku emancipaciju? Koje su njihove glavne prednosti i nedostaci s gledišta učenja i društvene promjene? HR: Potencijali digitalnih tehnologija za kritičku emancipaciju imaju mnogo zajedničkoga s odnosom znanja i moći, o kojemu je Foucault pisao, te sa stalnom borbom između centralizirane moći i onih koji nemaju moć. Internet i mobilne telekomunikacije omogućili su kritičku emancipaciju mnogih ljudi, milijuna koji nisu imali moć jednaku onoj centraliziranih vlada ili golemih korporacija, ali sada imaju moć da komuniciraju, obrazuju, uvjeravaju i organizirano politički djeluju. U početku, kad sam pisao Pametne mase (2002), centralizirane sile od Kine do SAD-a nisu baš obraćale pozornost na to otvaranje moći, osnaživanje ljudi omogućeno Internetom. Očito su otada središnje vlade diljem svijeta – autoritarne, ali 241
Obrazovanje Učenje u doba tehnološkog proširenja uma
ne samo one – u velikoj mjeri postale svjesne tog potencijala. Nastavlja se vječna borba moći i protumoći oko tehnologija… Mislim da je vrlo važno, a neizvjesno pitanje hoće li novopronađena mogućnost da se ljudi organiziraju u velikim razmjerima (kao što smo vidjeli u Arapskom proljeću, u Brazilu, u mnogim slučajevima i u Kini i u SAD-u) dovesti do političkih pokreta s dugotrajnijim utjecajem. Arapsko proljeće otelo se kontroli revolucionara; masovni prosvjedi u Brazilu nisu se pretvorili u političku silu koja može promijeniti Brazil; s druge strane, politički proces se u SAD-u znatno izmijenio nakon što je Howard Dean zahvaljujući blogerima postao kandidat za nominaciju Demokratske stranke na predsjedničkim izborima 2004. godine. Bez obzira na sve, kontrola politike diljem svijeta još je u rukama onih koji već imaju mnogo novca i onih koji već imaju veliku moć. No opet, ne mislim da je to “riješeno” pitanje. Nalazimo se u razdoblju borbe za kontrolu i mislim da ne možemo pouzdano tvrditi da će vlade, neoliberalne i autoritarne poput kineske i iranske, te korporativni kapitalizam, moći kontrolirati populaciju u cijelosti. Hoće li ovima digitalne tehnologije, poput one koju koristi američko Ministarstvo obrane u nadzoru populacija, dati potpunu kontrolu, ili će kontinuirani razvoj osobnih tehnologija i znanja o njihovoj upotrebi povećati moć ljudi da na demokratskiji način odlučuju o svojoj sudbini, ostaje otvoreno pitanje. Mislim da je pretpostavka da je centralizirana moć pobijedila samoispunjavajuće proročanstvo. Pretpostavka da ljudi mogu koristiti tehnologije da bi stekli više osobne moći i učinili svoje vlade demokratičnijima ne čini te mogućnosti nužno istinitima. Ali ne pretpostaviti da je takav razvoj događaja moguć znači predati borbu centraliziranoj moći. PJ: Vaša knjiga, odnosno stranica Peeragogy Handbook (2014) nije samo odličan izvor za učenje online; ona je također i sjajan primjer kolektivnog pisanja. Kao iskusan autor, možete li procijeniti argumente za i protiv kolektivnog pisanja? Općenitije, što mislite o efektu “mudrosti mnoštva”? Hoće li to postati prevladavajući način stvaranja i širenja znanja ili će takve prakse ostati ograničene na svoju nišu? HR: Pa, imamo Internet. Imamo Wikipediju. Imamo mnogo primjera koji pokazuju da crowdsourcing konstrukcije znanja može činiti stvari koje prije nisu bile moguće. Neke kompromise je nužno raditi kad imate grupu umjesto individualnog autora. Ponekad ti kompromisi imaju veze s kontrolom kvalitete sadržaja. Ponekad imaju veze s ograničenjima vaših teza, ponekad s valjanošću vaših tvrdnji. Mislim da će uvijek biti mjesta za oboje, teško da će kolektivno autorstvo zamijeniti individualno. Mislim da se selimo u miješani ekosistem u kojemu oba postoje i oba su važna. PJ: Internet nije samo alat, mjesto ili sredstvo za različite ciljeve – on je također i poprište različitih društvenih borbi oko pitanja neutralnosti mreže, enkripcije sadržaja, Trgovinskog sporazuma protiv krivotvorenja (ACTA-e)… Možete li analizirati odnos između internetskih sloboda i 242
Razgovor s Howardom Rheingoldom
Učenje u doba digitalnog uma
ljudskih sloboda u stvarnome društvenom životu? Je li moguće istovremeno imati regulirani Internet i slobodno društvo? HR: Prije svega, Internet je reguliran otkad postoji. Reguliran je internetskim protokolima, a oni čine temeljnu tehnološku arhitekturu koja je konstruirana tako da se onemogući centralizacija kontrole. Tim Berners-Lee nije nikoga morao pitati za dozvolu da stvori World Wide Web. Tinejdžeri koji su stvorili Google u svojim studentskim sobama nisu morali “prespajati” nešto u središtu Interneta. Dakle, arhitektura Interneta je vrlo važna, a kad je o njegovoj neutralnosti riječ, radi se o tome mogu li vladajuće i vrlo moćne ekonomske sile, koje posjeduju sredstva kojima se bitovi prenose s mjesta na mjesto, utjecati na to što ti bitovi sadržavaju i na to koji bitovi putuju brže od drugih. Imamo web kakav poznajemo zato što je bilo tko mogao stvoriti Wikipediju, Google ili web sam. Ako postoji malen broj kompanija koje kontroliraju pristup širokopojasnom Internetu – u SAD-u se u osnovi radi o duopolu Comcasta i AT&T-ja – te ako one mogu reći da će favorizirati one tokove podataka koji im plaćaju, onda ubuduće više neće biti Youtubea. Moć inovacije bit će ponovo centralizirana u velikim kompanijama, a individualni poduzetnik bit će zakinut. Individualni poduzetnici mogu pokretati poslove ili stvarati društvene pokrete. Ako se promijeni sadašnja decentralizirana kontrola pri kojoj ne morate pitati za dozvole ili nešto “prespajati”, morat ćete pitati za dozvole i plaćati da biste inovirali. To bi očito utjecalo na socijalni aspekt time što bi onemogućilo osnaživanje i inovaciju koja nam je donijela stvari poput YouTubea, Twittera i Googlea. PJ: Tokom 1970-ih, 80-ih, pa čak i 90-ih godina, digitalne tehnologije, odnosno promjene koje su one donijele, često se predstavljalo kao “neviđene”, “revolucionarne”, “fundamentalne”, “nepredviđene”… Međutim, odnedavno teoretičari počinju propitivati taj diskurs iznimnosti (npr. Morozov, 2013). Zaista, teško je tvrditi da su tehnologije u prošlosti imale manji utjecaj na društvo nego tehnologije danas. Kao netko tko je aktivno pridonio usponima i padovima različitih digitalnih euforija, možete li pokušati pružiti uravnotežen pogled na društvenu ulogu digitalnih tehnologija? Koja je, po vašem mišljenju, njihova stvarna pozicija u širem povijesnom poretku? HR: Složio bih se s Morozovim da ima podosta magijskog mišljenja o tehnologiji. Digitalna tehnologija toliko je moćna, raširila se toliko naglo te ljudima pruža toliko čarolije da joj oni pridaju više čarolije nego što je ona stvarno ima. Nitko ne može osporiti činjenicu da ima oko pet milijardi mobitela u svijetu, a nekoliko milijardi od toga su pametni telefoni, doslovce milijarde puta moćniji od prvih računala koja su vlade gradile za stotine milijuna dolara. Nema sumnje da bi činjenica da možete puštati video na telefonu izgledala čudesno nekome prije dvadeset ili trideset godina. Web osnažuje ljude i stvara institucije načinima i brzinom koji su bili nedostupni prijašnjim tehnologijama. No činjenica da imaju pristup neće automatski obrazovati ljude. Moraju znati kako učiti – činjenica da 243
Obrazovanje Učenje u doba tehnološkog proširenja uma
mogu koristiti Facebook ili Twitter kako bi se organizirali neće automatski osloboditi ljude. Rad na izgradnji političkih pokreta s dugoročnim utjecajem na javnu sferu, ali i na politike, iziskuje ljudsko djelovanje onkraj samog ojačavanja sposobnosti upotrebom tehnologija. O čemu se dakle radi? Radi se o učenju i pismenosti u upotrebi digitalnih tehnologija. Trebalo je proći pedeset godina nakon izuma tiska da bi se broj knjiga u Evropi s desetaka tisuća popeo na desetke milijuna. Trebalo je pedeset do sto godina da bi postalo pismeno onoliko ljudi koliko je bilo potrebno za početke demokracija, kolektivnih postignuća u znanosti i mnogo aspekata modernog svijeta koji su proizašli iz pismenih populacija. Imamo dakle tehnologiju koja se kretala mnogo brže nego mogućnost da se širi pismenost u toj tehnologiji. Stoga mislim da se ključna neizvjesnost u vezi sa svijetom u kojemu ćemo živjeti u budućnosti tiče toga koliko se ljudi zna koristiti tim medijima i koliko ti ljudi znaju.
244
11. P O G L A V L J E
DALJE OD ŠKOLE, DALJE OD TLAKE! BAZNE POUKE I STRATEGIJE PROTIV KAPITALIZMA U 21. STOLJEĆU Razgovor s Astrom Taylor Astra Taylor je sineastica, spisateljica, povremena glazbenica i istaknuta politička aktivistica koja se bavi pitanjima ekonomske pravde. Aktivna je članica pokreta Occupy Wall Street (2015) i njegovih izdanaka. Odigrala je ključnu ulogu u kampanji Rolling Jubilee, koja je do datuma pisanja ovog teksta izbrisala više od 35 milijuna dolara predatorskog duga. Među utemeljiteljima je Debt Collectivea (2015), koji je 2015. pokrenuo prvi štrajk zbog studentskih dugova u povijesti. Astra svira gitaru i harmoniku u utjecajnom indie rock sastavu Neutral Milk Hotel (2015). Od-školovana od ranog djetinjstva, Astra je pohađala Sveučilište Brown i Novu školu za društvena istraživanja u New Yorku. Trenutno radi kao samostalna znanstvenica i filmašica. Astra je režirala dva dokumentarna filma. Prvi dokumentarac, Žižek! (Taylor, 2005), propituje život Slavoja Žižeka i njegova glavna djela. Drugi dokumentarac, Propitani život (Taylor, 2008), predstavlja niz kontemplativnih šetnji s osmero suvremenih teoretičara: Cornelom Westom, Avital Ronell, Peterom Singerom, Kwameom Anthonyjem Appiahom, Marthom Nussbaum, Michaelom Hardtom, Slavojem Žižekom i Judith Butler. Tokom šetnje s Judith Butler, Propitani život također predstavlja Sunauru “Sunny” Taylor – Astrinu sestru, slikaricu i aktivisticu za invaliditet i prava životinja. Oba dokumentarca premijerno su prikazana na Međunarodnome filmskom festivalu u Torontu i prikazivali su se na festivalima, u kinima, muzejima i na sveučilištima širom svijeta. Astra je urednica knjige Propitani život: izleti sa suvremenim misliocima (Examined Life: Excursions with Contemporary Thinkers, Taylor, 2009a), koja prati film. Godine 2011. pridružila se timu Occupy! Gazettte, biltena koji je u pet brojeva izvještavao s prvih linija pokreta i koji je služio kao temelj zajednički uređene knjige Zaposjedni! Prizori iz okupirane Amerike (Occupy!: Scenes From Occupied America, Blumenkranz, Gessen, Greif, Leonard, Resnick, Saval, Schmitt & Taylor, 2011). Godine 2015. osvojila je Američku knjižnu nagradu za knjigu Platforma naroda: vraćanje vlasti i kulture u digitalno doba (People’s Platform: Taking Back Power and Culture in the Digital Age, Taylor, 2014). Astra je pisala za New York Times, Los Angeles Times, n + 1, The Nation, London Review of Books i mnoge druge publikacije te je kolumnistica The Bafflera. Dobitnica je sti245
Obrazovanje Dalje od škole, dalje od tlake!
pendije EHRP Puffin Projekta izvještavanja o gospodarskim teškoćama, a ujedno je korisnica Zaklade Shuttleworth. O RAZGOVORU U rujnu 2015. poslao sam Astri Taylor e-mail i zamolio je za ovaj razgovor. U studenome smo se upoznali na Konferenciji o platformskoj kooperativnosti u New Yorku, ukratko smo porazgovarali o projektu i snimili njezina izlaganja na konferenciji. Posljednjeg dana 2015. vodili smo živ online razgovor koji je trajao više od tri sata. Nakon transkribiranja razgovora i uvrštavanja djelića i izvadaka iz snimljenih predavanja, ovaj smo tekst dovršili u nekoliko elektroničkih prepiski između veljače i svibnja 2016. godine. ISKUSTVO OD-ŠKOLOVANJA Petar Jandrić (PJ): Za razliku od većine ljudi u zapadnoj hemisferi, vi ste formativne godine proveli izvan obrazovnih institucija: umjesto da idete u školu, vaši su roditelji od-školovali vas i vašu braće kod kuće. Pa ipak, svi ste osobno i profesionalno vrlo uspješni te tako razbijate mit o tome da se najbolja priprema za odrasli život odvija u tomu posvećenim obrazovnim ustanovama. Možete li objasniti glavne teorijske zasade od-školovanja? Astra Taylor (AT): Od-školovanje se temelji na vrlo jednostavnom pogledu na ljudsku prirodu: da su ljudska bića rođena da uče, da smo mi učeće životinje i da odrasle osobe trebaju olakšati tu težnju. Bebe nauče govoriti bez odlaska u školu za govorenje, bebe nauče hodati bez odlaska u školu za hodanje. Naravno, ljudi preuzimaju vještine iz svog okruženja, ne žive u vakuumu, već samim bivanjem u svijetu, time što smo ljudi, imamo prirodan poriv za tim aktivnostima. Vizija od-školovanja je pokušaj da se pusti da se taj urođeni nagon za učenjem razvije. Školovanje kod kuće poznatija je tradicija, koju prakticiraju razni vjerski fundamentalisti (barem ovdje u Sjedinjenim Državama). Fundamentalistički kršćani, recimo, odvode djecu iz škole jer smatraju da je ona opasna i degenerirana, jer bi djeca mogla biti izložena lekcijama o evoluciji ili nečemu drugom što drže neprikladnim. Pa ipak, zagovornici takvog školovanja istovremeno repliciraju osnovnu strukturu škole kod kuće. Imaju plan nastave, rade domaće zadaće, polažu standardizirane testove, a roditelj – često majka – djeluje kao učitelj. Od-školovanje potječe iz tradicije ljudi kao što su Ivan Illich, koji je napisao Raz-školovanje društva (Deschooling society, Illich, 1971), i John Holt, koji je napisao Kako djeca uče (How Children Learn, 1967) i druge važne knjige o raz-školovanju. Ujedno vodi porijeklo od Modernoga školskog pokreta (Avrich, 2005), Emme Goldman i anarhista (Goldman, 1969) te od “slobodnih škola” Pokreta za građanska prava (McAdam, 1990), što je svojevrsna skrivena povijest alternativnog obrazovanja u 246
Razgovor s Astrom Taylor
Iskustvo od-školovanja
SAD-u. To su pokušaji da se djeca ovlaste da uče, umjesto da repliciraju pedagoške hijerarhije redovite škole. Dakle, od-školovanje nije školovanje kod kuće – to je obrazovanje usmjereno prema djeci. Moja majka je u stvari pohađala neke od tih alternativnih škola tokom 1970-ih, pa je to bila tradicija s kojom je bila upoznata. A kad je dobila djecu, crpila je iz tog iskustva. U osnovi nam je dopuštala da radimo ono što smo cijelo vrijeme željeli. Što je najvažnije, ta je sloboda bila potkrijepljena dubokim osjećajem povjerenja. To povjerenje vidim kao najznačajniji dio svog iskustva od-školovanja. Moja je majka do dan-danas potpuno posvećena ideji oslobođenja djeteta. Neki se bore za ekonomsku pravdu, neki se bore za jednakost žena, neki za homoseksualna prava, a mislim da je moja majka pravi vizionar oslobođenja djeteta. Oslobođenje djece sastoji se od uvjerenja da su djeca ljudi, da ih treba tretirati kao takve te da moraju imati dostojanstvo i pravo odlučivanja. To ne znači da djeca trebaju imati jednaku moć kao roditelji ili da smiju činiti sve što žele, ali znači da su djeca sposobna za mnogo više nego što se obično očekuje u našem društvu. Za moju majku od-školovanje je predstavljalo duboku predanost ideji oslobođenja djeteta. PJ: Edukacijska teorija je jedno, a osobno iskustvo nešto posve drugo. Što to znači i kakav je osjećaj od-školovati se u suvremenom društvu? Koju ste cijenu platili za to iskustvo; koje ste prednosti stekli? AT: Vrlo sam zahvalna na tome što sam od-školovana – na tome da mi je usađen osjećaj povjerenja koji sam opisala, u tako ranoj dobi, i osjećaj da trebam slijediti svoje instinkte. Ako me nešto zanima, obično vjerujem tom osjećaju. Ako se nečemu odupirem, dopuštam mogućnost da možda imam razloga da se tomu odupirem. Već mogu zamisliti protuargumente: djecu morate siliti da rade ono što im se ne sviđa. Ne može se cijelo vrijeme činiti samo ono što se voli. I tako dalje. Naravno, kao odrasla osoba, ja to znam. Kao odrasla osoba, upravo sada, ja perem svoje posuđe i plaćam račun za struju. Ne uživam u pranju posuđa ni u plaćanju računa za struju, ali volim čiste tanjure i ne želim da mi isključe struju u kući. Kao dijete, željela sam biti fizičar kad odrastem i trudila sam se oko matematike kako mi se vrata znanosti ne bi zatvorila. Mislim da su mladi sposobniji za takvu vrstu razmišljanja nego što često pretpostavljamo, i treba im pokazati više poštovanja i pružiti određenu mogućnost samoodređenja. Nažalost, umjesto toga imamo taj stav da moramo siliti djecu da uče jer ona ne znaju ni za što bolje, a jednog dana bit će na tome zahvalna. U praksi sam silno uživala u tom osjećaju povjerenja. Znala sam da je to izuzetna povlastica. Odlučila sam ići u srednju školu na tri godine, i to mi je povjerenje tada bilo oduzeto. I bila sam ljuta zbog načina na koji su se prema meni odnosili: bez poštovanja. Zašto moram prestati čitati ovaj roman ili analizirati ovaj tekst da bih išla na tjelesni ili koji već bilo sljedeći predmet? Zašto moram tražiti dopuštenje kada trebam ići na zahod? Zašto učitelji i ravnatelji nameću takav proizvoljan autoritet? 247
Obrazovanje Dalje od škole, dalje od tlake!
Doista sam uživala u tome što sam bila kod kuće i što mi je bilo omogućeno osnovno dostojanstvo i sloboda. Međutim, nedostajala mi je šira zajednica, i to je bio ustupak. Ono što sam željela, mislim, bila je nekakva stroga škola. Moj ideal je bio da idem u školu možda tri sata dnevno i da doista učim stvari na strog način. Ali ujedno sam se željela družiti s drugom djecom. A nisam htjela da sva djeca budu baš mojih godina, kao što je slučaj u običnoj školi. Zašto ne bih bila s nekim mlađim klincima kojima bih mogla biti mentor, i zašto ne bih bila sa starijim klincima od kojih bih mogla učiti druge stvari? Zašto bih tek tako, proizvoljno bila s desetogodišnjom, ili samo s trinaestogodišnjom djecom? To me stvarno ljutilo… i dan-danas imam prijatelje raznih dobi. Ipak, nikad nisam imala osjećaj da je od-školovanje nešto idealno – ili da je nužno za svakog. Odrastanje bez škole bilo je tek najbolja od loših mogućnosti. Ostajanje kod kuće bilo je poželjnije od odlaska u osnovnu i nižu državnu srednju školu. Ali kad sam bila malo starija, u srednjoj školi, postala sam znatiželjna. Tada sam već imala malo više sociološki stav prema školi – željela sam razumjeti sustav. Osjećaj samoodređenja što mi ga je omogućilo od-školovanje bio je vrlo pozitivno iskustvo, koje me doista trajno obilježilo. Istovremeno, nisam naivna u vezi s tim. Moj je muž išao u neke od najgorih državnih škola u zemlji, i s njim je sve u redu. Većina mojih prijatelja išla je u državne škole i s njima je sve u redu. Većina ljudi koje svakodnevno srećem išli su u državnu školu i s njima je sve u redu. Ljudi su elastični i stoga nisam sklona propisivanju. Ipak, mislim da od-školovanje otvara zanimljiva pitanja. Pokazuje, na primjer, da ljudi zapravo mogu raditi puno manje i ipak biti OK. Zašto škola traje osam sati dnevno? Zato što odrasli rade osam ili devet sati dnevno. To je potpuno proizvoljno! Stoga mislim da je važno imati takav idealistički, ekstremniji primjer koji kaže: zapravo ne morate mikroupravljati svakim satom života svoga djeteta. Zapravo nije potrebno da djeca budu u školi sve više i više sati, da im se daje više domaćih zadaća, više ispita i više svega. Dovoljno vam je mnogo manje i dobit ćete u osnovi iste rezultate! Ali onda se morate nositi s činjenicom da vaše dijete ima puno nestrukturiranog vremena, a mi klincima ne vjerujemo. Baš kao što ne vjerujemo odraslima. OD-ŠKOLOVANJE U I ZA UMREŽENO DRUŠTVO PJ: Kad je riječ o od-školovanju, ljudi često postavljaju vrlo slična pitanja. Na temelju vaših članaka (Taylor, 2012), intervjua (Taylor & Heffner, 2014, Taylor & Mertz, 2006), predavanja (Taylor, 2009b), rasprava (Taylor & Goldstein, 2012; Taylor & Greer, 2014) i također moga vlastitog rada (Jandrić, 2014, 2015b), identificirao sam nekoliko tema koje se opetovano pojavljuju. Možete li tim temama pristupiti s obzirom na vaše iskustvo i teoriju od-školovanja? AT: Svakako. 248
Razgovor s Astrom Taylor
Od-školovanje u i za umreženo društvo
PJ: Sloboda / ugnjetavanje. AT: Od-školovanje u SAD-u ima mješovitu kontrakulturnu baštinu. Vole ga neki ljevičari, vole ga neki libertarijanci, vole ga neki anarhisti. Rekla bih da se tabor od-školovatelja uglavnom sastoji od ljudi koji smatraju slobodu vrhovnom vrijednošću. Više od slobode, međutim, ja od-školovanje povezujem s dostojanstvom i povjerenjem. Nisam tako fiksirana na slobodu, u obrazovanju ili kao na političku kategoriju ili vrlinu. Ali možda je to zato što uzimam slobodu zdravo za gotovo. Stvar je u tome da ne mislim kako možete upravljati društvom u kojemu svi imaju apsolutnu slobodu. Moramo uravnotežiti slobodu s drugim vrijednostima kao što su jednakost i zajednica. Što se tiče ugnjetavanja, moja majka doista inzistira na “ne-prisiljavanju” kao načelu. Za nju je oslobođenje djece ne-prisila. Neki dan mi je rekla da je kao mlada roditeljica naprosto pokušavala potisnuti instinkt da kaže “ne” i jednostavno govoriti “da”. Zašto ljudi cijelo vrijeme govore djeci “ne”? Svjesno je nastojala govoriti “da” kako bi išla protiv struje. Za mene je to nešto izvanredno. Ugnjetavanje u školama je stvarno. Etos moje majke duboko se protivi dominantnom stavu. Za novi dokumentarni film na kojem radim upravo sam intervjuirala klince koji pohađaju gradske škole u jednoj od najsiromašnijih četvrti na Floridi, a ono što sam čula od njih bila je potresna litanija o sitnoj tiraniji. Ta mala djeca traže jednostavne stvari: da im ručak bude poslužen topao, da im ne uskrate sokove i slatkiše. Pa ipak, njihove se brige zanemaruju, a u nekim slučajevima čak i kažnjavaju samo zato što su ih izrazili. Razgovarala sam i s tipom koji je bio zatvoren i radio u zatvorskoj tvornici, za 40 centi tjedno, praveći pljeskavice kojima hrane školsku djecu. Ljudi se ljute zbog tih metafora koje izjednačavaju škole sa zatvorima, ali ima mnogo paralela između tih institucija i one su povezane na jako zabrinjavajuć način. Mislim da od-školovanje omogućuje razlikovanje između ugnjetavanja odnosno autoritarnosti i autoriteta. Kad vam netko šefuje i poriče dostojanstvo – to je proizvoljna upotreba moći. Učitelji u školi na Floridi bili su autoritarni. No možete doći nekom i reći: poštujem vaš autoritet jer ste proveli desetljeća učeći astrofiziku kako biste znali kako funkcionira Sunčev sustav. Ili: vidim da ste studirali inženjerstvo kako biste mogli izgraditi nešto što ja želim naučiti graditi. U ovim potonjim slučajevima poštujete autoritet drugog pojedinca. Uvijek postoje ljudi koji znaju više od vas. Ne radi se o tome da sam ja, kao, protiv škole pa me nemate čemu podučiti. Autoritet je stvaran i treba ga poštovati. Međutim, ne želim biti u autoritarnom odnosu, želim učiti od ljudi jer priznajem i cijenim autoritet za koji su radili i koji su zavrijedili. PJ: Osobni nadzor / osobna autonomija. AT: Autonomija je povezana s vremenom. Tejlorizam, raščlanjivanje i upravljanje vremenom kako bi se povećala produktivnost, temelj je našeg društva – industrijskog i postindustrijskog kapitalizma. U tom smislu 249
Obrazovanje Dalje od škole, dalje od tlake!
moje iskustvo od-školovanja bilo je vrlo političko. Nismo živjeli po satu. Nikad nije postojalo određeno vrijeme za spavanje ili buđenje, ili raspored za matematiku, likovni ili tjelesni. To je pristup vremenu kakav odgovara industrijalizaciji, s osmosatnim radnim danom i četrdesetsatnim radnim tjednom. To je stav da je vrijeme novac. Premda, naravno, kao što ističu teoretičari, digitalni kapitalizam samo povećava pritisak. Sve više ljudi danas radi u dvije smjene ili su dostupni na poziv 24 sata dnevno. Neprestano smo spremni odazvati se, od noćnih vijesti došli smo do tweetova u nanosekundi. Posljedica je toga da se pozornost ljudi kontrolira još više nego ikad, ili se barem više izrabljuje. Autonomija od-školovanja najočitija je u činjenici da sam čak i kao dijete uspijevala upravljati vlastitim vremenom. PJ: Samoća / Dosada. AT: U školi, dosada je gotovo pa oružje. Koliko mogu vidjeti, mnoge škole i nastavnici namjerno izazivaju dosadu kod djece; doveli su to do razine umjetnosti. Ne mislim da bi djecu trebalo zabavljati, kao da je škola kino ili radnja s videoigrama. Ne tražim blještavilo, nego tražim da se djeci pruži prostor kako bi kroz dosadu dospjela do snatrenja, kako bi shvatila što je sljedeće što žele, kako bi im se pružila šansa u okviru učionice za razvoj jedinstvenog odnosa prema gradivu. I meni je, kao od-školovanom djetetu, povremeno bilo dosadno. Ali to nam je otvorilo prostor da razmišljamo o tome što doista želimo i da shvatimo što nas doista zaokuplja. Upravo se u tome od-školovanje uvelike razlikuje od školovanja kod kuće. Za mnoge fundamentalističke kršćane svijet je zastrašujuće mjesto koje bi vas moglo zaraziti ili okaljati, a školovanje kod kuće štit je od tih rizika ili iskušenja. Nasuprot tomu, od-školovanje se temelji na ideji da je svijet vaša učionica, da ste vi već ljudsko biće koje ima neko dostojanstvo i da zaslužujete smislenu interakciju s tim svijetom. Prevladavajući model dobivanja dobrih ocjena, tako da jednoga dana u dalekoj budućnosti – kad budete gotovi sa školom i kad budete gotovi s učenjem – možete biti prava osoba u tom svijetu – model je koji stavlja ljudskost na čekanje. Kao da još niste čovjek, ali ćete jednoga dana, kada obavite sve te zadaće i skočite kroz sve te obruče, postati čovjek. Moja majka, međutim, doista vjeruje da su djeca već ljudi. Što znači da sam, još kao dijete, dobila dopuštenje da vidim sebe kao člana društva. Na kraju sam činila dječje verzije onoga što činim sada, izražavajući mnoge stavove, intervjuirajući ljude, volontirajući. Bila sam vrlo građanski svjesna klinka, jer sam osjećala da imam pravo sudjelovati u većim spornim pitanjima i da imam pravo glasa. Dosada je bila prisutna kad sam bila izvan škole, ali to nije bio glavni osjećaj. Bilo je samoće, ali često je to bila samoća dubokog uranjanja u neki predmet, osamljenost koncentracije. Dok sam pohađala redovnu školu susrela sam se s drugom vrstom dosade, onakvom kao kad rezbariš svoju klupu jer učitelj priča dalje i dalje, ili kada te kazne tako što te stave u sobu i kažu ti da sjediš tamo i ne radiš ništa. Ta vrsta dosade je nešto čega se treba bojati, jer dosada je kazna koju nameće vaš učitelj. U tom 250
Razgovor s Astrom Taylor
Od-školovanje u i za umreženo društvo
kontekstu dosada nije nešto s čime se trebate naučiti nositi jer bi vam u stvari mogla pomoći da shvatite tko ste i do čega vam je stalo – ne, ona je oblik osvete ili odmazde. Uče nas da se bojimo te vrste dosade, umjesto da vidimo dosadu kao nešto što nam može pomoći da shvatimo tko smo i do čega nam je stalo. PJ: Povlaštenost / društvena reprodukcija. AT: Vrlo sam sklona argumentu da od-školovanje ovisi o povlaštenosti i da je reproducira, iako je mit da su svi koji se od-školuju bijeli i bogati. Početkom sedamdesetih godina edukacijski kritičar Jonathan Kozol napisao je da je otvaranje besplatnih škola za povlaštenu bijelu djecu jednako izgradnji “pješčanika za djecu SS-ovih čuvara u Auschwitzu” (Kozol, 1972: 11). Isto bi se moglo reći i za od-školovanje, barem za one koji ostanu pod svojim obiteljskim staklenim zvonima te nemaju dublju političku i ekonomsku analizu. U Sjedinjenim Državama pitanje ipak seže dublje. Temeljni problem je način na koji se financira javno obrazovanje. SAD praktički jedini ima sustav u kojem se škole financiraju iz poreza na imovinu, sustav koji proizvodi radikalno neujednačene ishode. Bogate četvrti sa svojim skupim kućama troše kudikamo više po djetetu nego siromašne četvrti. Zagovornici školovanja djece izvan škole i kod kuće kritiziraju se zato što izvlače svoju djecu iz sustava javnog školstva, i mislim da je ta kritika donekle valjana. No činjenica je da većina liberalnih ljudi šalje svoju djecu u najbolje javne škole u koje ih mogu poslati – namjerno se sele u područja gdje su škole dobre. Teško da je to kreposnije od toga da ispišete djecu iz škole jer imate dublju kritiku prevladavajućeg modusa pedagogije. U svakom slučaju trebamo izjednačiti financiranje obrazovanja u ovoj zemlji ili, još bolje, dati više sredstava siromašnijim školama i učenicima. Pristaše odškolovanja trebaju se brinuti o javnom obrazovanju i ne smiju se previše ponositi svojom pozicijom jer je ona problematična. PJ: (Od)školovanje / socijalizacija / demokracija. AT: Filozofski gledano, na apstraktnoj razini, od-školovanje potječe od vrlo demokratskog impulsa. Ono ovisi o specifičnom, pozitivnom pogledu na ljudsku prirodu. Ljudi žele učiti. Oni žele ono što je najbolje za njih. To je ideja koja seže do Rousseaua (1762), koji je institucije smatrao inherentno korumpiranima. Rousseau je osporavao ideju da smo pala stvorenja i u osnovi je tvrdio da Biblija griješi. Mi smo zapravo suštinski dobri, inzistirao je, ali smo okaljani civilizacijom. Ne slažem se s tom ocjenom – ona kudikamo previše pojednostavljuje stvari – ali mislim da je umjesno reći da institucija škole, u svome modernom autoritarnom obliku, može biti korumpirana – jer potiče učenike da uče iz pogrešnih razloga. Ona učenje veže uz izvanjske nagrade, uz ocjene i uz želju da se izbjegnu kazne. Dakle, institucija škole zapravo degradira želju za učenjem. Kao što je već bilo jasno kod Rousseaua, koji je, naravno, bio omiljeni filozof Francuske revolucije, ta je vizija blisko povezana s demokracijom. Ima nečega zbiljski demokratskog u od-školovanju kad ono kaže: ljudi 251
Obrazovanje Dalje od škole, dalje od tlake!
su dobri i imaju sposobnost samoupravljanja koju bismo trebali njegovati. Bit na sebe usmjerenog učenja jest da se djeci dopusti da vladaju jednim aspektom vlastitog života i da im se vjeruje kako mogu pristojno izabrati. Obilazim alternativne škole koje su osnovane na načelu sličnom etosu od-školovanja i ondje možete vidjeti to povjerenje na djelu. Kad imaju problem, učenici ne odu učitelju da mu se požale. Sazovu sastanak i riješe problem vijećanjem te tako uče kako upravljati sukobom. Često postoje jasni protokoli, procesi koje djeca slijede. Pravdu ne dijeli samo jedan učitelj ili ravnatelj, već zajednica odlučuje skupa. U tom smislu od-školovanje ide dublje od ideje da nam je potrebno obrazovanje kako bi građani mogli dobro odlučivati – samo obrazovanje treba biti prostor u kojem ljudi prakticiraju neku vrstu samoodređenja i zajedničkog odlučivanja. Također mislim da ima nečega demokratskog u osporavanju uloge učitelja kao stručnjaka i autoriteta. Naravno, osporavanje stručnosti nije uvijek progresivno. U Sjedinjenim Državama postoji duboka, snažna struja reakcionarnog, populističkog antiintelektualizma. Pogledajte samo kako se stručne ocjene klimatskih znanstvenika dovode u pitanje, na primjer. Moje pitanje glasi: odakle potječe to sumnjičenje intelektualaca? Očito se radi o ekonomiji (kritika klimatskih znanosti izdašno se financira), ali je povezano i sa školstvom. Jaz između prosječne osobe i stručnjaka, kao i sumnja koja se gnijezdi u tom jazu, simptomi su autoritarne strukture obrazovanja koja ljude otuđuje od učenja. Kao što sam rekla, od-školovanje ili raz-školovanje predstavlja alternativan model, otvarajući prostor u kojemu možete poštivati autoritet ljudi kad je on zaslužen i ne osjećati se ugroženi od ljudi koji znaju više od vas. No postoje protuargumenti za ideal od-školovanja. Da bi demokracija funkcionirala, trebamo zajedničko znanje, zajedničke vrijednosti i zajedničku kulturu. Tu sloboda i autonomija dolaze u sukob s demokracijom. Jer ako ja samo želim učiti o leptirima, netko drugi želi učiti o književnosti, a netko drugi želi učiti o balistici… Gdje je zajednički temelj koji je potreban demokraciji? Gdje je zajednički nastavni plan i program? Gdje je zajednički jezik? To su trenutno goruće rasprave u visokom obrazovanju. Trebamo li imati zajedničku jezgru i trebaju li svi biti prisiljeni učiti standarde zapadne civilizacije? Ili bi tu paradigmu trebalo oboriti i demontirati? Ne znam sve odgovore na ova teška pitanja. PJ: Vaše iskustvo od-školovanja odvijalo se u suton doba analognih masovnih medija – u predavanju u Walker Centeru (Taylor, 2009b) rekli ste da je Internet stigao u vaš dom tek nakon vaših najvažnijih formativnih godina. Premda nema sumnje da Internet nudi značajne mogućnosti za od-školovanje (Jandrić, 2014 i 2015b), također je daleko od panaceje kakvu opisuju tehnooptimisti poput Ivana Illicha (1971, 1973). Koje su nove mogućnosti za od-školovanje što ih nudi Internet? I s druge strane, koje su glavne prijetnje? AT: Od-školovala sam se krajem 1980-ih i ranih 1990-ih, a mi smo i dalje živjeli kao da je bila 1972. Možda bismo osjetili da postoji zajednica u 252
Razgovor s Astrom Taylor
Dalje od škole, dalje od tlake
kojoj se ne radi samo o ljudima u prošlosti. Danas ne morate biti tako izolirani. Mislim da bi bilo zanimljivo imati mogućnosti koje nudi Internet, a vjerojatno bih imala širi osjećaj zajednice, pa makar ona bila virtualna. No napisala sam cijelu knjigu u kojoj kritiziram način na koji se Internet razvio – Platformu naroda (Taylor, 2014) – a dio mene zahvalan je na tome što Internet još nije bio mainstream dok sam odrastala. Imali smo TV, filmove, videoigre i sve to, ali nije nas zavodila mogućnost odlaska na mrežu kako bismo utukli vrijeme. Što bih radila kad bih od-školovala svoju djecu? Bih li ih naprosto ostavila na Internetu sve vrijeme bez ograničenja ili bih se umiješala? Stvarno nemam pojma. Digitalne platforme koje danas prevladavaju nisu osmišljene za učenje. Mogu se koristiti na taj način, ali to im nije glavna svrha. To nas vraća politici dosade. Idem na Facebook kad se ne želim dosađivati, ali se osjećam previše lijena da bih zapravo učinila nešto zanimljivo od svoje volje. Što ne znači da ne možete povremeno učiti stvari na Facebooku – ali to sigurno nije najbolje okruženje za samoizgradnju. PJ: U raspravi s Danom Goldstein rekli ste da “obrazovanje nije problem broj 1 na čijem bih se primjeru bavila pitanjem društvene nejednakosti u SAD-u (Taylor & Goldstein, 2012). Koji je, dakle, problem broj 1 kojim se valja pozabaviti? AT: Ekonomska nejednakost. Kapitalizam. Po mome mišljenju, rasprava o obrazovanju u SAD-u potpuno je promašena, jer mi i dalje od škola i nastavnika tražimo da rade ono što škole i nastavnici ne mogu raditi. Poput stvaranja radnih mjesta ili uklanjanja siromaštva ili izjednačavanja mogućnosti. To su nemoguće zadaće. To su problemi koji se trebaju riješiti na političkoj i ekonomskoj razini. Ako bismo imali manje nejednako društvo mogli bismo imati mnogo zanimljiviju raspravu o prednostima različitih pedagoških metoda i obrazovnih filozofija, uključujući od-školovanje. Ako želite oslobođenje – oslobođenje djece, oslobođenje žena, oslobođenje obojenih ljudi i oslobođenje osoba s invaliditetom – glavna prepreka je ekonomija. Zato su moji napori usmjereni više na gospodarstvo nego na obrazovanje. Ipak, mislim da postoji pedagoška dimenzija u svim projektima kojih se laćam. DAL JE OD ŠKOLE, DAL JE OD TL AKE! PJ: U intervjuu s Alexanderom Heffnerom (Taylor & Heffner, 2014) određujete se kao spisateljica, filmašica i politička aktivistica koja se bavi pitanjima ekonomske pravde. Budući da cijenim vaše nagrađivane dokumentarne filmove Žižek! (2005) i Propitani život (2008), definitivno bih dodao da ste barem pomalo i filozofkinja. A koliko znam, svirate gitaru i harmoniku s Neutral Milk Hotelom – barem povremeno, dakle ujedno ste izvedbena umjetnica. Molim vas, opišite međusobnu povezanost tih različitih bavljenja. Kako se međusobno oblikuju, u kakvoj su interakciji? 253
Obrazovanje Dalje od škole, dalje od tlake!
AT: Za mene je glavno pitanje zašto. Zašto su stvari takve kakve jesu? Mogu li biti bolje? Tu fiksaciju na pitanja društvene pravde možete vidjeti u Platformi naroda (Taylor, 2014), u mojim dokumentarcima i drugim stvarima koje sam napisala. S glazbom je drukčije. To je važan prostor u koji iskliznem iz modusa intelektualke, modusa u kojemu se prepirem, uvjeravam druge i agitiram. U glazbi se ne pokušava biti u pravu ili dokazati da netko nije u pravu ili bodriti ljude za određenu perspektivu ili djelovanje. Bavljenje glazbom podsjeća me da postoje drugi načini bivanja u svijetu. Ja naprosto volim ideje, a svi moji osobni projekti temelje se na pitanjima koja imam i stvarima koje želim naučiti. Ujedno želim napraviti nešto što ću podijeliti s ljudima kao proizvod tog istraživanja – to je moja pedagoška crta. Napisala sam Platformu naroda (Taylor, 2014) pristupačnim stilom, bez puno žargona, tako da je mlada osoba može shvatiti, i u nadi da će tu knjigu propisati kolege nastavnici. Moj idealni čitatelj ili dokumentarni gledatelj jest osoba u dobi između 15 i 25 godina koja je znatiželjna, koja nije osobito stručna, ali stremi znati više i otvorena je uma. PJ: Prema vašoj web-stranici (Hidden Driver, 2015), Propitani život (2008) jest: Niz kontemplativnih šetnji s vodećim teoretičarima, uključujući Judith Butler, Petera Singera, Cornela Westa, Michaela Hardta i druge, u režiji Astre Taylor. Propitani život smjelo izvlači filozofiju iz mračnih zakutaka akademskog svijeta na ulice, podsjećajući nas da se velike ideje rađaju kroz duboku uključenost u gužvu i strku svakodnevnog života, ne u izolaciji od nje.
Filozofija se možda rodila na ulicama i u društvenim borbama, no akademska zajednica svakako igra važnu ulogu u njenoj artikulaciji i širenju. Možete li ocijeniti ulogu akademske zajednice u društvu? Zašto ste se odlučili napustiti sigurnost sveučilištā Ivy League i postati nezavisna sineastica? AT: To je paradoks. Krenula sam autsajderskim putem, ali gajim veliko poštovanje prema intelektualcima koji djeluju u akademskoj zajednici. Posve razumijem zašto ljudi grade konvencionalniju karijeru. Moj je otac bio sveučilišni profesor, i to je prilično dobro zaposlenje. Možete podučavati, istraživati, dobivate stalnu plaću i uplaćuju vam mirovinsko. Sveučilište je mjesto gdje ljudi određenog temperamenta mogu ići i osjetiti vezu između svojega poziva i zanimanja, što je zaista važno. Podijeljenog sam mišljenja u pogledu sveučilišta. S jedne strane, javno obrazovanje stvara te nevjerojatno važne prostore gdje se ljudi potiču i podupiru da misle. Kad sam došla na fakultet, počela sam uživati više nego za kratkog boravka u srednjoj školi, zbog svojih odnosa s mentorima i većeg prostora za samostalno učenje. Istodobno sam veliki idealist, i škola za mene nikad nije bila dovoljno skolastička. Uvijek sam gajila taj ideal zajednice onih koji uče, a diplomski studij nije bio dorastao onome što sam zamišljala, pa sam otišla. 254
Razgovor s Astrom Taylor
Dalje od škole, dalje od tlake
Da budem iskrena, počela sam biti stvarno cinična u vezi s ostankom na sveučilištu. Snimanje filmova tada mi je omogućilo drukčiji pristup intelektualnom životu i vratilo staru snagu. Kao spisateljica i kao redateljica mogu uživati u svim tim ezoteričnim raspravama – mogu uživati u Deleuzeu i Derridi, mogu uživati u analitičkoj filozofiji i utilitarizmu, a mogu se i prepustiti postmarksizmu – ali nisam u situaciji da ili objavljujem o njima ili propadnem. Također sam slobodna miješati teoriju i praksu, što mi je jako važno. Pretpostavljam da sam shvatila kako biti od-školovana kao odrasla osoba. Moja majka i ja šalile smo se da bi to trebalo zvati “odrađivanje” – baš kao što od-školovanje nije protiv učenja, od-rađivanje nije protiv rada i zarađivanja. Umjesto toga, ono nastoji osloboditi produktivno smisleno djelovanje iz okvira rada i kuluka. Sve u svemu, stvarno imam sreće što se mogu ekonomski uzdržavati radeći ono što želim. Kladim se da mi ide mnogo bolje nego što bi mi išlo u akademskoj zajednici, gdje bih mogla zaglaviti u vječno podređenom položaju. Skočila sam s broda koji tone u pravom trenutku – na kraju krajeva, izgledi za dobivanje akademskog zaposlenja nisu dobri. Mnogo je briljantnih, itekako kvalificiranih ljudi koji kucaju na ulazna vrata, tako da je u redu da ja izvodim nešto ludo s ove strane. PJ: Aktivna ste sudionica pokreta Occupy – među ostalim aktivnostima, s drugima ste uredili knjigu Zaposjedni! Prizori iz okupirane Amerike (2011). Kakav je odnos između vašeg umjetničkog rada i aktivizma? AT: Ja zapravo nisam umjetnica, iako sviram glazbu i radim na filmu. Političko je ono što me u osnovi pogoni i volim izazov pronalaženja kreativnih načina da izrazim svoje političke porive. Društvena pravda je moj motor od malih nogu. Ponekad poželim da me pokrenu i drukčiji motivi, ali to sam tko sam. Occupy me silno potiče. U osnovi, bio je to trenutak bez presedana za izražavanje nekih ideja o kojima sam već razmišljala. Kako gradite političku moć? Kako stvarate trajnu društvenu promjenu? Kako se odupiremo financijalizaciji? Pokreti koji smjeraju društvenom prevratu ne javljaju se često, ne traju dugo i nikad nisu savršeni i lagani. Uvijek postoji sukob. Uvijek postoje ljudi koji se ne slažu. Uvijek postoje unutrašnje borbe. Čitanje povijesti pripremilo me za one strane Occupyja koje su odbile mnoge moje drugove. Occupy je odbio mnoge ljude sklone njegovoj temeljnoj tvrdnji glede nejednakosti i nedostatka demokracije u našem društvu. Pametni, uspješni, dobro povezani ljudi otišli bi jer se nisu slagali s nekim sitnim obilježjem ili im se nije sviđao stil prosvjeda. Ili bi prigovarali da se prosvjed ne bi trebao održavati u parku Zuccotti, da bi trebao biti negdje drugdje. Ili da bi “okupatori” trebali zahtijevati ovo ili ono. Ja sam usvojila posve drukčije gledište. Moj je osjećaj bio: to je to. To je ono s čime moramo raditi! Moramo raditi s onime što je pred nama, inače će proći petnaest godina prije nego što se pojavi još jedan ovakav pokret. Nije važno sviđa li vam se ili ne sviđa krug s bubnjevima – ne sviđa se ni meni. Ono što mi se sviđa jest da ljudi u Sjedinjenim Državama govore o klasi i kapitalizmu. 255
Obrazovanje Dalje od škole, dalje od tlake!
Aktivizam je izraz mojih političkih ideja, kao i laboratorij za eksperimentiranje s teorijama i idejama. Koncepti koji mogu biti toliko djevičanski zamrljaju se i izmiješaju u praksi, i to volim. Imate one intelektualne okvire: eto kako ekonomija funkcionira! Ovo je neoliberalizam i eto što čini ljudima! Ovako se akumulira kapital! Ali kad izađete u laboratorij stvarnog života, stvari postanu zbrkane. Protestni pokreti neka su vrsta Petrijevih zdjelica, omogućuju vam da učite i donosite ponovne ocjene. Volim zonu u kojoj se susreću ideje i aktualnost. To je vidljivo i u mojim filmovima. Uzmite scenu s Michaelom Hardtom u Propitanom životu (Taylor, 2008). Njegov brod udari u stijenu, ali on mora nastaviti svoju misao. U Occupyju su bile sve te ljevičarske ideje i ideologije, i to je bio kaos! Možete ili pobjeći ili prihvatiti to i pokušati stvoriti nešto novo. Instinktivno i intelektualno, odupirem se svakoj podjeli između teorije i prakse – za mene je sve to dio zbrke u koju moramo uroniti. PJ: S Laurom Hanna aktivni ste u ogranku pokreta Occupy Wall Street zvanom Strike Debt, koji je “nacionalni pokret ljudi koji se odupiru dugu boreći se za ekonomsku pravdu i demokratsku slobodu” (Strike Debt, 2015). Ovdje ste pokrenuli kampanju Rolling Jubilee, koja otkupljuje dugove ljudi za dio njihove nominalne vrijednosti i nasumce oslobađa dužnike. Kampanja je postigla golem uspjeh – u trenutku pisanja ovog pitanja prikupili ste 701 317 dolara u donacijama i ukinuli 31 982 455,76 dolara duga (Rolling Jubilee, 2015). U članku “Rolling Jubilee je iskra – a ne rješenje” kažete da “kampanja za otkup i ukidanje duga nikad nije bila namijenjena tome da sama po sebi riješi dužničku krizu. To je čin solidarnosti i prilika za javno obrazovanje” (Ross & Taylor, 2012). Koji su glavni argumenti za i protiv takvih projekata koji djeluju “u sustavu i protiv njega”? Koji su mogući putovi nadilaženja otpora dugu onkraj sustava (Holloway, 2002, 2016)? AT: Zeznuto je to. Znamo da ne možemo otkupiti i ukinuti sve dugove na svijetu. Čak i kad bismo imali milijarde trilijuna dolara, ne bismo ih potrošili na dug. Shvaćamo da je nužna dublja transformacija gospodarstva. Bez obzira na to, mislim da sam bila i previše svjesna ograničenja Rolling Jubileeja kad je pokrenut. Nisam shvaćala koliko će on nadahnuti ljude, nisam shvaćala koliko će uzdrmati razmišljanje ljudi i nisam shvaćala kakve će sve mogućnosti otvoriti. Utjecaj je bio prilično dubok. Nadali smo se da će Rolling Jubilee ljudima pokazati štošta: solidarnost, ideju da naša strana može pronaći rupe i hakirati sustav, načelo da se neki ugovori mogu raskinuti, osobito ako su povezani s dugom koji je prije svega nelegitiman i nemoralan. Rolling Jubilee do dan-danas elektrizira ljude – ima nečega u njemu što pobuđuje očekivanja. Očito sljedeće pitanje glasi: što ćete sad s takvim otvaranjem? Znali smo da moramo dovesti projekt na dublju razinu. Ljudi se zadužuju zbog osnovnih stvari koje bi trebale biti javno omogućene, kao što su zdravstvo, obrazovanje i stanovanje. No da bismo postigli ta256
Razgovor s Astrom Taylor
Milijun klikova za stotinu volontera
kvu sustavnu promjenu trebamo političku moć, a trebamo i organizacije koje streme izgradnji takve moći. Zato smo osnovali Debt Collective, novu vrstu sindikata dužnika. To je vrlo hitan eksperiment s obzirom na činjenicu da su tradicionalni sindikati na izmaku. Trebaju nam novi oblici ekonomskog identiteta i solidarnosti. Pokrenuli smo Debt Collective kako bismo objedinili dužničku moć. Naš je stav da dug treba promatrati kao financijsku polugu zaduženih. Želimo reći vjerovnicima: “Naši dugovi su vaša imovina – izvor potencijalne dobiti, ali i potencijalni gubitak.” Već smo pokrenuli jedan uspješan dužnički štrajk, koji je nakon godinu dana doveo do toga da savezna vlada poništi ljudima dugove i najavi novi federalni standard za oprost dugova studentskih zajmoprimaca koje su njihovi koledži prevarili. Da budemo jasni, ljudi ne moraju imati studentske kredite ili hipoteke ili uopće biti pojedinačno u crvenom da bi radili s Dužničkim kolektivom. Mnogi od nas, bez obzira na našu osobnu financijsku situaciju, žive u općinama ili državama koje su propale ili bankrotirale, prvenstveno zato što odbijamo dolično oporezivati bogate u ovoj zemlji – umjesto toga, gradovi i države izdaju obveznice i posuđuju od njih. U tom smislu svi su dužnici i trebamo nove oblike udruživanja koji priznaju tu činjenicu i koji mogu pomoći u organiziranju ljudi pod tim neoliberalnim uvjetima. Prije Rolling Jubileeja (2015) nisam shvaćala koliko su ljudi spremni djelovati. Ljudi u Sjedinjenim Državama su ljuti i znaju da nešto nije u redu. Zapravo im i ne morate reći da stvari nisu kako treba! Ono što oni žele je strategija, kampanja vrijedna njihova ograničenog vremena i energije. Znamo da Rolling Jubilee nije rješenje, nego je zapravo prozor prema moru političkog potencijala koje moramo iskoristiti. Tu se umorim od teorijskog tabora – organiziranje se uvelike razlikuje od teoretiziranja. Organiziranje je premošćivanje podjela među stvarnim ljudima radi izgradnje političke moći. Organiziranje je prljanje ruku, postavljanje zahtjeva i njihovo potkrepljivanje. Ovaj zahtjev možda neće biti rješenje, ali onda ćete postaviti veći zahtjev, zatim još veći, i tako dalje… To je posve različito od uredne i skladne akademske rasprave. MILIJUN KLIKOVA ZA STOTINU VOLONTERA PJ: Putem digitalizacije, umreženo društvo kvantificira (gotovo) sve ljudske aktivnosti i podvrgava ih kapitalističkoj logici učinkovitosti i profita. Međutim, kulturni rad, čija se vrijednost povećava uslijed nepredvidljivosti ljudskog dodira i nepravilnih ritmova mašte i inteligencije, prkosi konvencionalnim mjerama učinkovitosti. Druga zvanja odavno su isključena iz tog prostora, jedinstvena vještina obrtnika automatizirana je montažnom trakom, uvelike kao što je moderni pokret u arhitekturi, da navedemo jedan od mnogih mogućih primjera, izbacio ručno izrađene vitice u korist standardiziranih dijelova i dizajna. (Taylor, 2014: 41 – 42)
257
Obrazovanje Dalje od škole, dalje od tlake!
Koji su glavni uzroci i posljedice otpornosti kulturnog rada spram digitalne revolucije? Kako ona pozicionira kulturni rad u odnosu na prevladavajuće načine proizvodnje i potrošnje? AT: Odgovor na vaše pitanje temelji se na proturječnosti. Kulturni rad na nekoj se razini žilavo odupire jer je još uvijek potrebno ljudsko biće da bi ga obavljalo. Pokušavaju industrijalizirati proizvodnju zvukova i slika, ali na nekoj razini još uvijek im je potreban intuitivni dodir neke osobe kako bi se stvorio ritam, melodija, fraza ili montaža koje će se drugim ljudskim bićima svidjeti. Premda pokušavaju, kompanije još uvijek nisu dokučile kako automatizirati stvaranje popularne pjesme ili bestselera. Dakle, postoji ta otpornost. Istodobno, marketing kulture nije otporan, pa na djelu vidimo industrijalizaciju kulturne distribucije. Kultura mora i dalje biti posredovana, a tu kritiziram ekonomiju pogonjenu oglašavanjem. Ona potiče i nagrađuje gomilanje nasuprot stvaranju, distribuciju u odnosu na proizvodnju, jer je tu čitav profit. Druga stvar na koju ukazujem u Platformi naroda (Taylor, 2014) jest da, iako kultura može biti otporna – još uvijek možebitno trebamo ljudska bića da stvaraju umjetnost – neoliberalizam daje ideji umjetnika drugu svrhu. Etos umjetnika prisvojen je da se prikrije kako se ljudi danas iskorištavaju. Neoliberalizam nas poima kao izolirane slobodne činitelje, kao one koji se upuštaju u rizik – a to se lijepo poklapa s konvencionalnim pogledom na umjetnika. Kao umjetnik ne zaslužujete nikakvu pomoć jer samo želite biti kreativni, jer radite nešto neozbiljno i glupo, neučinkovito i neproduktivno, stoga biste se trebali oslanjati sami na sebe – to je tipično gledište. To je istodobno zastrašujuće i zavodljivo – ljudi su u iskušenju da bace kocku jer, tko zna, mogli bi imati sreće i postati umjetničke zvijezde. Naš gospodarski sustav potiče ljude na svim poljima da na sebe projiciraju stereotip umjetnika koji se upušta u rizik. Takav pogled na umjetnika izaziva, međutim, dublji problem: zašto mislimo da umjetnik ne zaslužuje podršku? Ta dvostruka osuda i uzdizanje umjetnika kao nekoga tko ne zaslužuje sigurnosnu mrežu temelji se na obezvređivanju kreativnosti i rada koji nije neposredno produktivan i profitabilan. PJ: Možemo li istu argumentaciju primijeniti na znanost? AT: To sve više vrijedi i za znanost. Vlade sve manje ulažu u fundamentalnu znanost, a primijenjenu znanost sve više potiče industrija. Ako želite testirati lijek da biste vidjeli nadražuje li neki plastični implantat kožu, onda će vam financirati znanost – jer neka tvrtka ima plastični implantat koji želi prodati. No ako želite učiniti nešto više konceptualno ili građanski svjesno, već je pravi izazov dobiti bilo kakva sredstva. PJ: Internet bjelodano dokida tradicionalne razlike između profesionalaca i amatera – skorašnje promjene u zanimanjima kao što su novinarstvo i umjetnost jasni su primjeri. Koje su glavne posljedice nove dinamike (moći) između profesionalaca i amatera? 258
Razgovor s Astrom Taylor
Milijun klikova za stotinu volontera
AT: Problem je u ekonomiji oskudice, u kojoj sve veće nagrade idu nekolicini ljudi na vrhu. To stvara toksičnu dinamiku gdje ćete ili uspjeti, biti zvijezda i imati golemu publiku, ili ćete pak biti vječiti amater ili pripravnik bez ikakve sigurnosti. To je dinamika koja međusobno konfrontira ljude. Uzmite novinske kuće, koje su, idealno, institucije što podržavaju ljude da budu novinari. Novinari svojedobno nisu morali stalno kultivirati svoj osobni brand. Novinar je mogao biti netko čije ime nije bilo prepoznatljivo – bilo je važno samo da je novinski brend prepoznatljiv. Danas morate svoje ime učiniti dovoljno grandioznim da vas ljudi zaposle jer ćete sa sobom donijeti 100 000 sljedbenika na Twitteru ili prijatelja na Facebooku. U stvari, publikacija čak i ne mari za vaš članak – oni samo žele vaše sljedbenike na Twitteru. Barem djelomično, ta oskudica i nadmetanje oko resursa potiču podjelu između amatera i profesionalaca te pothranjuju tu destruktivnu verziju američkog populizma, antielitizma i antiautoritarnosti umjesto da stvaraju konstruktivnije verzije propitivanja autoriteta. Profesionalci uvelike rade na tome da isključe ne-profesionalce i zadrže svoja lena. Nisu lišeni krivnje. Istraživačko novinarstvo prvorazredan je primjer profesije koja bezostatno zaslužuje kritiku – za stvari poput izvještavanja o nepostojećem oružju za masovno uništenje i izostanka predviđanja gospodarskog sloma 2008. godine. No to što novinari promašuju ne znači da bismo se trebali veseliti smrti profesionalnog novinarstva ili da se javnost u pogledu informacija mora osloniti na hrpu amatera koji dijele svoje stavove na korporativnom Internetu. Trebamo izgraditi bolje institucije, što uvijek znači ulazak u političku ekonomiju i otkrivanje manje profitno usmjerenih načina financiranja. PJ: U umreženim gospodarstvima, stari “romantični stereotip o umjetniku koji se s mukom probija” (Taylor, 2014: 60) prelio se u sve sektore proizvodnje, čime je postao poput svoda za opći trend prekarijarizacije rada. Umjesto proklamiranog oslobođenja, samostalni radnici u svim zvanjima osjećaju nesigurnost, nejednakost i siromaštvo. Atomizirana prekarna radna snaga ne može se organizirati na tradicionalne načine kao što je sindikalizam. Možete li identificirati nove mogućnosti organiziranja i otpora pogodnih za prekarne radnike umreženog društva? AT: Želim samo pojasniti da definicija umreženog društva uključuje sve. To znači ne samo ljude koji su na Internetu, to znači ne samo nekoga tko je na Facebooku ili čemu već – umreženo društvo uključuje sve nas, jer je Internet sve više utkan u naše živote. Kako organizirati ljude pod tim uvjetima mreža, neoliberalizma, poznoga kapitalizma ili financijalizacije? Tamo gdje su sindikati doista jaki, građani bi se trebali boriti da ih zadrže. Da sam u Evropi, da sam u Quebecu, moj bi fokus vjerojatno bio na prilagodbi sindikata i na pomoći da evoluiraju kako bi preživjeli u umreženom društvu. U Sjedinjenim Državama, u društvenoj stvarnosti čiji sam dio, jednostavno nema puno smisla pridruživati se umirućem sindikatu. Ja osobno bila bih riba izvan vode, ali postoji i toliko mnogo ljudi 259
Obrazovanje Dalje od škole, dalje od tlake!
koji se ne mogu priključiti sindikatima iz raznih razloga: jer su studenti, jer su samozaposleni, jer su nezaposleni, jer rade tri ne-sindikalna posla, jer imaju posao koji mrze, što znači da se ne žele priključiti sindikatu, jer se ne žele suočiti s činjenicom da će ga raditi i za pet godina. Moje je rješenje pokušati organizirati ljude na način koji korelira s financijalizacijom. Cilj je okupiti ljude koji su u prekarnim radnim okruženjima i dati im neko sredstvo utjecaja. Mnogo je ljudi spremno priključiti se takvom udruženju, ali su raspršeni. Nisu svi u jednom gradu ili na istome radnom mjestu. Da se vratimo na Debt Collective (2016), dužnici se mogu naći diljem zemlje – što znači da su na Internetu. Tamo ćete 2016. naći ljudska bića. U Debt Collectiveu nastojimo podići odnos s ljudima koje srećemo online na sljedeću razinu. Navodimo ih da se pridruže političkoj organizaciji koja će trajati, a koja se ne bavi samo internetskim peticijama već i izgradnjom moći. Digitalno doba dodaje drugu dimenziju. Toliki pokreti sebe mjere jednostavnim online mjerilima: koliko su peticija isporučili, koliko je ljudi otvorilo njihove e-mailove, koliko su klikova dobili. Na Rolling Jubileeju (2015) okusili smo nešto od toga jer se pri pokretanju vijest o nama brzo proširila nadaleko. Ali danas bih mijenjala milijun klikova za nekoliko stotina ustrajnih volontera. Ima nečega ohrabrujućeg u dobivanju milijuna likeova na Facebooku. Lako je biti zaveden onime što Jodi Dean (2005) naziva komunikacijskim kapitalizmom, ali mislim da naprosto trebamo prijeći preko toga i zapravo se usredotočiti na posvećena ljudska bića, a ne na te prazne brojke. Moramo se oduprijeti neodoljivoj logici digitalizacije, mjerenja i viralnosti – jer to ne pruža moć. Javna svijest i obrazovanje nisu moć. Trebamo izgraditi stvarnu moć da bismo se suprotstavili kapitalu. Kako? To nije nešto što naučite raditi na seminarima iz kritičke teorije na fakultetu. PJ: Dakle, mijenjali biste milijun klikova za nekoliko stotina volontera … Što mislite o organizacijskoj moći mrežnih zajednica? AT: Postoji potencijal, postoje stupice, a u Debt Collectiveu (2016) jednostavno želimo najbolje od oba svijeta. Načelno se ne protivimo viralnosti. No u konačnici nastojimo izgraditi militantnu baznu organizaciju koja se bavi ekonomskim neposluhom. Postoji mnogo problema s online zajednicama: jedan od njih su platforme. Kao što sam napisala u Platformi naroda (Taylor, 2014), online platforme nisu napravljene tako da na njima budemo aktivni građani. Pa ipak, mnogi su ljudi na Facebooku, tako da kao organizatorica moram biti na Facebooku da bih doprla do njih. Možemo biti svjesni nedostataka i rizika te ujedno iskoristiti činjenicu da su ljudi ondje u isto vrijeme. Ima koristi od tih mreža, nećemo im okrenuti leđa, ali to ne znači da vam nužno pomažu u izgradnji moći. Nema tu proturječja, samo uviđanja osnovne činjenice da bi, kad bi moć bila isto što i svijest ili viralnost, svaka glupa stvar u vezi s kojom biste dobili obavijest e-mailom bila riješena – što očito nije slučaj. 260
Razgovor s Astrom Taylor
Stare bitke na novom terenu
STARE BITKE NA NOVOM TERENU PJ: Prekarijat nije samo podzaposlen – on također mora obavljati mnogo neplaćenog rada, poput pisanja biografija i prijavljivanja za natječaje. Tako dolazimo do osobnog brendiranja, koje je, čini se, postalo nužnost u digitalnoj ekonomiji. Koji su glavni problemi s osobnim brendiranjem? AT: Zašto se brendovi razvijaju? Stari brendovi odnosno robne marke razvile su se kad je industrijska proizvodnja bila relativno nova, kad su ljudi prešli s poznavanja osobe koja je prodavala svoju robu na kupnju u supermarketu. Da ugode ljudima, oglašivači su napravili tu lažnu verziju onog starog tipa koji je radio u trgovini, a sada, kao, prodaje te nove proizvode iz masovne proizvodnje. Robna marka postoji jer je došlo do prekidanja ljudskog odnosa. Ali ja sam još uvijek čovjek! Zašto bih imala robnu marku? Čijem interesu služe osobni brendovi? Zašto se to sada događa? Ljudi su o tome počeli govoriti u 1990-ima, kad je nastao prvi dot.com bum, u vremenu koje odgovara promjenama na tržištu rada. Ljudi postaju sve više prekarni i nezaposleni, a osobno brendiranje je pokriće za to. To je način prebacivanja odgovornosti za mnogo dublju ekonomsku preobrazbu na pojedinca. U osnovi, to je način da kažete: to je tvoja krivnja! Da si u dovoljnoj mjeri izgradio osobni brend, bio bi uspješan. Osobno brendiranje također nas smicalicom navodi da se identificiramo manje s radom, a više s kapitalom, manje s radnicima, a više s korporacijom. Kad ste brend, ne zamišljate sebe kao skromnog radnika ili pripravnika već kao direktora, jer vi ste tvrtka. Osobno brendiranje je proizvod trenutnog sustava radnih odnosa i ekonomskog izrabljivanja. Ono prikriva nejednakost koja je u osnovi tog sustava i re-kreira ljude kao male korporativne entitete. U doba Weba 2.0. vaš osobni brend je vaša vidljivost koja je povezana s vašom pozicijom i vašom usađenošću u korporativne online platforme. Osobni brend također obično znači sljedbenike na Twitteru ili dojmove na Snapchatu i tako dalje – savršeno se uklapa u poslovni model dominantnih tehnoloških platformi, pa nije čudo da ti interesi promiču tu ideju. PJ: Sve više upotrebljavamo “besplatne” online servise kao što su Google, Facebook i Twitter. Te usluge plaćamo davanjem svojih osobnih podataka, koji se zatim koriste za oglašavanje raznih roba. Koje su glavne posljedice povećane ovisnosti digitalne ekonomije o oglašavanju? AT: Na neki način, Platforma naroda (Taylor, 2014) odgovor je piscima koji se žale na Internet i na to što on radi našem mozgu. Moja je tvrdnja bila da je ekonomija ključna za razumijevanje učinaka tehnologije, a političku ekonomiju Interneta pogoni oglašavanje i prikupljanje podataka. Što više klikamo, to više kapitala oni akumuliraju. I što više klikamo, to nam više naših uređaja, ili Google ili Instagram, servira personalizirane reklame. Danas je “prirodno” oglašavanje, brendirani sadržaj, ili kako god to već želite nazvati, posvuda. Gledate nešto i mislite da je to neka komedija, 261
Obrazovanje Dalje od škole, dalje od tlake!
a dvije minute kasnije shvatite da je zapravo reklama. Smatram da je takav sadržaj zaista odbojan. Znamo da tvrtke neće financirati određene stvari; znamo da nameću određena ograničenja u smislu sadržaja i forme. U svojoj knjizi opisujem oglašavanje kao svojevrsno umjetno gnojivo, jer novac od reklama kultivira neku vrstu kulturne proizvodnje koju inače ne bismo imali. Dominacija marketinškog novca znači da sve te velike ideje nemaju mjesta na ovom svijetu jer nisu privlačne oglašivačima – koji imaju svoj program. Također mislim da je oglašavanje golem gubitak novca jer su, naravno, oglašivački proračuni ugrađeni u cijenu proizvoda. Ljudi kažu da oglašavanje podupire slobodnu kulturu, ali potrošači plaćaju stotine milijardi dolara za oglašavanje, samo neizravno. Nadalje, postoje i kudikamo dublji problemi – i to nije vijest za bilo koga tko je proučavao taj problem. Napisala sam dugačak članak za The Nation sa Jathanom Sadowskim o tome kako se potrošači obilježuju online (Taylor & Sadowski, 2015). Uglavnom, segmentirani smo na različita tržišta putem naših online profila. Nekima se nude određeni oglasi, drugima se poslužuje nešto drugo. Vama se, kao profesoru, može ponuditi članstvo u teretani, dok se nekom s nižim prihodom može ponuditi brza hrana. Prethodno postojeće društvene nejednakosti povećavaju se putem algoritama. Na djelu je stanovita diskriminacija koja može biti osobito ozbiljna kad se radi o oglasima za posao ili kreditnim ponudama. Tvrtke se praćenjem podataka služe na nove i pokvarene načine, potkopavajući zaštitu potrošača koja je s mukom izborena tokom 1970-ih. Ne radi se samo o tome da jedna osoba sklapa loš sporazum i da mora plaćati višu kamatnu stopu. To je značajan izvor izvlačenja novca koji cilja siromašne, a takve manipulacije također su igrale određenu ulogu u financijskom slomu 2008. godine. PJ: Od svojih početaka Internet je usko povezan s obećanjem individualne slobode i društvene pravednosti. No budući da Internet pokazuje jaku tendenciju stvaranja monopola (Jandrić, 2011), tim utopijskim obećanjima protuslovi kruta zbilja. U intervjuu s Alexanderom Heffnerom kažete: Ono što vidimo nova je moć koja nalikuje staroj moći. Stoga kažem da nemamo digitalnu revoluciju, nego da imamo preraspodjelu. A i stare su hijerarhije prenesene. I dokle god nasjedamo na tu glupu predodžbu da je danas sve drukčije, bit ćemo slijepi za činjenicu koliko je sve isto i koliko se malo promijenilo. Ohrabrujuće je da će stara taktika mijenjanja stvari zapravo funkcionirati. Možemo probrati nešto od tih starih taktika i upotrijebiti ih sada, jer stvari zapravo nisu toliko drukčije. (Taylor & Heffner, 2014)
Koje se taktike iz preddigitalnog doba mogu iskoristiti u suvremenim društvenim pokretima? Kako bismo se trebali postaviti spram njih? AT: Trebamo se organizirati. Moramo izgraditi moć i naći točke na kojima možemo zajednički raditi kako bismo spriječili protok kapitala – jer i dalje živimo u kapitalizmu. Da, danas je to malo zamršenije. Gdje je Google? Google je svugdje i nigdje. No Google još uvijek ima sjedište, još 262
Razgovor s Astrom Taylor
Stare bitke na novom terenu
uvijek ima dioničare, još uvijek ga navodno regulira vlada. Vlade imaju značajnu moć nad svim tim tehnološkim tvrtkama, zbog čega se ove upuštaju u lobističku igru baš kao i svi drugi. Možemo individualno pristupiti privatnosti, što znači da će upućeni umjeti zaštititi svoje osobne podatke, ili pak država može nametnuti osnovni, opći zakon o zaštiti privatnosti koji će zaštititi sve. Googleu bi to bilo mrsko jer bi moglo naštetiti njihovoj dobiti, a i neki tehnološki zagriženici protive se toj ideji jer ne vjeruju da bi vlada ikad mogla igrati pozitivnu ulogu, ali mislim da je to ono što se treba dogoditi. Moramo vidjeti koju ulogu država može igrati i gledati je kao potencijalni izvor moći iznad korporativnih interesa. Mnoge su isturene ličnosti u tehnološkom sektoru libertarijanci i žele da zaboravimo određene povijesne činjenice. Država je uložila i stvorila digitalne tehnologije, ali se tehnologije mitologiziraju kao proizvodi korporativnih inovacija i poduzetnika iz Silicijske doline. Država tu može imati pozitivnu ulogu. Moramo se organizirati kako bismo priječili tokove kapitala i bili kreativni u pronalaženju točaka protuteže sustavu. U rano doba radija većinu emitiranog sadržaja sponzorirale su korporacije. Ljudi su se naposljetku organizirali i borili za nekomercijalne alternative. Američka vlada nije rekla: imajmo javnu radioteleviziju, to bi bilo zbilja lijepo. Ljudi su morali prisiliti vladu da stvori taj prostor, javnost se organizirala protiv činjenice da su interesi oglašivača bili dominantni. Moramo to ponovo raditi, ali ovaj put za digitalnu komunikaciju. Možemo izvući bezbrojne pouke iz povijesti, ali prvo moramo vidjeti koliko nas je zavarala priča o tehnološkoj promjeni i izuzetnosti. U zbilji, usprkos našim visokotehnološkim umreženim igračkama, sadašnji je trenutak šokantno retrogradan. Mediji koje financiraju oglašivači i sadržaj koji financiraju oglašivači vraćaju nas u rane dane televizije i radija. S tvrtkama koje potkopavaju zaštitu potrošača vraćamo se financijskim aranžmanima otprije 1970-ih. S Uberom i drugim platformama koje izbjegavaju zaštitu radnika gubimo cijelo stoljeće radničkih dobitaka i napretka. Sat u neku ruku ide unatrag, unatoč naprednim tehnološkim uvjetima. Morat ćemo ponovo voditi neke stare bitke na tome novom umreženom terenu. Tek će tada biti mjesta za budućnost koja nije zaglavljena u prošlosti što iskrsava.
263
12 . P O G L A V L J E
ZNANJE KAO ZAJEDNIČKO DOBRO I AKTIVISTIČKE PEDAGOGIJE: OD IDEALISTIČKIH POZICIJA DO KOLEKTIVNIH AKCIJA Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić) Marcell Mars aktivist je, nezavisni znanstvenik i umjetnik. Njegov rad ima značajnu ulogu u razvoju civilnog društva u Hrvatskoj i šire. Marcell je jedan od osnivača Multimedijalnog instituta – mi2 (1999) (Multimedijalni institut, 2016a) i Net.kulturnoga kluba MaMa u Zagrebu (2000) (Net.culture klub MaMa, 2016a). Član je Creative Commons tima Hrvatska (Creative Commons, 2016). Pokrenuo je projekt izdavanja digitalnih zapisa EGOBOO.bits pod GNU GPL licencom (2000) (Monoskop, 2016a), sastanke tehničkih entuzijasta u sklopu programa Razmjena vještina (Net.culture klub MaMa, 2016b) te razne događaje i okupljanja u području hakerstva, digitalnih kultura i umjetnosti novih medija. Marcell redovito predaje i vodi radionice o hakiranju, filozofiji slobodnog softvera, digitalnim kulturama, socijalnom softveru, semantičkom webu itd. U razdoblju od 2011. do 2012. Marcell je provodio istraživanja na Studijima vladajuće klase na Akademiji Jan Van Eyck u Maastrichtu, a 2013. bio je stipendist na Akademie Schloss Solitude u Stuttgartu. Trenutno je na doktorskom studiju u Laboratoriju za istraživanje digitalnih kultura na Leuphana Universität u Lüneburgu. Tomislav Medak kulturni je radnik i teoretičar koji se bavi političkom filozofijom, teorijom medija i estetikom. Zagovornik je slobodnog softvera i slobodne kulture te voditelj projekta Creative Commons Hrvatska (Creative Commons, 2016). Radi kao koordinator teorije i izdavačkih djelatnosti u Multimedijalnom institutu / MaMa u Zagrebu (Net.culture club MaMa, 2016a). Tomislav je aktivni suradnik pokreta Pravo na grad (Pravo na grad, 2016). Na hrvatski je preveo brojne knjige, uključujući Mnoštvo (Hardt & Negri, 2009) i Hakerski manifest (Wark, 2006c). Autor je i nastupa u predstavama međunarodno priznatoga zagrebačkog kolektiva BADco (BADco, 2016). Tomislav piše i predaje o politici tehnološkog razvoja te o politici i estetici. Tomislav i Marcell rade zajedno gotovo dva desetljeća. Među njihovim su skorašnjim suradnjama niz aktivnosti vezanih uz projekt Javna knjižnica, uključujući festival HAIP (Ljubljana, 2012.), izložbe u Württembergischer Kunstverein (Stuttgart, 2014.) i u Galeriji Nova (Zagreb, 2015.), kao i koordinirani projekti digitalizacije (2015.), Digitalni arhiv 264
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
O razgovoru
Praxisa i Korčulanske ljetne škole (2016.) te Katalog oslobođenih knjiga (2013.) (u Monoskop, 2016b). Ana Kuzmanić je umjetnica sa sjedištem u Zagrebu i docentica na Fakultetu građevinarstva, arhitekture i geodezije pri Sveučilištu u Splitu, gdje predaje kolegije Crtanje I, Crtanje II, Oblikovanje i Arhitektonska prezentacija. Od 2007. imala je desetak samostalnih izložbi i sudjelovala na brojnim skupnim izložbama u Hrvatskoj, Velikoj Britaniji, Italiji, Egiptu, Nizozemskoj, SAD-u, Litvi i Sloveniji. Suosnivačica je (2011.) i članica međunarodnoga umjetničkog kolektiva Eastern Surf, koji “organizira, producira i sudjeluje u nizu projekata, uključujući izložbe, performanse, video, skulpturu, publikacije i rad na webu” (Eastern Surf, 2017). Anina umjetnička djela kritički dekonstruiraju dominantna društvena čitanja stvarnosti. Istražuju tradicionalne uloge umjetnika i gledatelja, pružajući promatraču aktivnu ulogu u stvaranju umjetničkog djela, stvarajući tako prostor dijaloga i alternativnih iskustava učenja kao platforme za emancipaciju i društvenu transformaciju. Njezina umjetnička praksa, utemeljena na postdisciplinarnom konceptualnom okviru, ostvaruje se kroz istraživanje i izražavanje u različitim medijima smještenima na razmeđi realnosti i virtualnosti. O RAZGOVORU Marcella Marsa poznajem od studentskih dana, ali naši profesionalni putovi tek su se sporadično presijecali. Godine 2013. zamolio sam Marcella za sugestiju u vezi s potencijalnim sugovornicima za ovu knjigu i on me povezao s McKenziejem Warkom. Potkraj 2015., kada smo počeli raditi na našem vlastitom razgovoru, Marcell je uključio Tomislava Medaka. Noviji Marcellovi i Tomislavovi radovi usko su vezani uz umjetnost, pa sam Anu Kuzmanić zamolio za doprinos u tim pitanjima. Od početka razgovora Marcell, Tomislav, Ana i ja povremeno smo osobno raspravljali o njegovim glavnim temama. Ipak, razgovor koji ovdje donosimo odvio se u zajedničkom online dokumentu između studenoga 2015. i prosinca 2016. godine. NET.KULTURA U OSVIT CIVILNOG DRUŠTVA Petar Jandrić i Ana Kuzmanić (PJ & AK): Godine 1999. osnovali ste Multimedijalni institut – mi2 (Multimedijalni institut, 2016a); godine 2000. osnovali ste Net.kulturni klub MaMa (oboje u Zagrebu). Net.kulturni klub MaMa osnovan je (…) sa svrhom promicanja inovativnih kulturnih praksi i kritičkih društvenih pozicija. Kao kulturni centar potiče širok spektar novih umjetničkih i kulturnih praksi povezanih ponajprije s razvojem komunikacijskih tehnologija i novih tendencija u umjetnosti i teoriji: od novo-medijske umjetnosti, preko filma i glazbe pa sve do društveno angažirane filozofske i sociološke teorije, izdavaštva i pitanja kultur-
265
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
nih politika. Posebni naglasak leži na pitanju “slobodnog pristupa” u čemu je MaMa međunarodno prepoznata kao predvodnica u ovom dijelu Evrope. Kao društveni centar MaMa je okupljalište i prostorni resurs na slobodnom / besplatnom raspolaganju raznim inicijativama i udrugama, bilo da promoviraju manjinske identitete (ekološke, LBGTQ, etničke, feminističke i ine) ili kritički propituju ustaljene društvene norme. Kao otvoreni i nekomercijalni prostor u samom centru Zagreba, MaMa je mjesto na kojem se može socijalizirati i neposredno iskusiti kulturnu produkciju koja potiče raznolikost. (Net.culture klub MaMa, 2016a)
Molimo vas da opišete glavne izazove i prilike od osvita hrvatskoga civilnog društva naovamo. Zašto ste odlučili osnovati Multimedijalni institut – mi2 i Net.kulturni klub MaMa? Kako se to odvijalo? Marcell Mars i Tomislav Medak (MM & TM): Formativni kontekst našeg rada bio je obilježen procesom raspada Jugoslavije, građanskim ratovima koji su uslijedili i usponom autoritarnih nacionalizama početkom 1990-ih. Usred sveopćeg previranja i bratoubilačkog krvoprolića, tri će činitelja definirati ono što danas smatramo civilnim društvom u hrvatskom kontekstu. Kao prvo, novostvorena hrvatska država – u težnji za etničkom, vjerskom i društvenom homogenošću – počivala je na premisi radikalnog isključivanja manjina. Drugo, novostvorena država demontirala je široku institucionalnu osnovu društvene i kulturne raznolikosti koja je postojala pod socijalizmom. Treće, novostvorena država slijedila je svoj nacionalistički projekt u okviru kapitalističke demokracije. Politički nepoželjne manjine i disidentske oporbene skupine bile su posljedično gurnute na margine društva, no ipak im se, u skladu s demokratskim sustavom, moralo omogućiti zakonito djelovanje izvan države, njezinih lojalnih institucija i njezinoga nacionalističkog konsenzusa – kao civilnog društva. U okolnostima međuetničkog sukoba, koji je mnoge ljude doveo u izravnu ili neizravnu opasnost, antiratne grupe i aktivističke skupine za ljudska prava kao što je Antiratna kampanja pružale su kišobran pod kojim su politički, studentski i kulturni aktivisti svih boja i vrsta mogli naći zajednički kontekst. U tom je kontekstu i visoki modernizam kulturne proizvodnje iz jugoslavenskog razdoblja, izgnan iz javnih ustanova, pronašao utočište i kontinuitet. Naš labavi kolektiv, koji će se kasnije okupiti oko Multimedijalnog instituta i MaMe, presudno su oblikovale dvije okolnosti. Prvi je bio sudjelovanje Antiratne kampanje, njezine BBS16 mreže ZaMir (Monoskop, 2016c), a naročito njezina časopisa Arkzin, u ranoj evropskoj mrežnoj kulturi. Drugo, Institut otvoreno društvo, koji je 1990-ih financirao velik dio alternativnih i opozicijskih aktivnosti, krajem tisućljeća pomalo Engl. Bulletin Board System – elektronička oglasna ploča, računalni sustav koji je bio svojevrsna preteča Interneta.
16
266
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Net.Kultura u osvit civilnog društva
je prestajao djelovati. Budući da je Institut otvoreno društvo počeo od svojih raznovrsnih aktivnosti osnivati zasebne organizacije, pa su tako nastali Hrvatski pravni centar, Centar za suvremenu umjetnost i Centar za dramsku umjetnost, aktivnosti vezane uz razvoj Interneta završile su pod okriljem Multimedijalnog instituta. Prvi činitelj oblikovao nas je kao aktiviste i rane usvojitelje kritičke digitalne kulture, a drugi faktor pružio nam je organizacijsku platformu za početak zajedničkog rada. Godine 1998. Marcell je bio prva osoba pozvana da radi s Multimedijalnim institutom. On je pozvao Vedrana Gulina i Teodora Celakoskog, koji su pak pozvali druge ljude, i skupina je organski narasla do sadašnjeg oblika. Prije nego što smo se okupili oko Multimedijalnog instituta, radili smo na raznim projektima kao što su osnivanje kiberkulturne platforme Labinary u prostoru što ga je vodila umjetnička inicijativa Labin Art Express, u nekadašnjem rudarskom gradiću Labinu, na sjeverozapadu Istre. Kad smo krenuli raditi, međutim, počeli smo širiti te aktivnosti i istraživati različite mogućnosti za politički i kulturni aktivizam koje su nudile digitalne mreže. Jedan od ranih projekata bio je “Radioactive” – inicijativa koja je okupila široku skupinu aktivista i koja je trebala rezultirati hibridnim internetskim/FM radiom. Radio nikad nije pokrenut, no projekt je iznjedrio mnoge aktivnosti vezane uz nove medije i aktivizam u duhu “nemojte mrziti medije, postanite mediji”. U tim ranim danima naše aktivnosti bile su izrazito usmjerene na tehnološku pismenost i obrazovanje; usto smo gajili silno zanimanje za političku teoriju i filozofiju. Ipak, najznačajnija aktivnost u to vrijeme bila je otvaranje Net.kulturnog kluba MaMa u Zagrebu 2000. godine (Net.culture club MaMa, 2016a). PJ & AK: Što vas je nadahnulo da osnujete Net.kulturni klub MaMa? MM & TM: Nije nam bilo stalo do toga da nastavimo s onime što je Multimedijalni institut radio pod Institutom otvoreno društvo, a u to je, među ostalim aktivnostima, spadalo i osnivanje prvoga o državi neovisnog pružatelja internetskih usluga ZamirNeta. Zbog sve veće dostupnosti Interneta i računalnog hardvera, zadaća pomaganja političkim, kulturnim i medijskim aktivistima da dospiju na mrežu postala je manje značajna. Umjesto toga, smatrali smo da bi bilo mnogo važnije otvoriti prostor u kojemu bi ti aktivisti mogli raditi zajedno. Na pragu tisućljeća, institucionalna isključenost i pristup fizičkim resursima (uključujući prostor) koji su bili potrebni za organiziranje, zajednički rad i predstavljanje tog rada bili su prijeki problem. MaMa je bila jedan od tri neovisna kulturna prostora u Zagrebu – glavnom gradu Hrvatske, s gotovo milijun stanovnika! Institut otvoreno društvo dao nam je bespovratna sredstva da obnovimo nekadašnju donjogradsku štavionicu kože u ruševnom stanju i opremimo je najsuvremenijom tehnologijom u rasponu od servera do DJ pultova. Ti su resursi bili besplatno dostupni svekolikoj javnosti. Mnogi umjetnici, ljudi iz medija, tehnolozi i politički aktivisti odmah su počeli pokretati vlastite programe u MaMi. Naše su se aktivnosti kretale od uspostave umjetničkih poslužitelja usmjerenih na podršku umjetničkim i kulturnim projektima na Internetu (Monoskop, 2016d) do obrazovnih 267
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
aktivnosti vezanih uz tehnologiju, kulturnih programa i izdavaštva. Do 2000. pomalo je popustio stisak nacionalizma u našem društvu, a u prvi plan izbila su pitanja koja su se ticala kapitalističke globalizacije. U MaMi je to razdoblje bilo obilježeno alter-globalizacijom, Indymedijom, mrežnim razvojem, istočnoevropskim net.artom i kritičkom teorijom medija. Objedinjavanje tih interesa i aktivnosti dovelo je do mnogih važnih zbivanja. Na primjer, ubrzo nakon otvaranja MaMe 2000. godine skupina mladih glazbenih producenata i entuzijasta pokrenula je svakodnevni glazbeni program sa živim nastupima, DJ sesijama i sastancima u cilju razmjene savjeta i trikova u vezi s produkcijom elektronske glazbe. Usporedo su nas sve više privlačili slobodni softver te etos i logika u njegovoj podlozi. Jugoslavensko naslijeđe društvenog vlasništva nad sredstvima za proizvodnju i radničkog samoupravljanja navela nas je na pomisao kako bi se kolektivizirani oblici kulturne proizvodnje, bez isključivanjā privatnog vlasništva, mogli proširiti onkraj svijeta slobodnog softvera. Tako smo neke prijatelje glazbenike nagovorili na pokretanje projekta besplatnog izdavanja digitalnih zapisa EGOBOO.bits i na objavljivanje njihove glazbe, zajedno s filmovima, videoradovima i književnim tekstovima drugih umjetnika, pod slobodnom javnom licencom (GNU GPL). Projekt EGOBOO.bits ubrzo je postao jedinstveno uspješan: producenti kao što su Zvuk broda, Blashko, Plazmatick, Aesqe, No Name No Fame i Ghetto Booties strelovito su se penjali na toplistama, pod istom etiketom postupno se okupilo pedesetak producenata i sastava, a umjetnici su kod nas održavali redovite radionice za DJ-eve, editiranje zvuka, VJ-ing, videoeditiranje i suradničko pisanje u školama i na našem ljetnom kampu Otokultivator. To nas je nadahnulo da počnemo raditi na alternativama režimu autorskih prava i na pitanjima pristupa znanju i kulturi. PJ & AK: Civilno društvo je kolektivno svjesno, koje pruža protutežu nacionalnim i korporativnim agendama i služi kao moćan društveni korektiv. Dakle, prilikom pokretanja američke invazije na Irak, Net.kulturni klub MaMa odbio je 100 000 dolara potpore od Američke agencije za međunarodni razvoj jer je invazija bila: a) presedan zasnovan na opravdanju preventivnog rata, b) vodila se bez obzira na legitimne procese međunarodne zajednice, i c) vodila se korporativnim interesima u smislu kontrole nad prirodnim resursima (Multimedijalni institut, 2003., u Razsa, 2015: 82).
Pa ipak, samo nekoliko tjedana poslije, MaMa je prihvatila 100 000 dolara potpore od njemačke države – što je izazvalo široku javnu raspravu (Razsa, 2015; Kršić, 2003; Stubbs, 2012). Kako gledate na tu raspravu sada kad su se strasti stišale? Odnosno, općenito, kako odlučujete čiji ćete novac prihvatiti, a čiji odbiti? Kako odlučujete gdje ćete objavljivati, izlagati, s kim ćete raditi? Kakav je odnos između idealizma i pragmatizma u vašem radu? MM & TM: Naša se odluka čini opravdana, ali beznačajna uzimajući u obzir ono što je uslijedilo nakon toga povijesnog trenutka. Jednostrana odluka 268
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Net.Kultura u osvit civilnog društva
SAD-a i saveznika o invaziji na Irak u ožujku 2003. bila je utjelovljenje kako poraza globalnih prosvjednih pokreta koji su se borili protiv neoliberalne globalizacije od početka 1990-ih, tako i epohalnoga krvoprolića što ga rat protiv terorizma i njegova neprekidna ponavljanja izazivaju sve do dana današnjeg. Danas militarizirani i privatizirani sigurnosni režimi slijede mreže dobavnih lanaca koji se protežu preko granica i koji su postali ključni i za globalne krugove proizvodnje i distribucije (vidi Cowen, 2014). Za SAD, našega globalnog policajca, uvođenjem bespilotnog naoružanja i raznih tehnologija za asimetrično ratovanje troškovi ratovanja u ljudskim životima svedeni su na nulu. Upotrebom dronova i robota ubojica ne mora se više suočavati s vlastitim žrtvama, stoga beskonačan rat postaje politički prihvatljiv. Niski troškovi rata doveli su do toga da su međunarodnim institucijama odgovornima za mirno rješenje međunarodnih sukoba kao što je UN ruke sve više vezane. Naša odluka iz 2003. imala je teške posljedice za organizaciju. U kapitalističkom društvu plaće je moguće osigurati oslanjajući se na tržište ili na državu ili pak na privatna sredstva. Sredstva USAID-a predstavljala su našu prvu veću potporu nakon početnog ulaganja Instituta otvoreno društvo i značila su da možemo zaposliti neke ljude iz naše zajednice kroz iduće dvije godine. No u isto je vrijeme USAID postao izravno upleten u Irak i podupirao je američku vojsku te razne privatne kompanije kao što je Halliburton u prisvajanju i pustošenju iračkoga gospodarstva. Stoga nije bilo savjesno nastaviti primati novac od njih. S obzirom na njezinu moralnu i egzistencijalnu težinu, odluka da vratimo novac donesena je na skupštini našeg udruženja. Ljudi koji su ostali bez plaća predstavljali su jezgru zajednice koju smo gradili između 2000. i 2003. ponajprije kroz ljetni kamp Otokultivator i Summer Source Camp (Tactical Tech Collective, 2016). Druga sredstva koja smo primili nešto kasnije iste godine od Savezne kulturne zaklade njemačke vlade raspodijeljena su između više kulturnih organizacija i utrošena na aktivnosti koje će poslije utrti put za Pravo na grad (2016.). Međutim, i dalje nismo mogli platiti ljudima koji su odlučili vratiti novac USAID-a, pa su oni morali pronaći druge poslove. Novac uvijek dolazi uz određene uvjete, a iznošenje sudova ne uzimajući u obzir specifičan ekonomski, povijesni i organizacijski kontekst lako dovodi do apolitičnog moraliziranja. Držimo se određenih načela koja ne dovodimo u pitanje – ne radimo s korporacijama, egalitaristi smo kad je riječ o zaradi, naše su aktivnosti besplatne za javnost. No, u političkim aktivnostima idealističke pozicije imaju smisla samo dok djeluju. Stoga je naš idealizam posve pragmatičan. Prema sličnim načelima zamišljamo ideal knjižnice. Duboko smo svjesni da je stvarnost složenija od naših ideala. No, kolektivan osjećaj smisla nadahnut idealom može potaknuti na korisno kolektivno djelovanje. To je srž naših interesa… PJ & AK: Od 2000-tih mnogo je vode proteklo ispod mosta. Od uništene poslijeratne zemlje Hrvatska je postala članica Evropske unije, što donosi 269
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
brojne prednosti i probleme. Koji su najveći današnji izazovi u održavanju Multimedijalnog instituta i njegovih projekata? Koji su vaši planovi za budućnost? MM & TM: Od samih početaka Multimedijalni institut / MaMa imao je dvojak pristup. Oduvijek je podupirao ljude koji rade u organizaciji i uz nju u njihovim raznolikim interesima uključujući digitalnu tehnologiju i informacijske slobode, političku teoriju i filozofiju, suvremenu digitalnu umjetnost, glazbu i film. Istodobno je snažno usmjeren na transformaciju društva i institucija. U početnim trenucima hrvatske nezavisnosti 1991., koji su bili obilježeni ratom, etničkim čišćenjem i nametanjem neprirodnoga jednonacionalnog identiteta, progresivna i modernistička kultura prigrlila je političku alternativu antiratnog pokreta. U tim se uvjetima, koji su značili ograničavanje pristupa javnim resursima, hrvatsko civilno društvo razvijalo 1990-ih godina. Kako bismo doskočili problemu uskraćivanja pristupa financijskim i prostornim resursima civilnom društvu od 2000. organiziramo kolektivne akcije s brojnim kulturnim djelatnicima iz cijele zemlje kako bismo stvorili alternativne putove za pristup resursima – mreže za uzajamnu potporu, dijeljene prostore, javno financiranje, alternativne oblike financiranja. Za čitavo to vrijeme organizacijski posao bio je implicitno sadržan u razumijevanju zajedničkih dobara koja se oslanjaju na dva izvora – društveni ugovor zajednice otvorenog softvera te naslijeđe društvenog vlasništva iz doba socijalizma. Nešto kasnije to se načelo razvijalo prema intersekcionalnoj borbi za prostornu pravdu te protiv privatizacije javnih usluga koja se okupila oko pokreta Pravo na grad (od 2007. do danas) (Pravo na grad, 2016) te u kampanji protiv monetizacije državne mreže autocesta iz 2015. godine. Početkom 2016., kad je u Hrvatskoj nakratko došla na vlast koalicija glupave tehnokracije i fanatične radikalne desnice, činilo se da će u samo nekoliko mjeseci mnoga institucionalna postignuća iz prethodnih petnaest godina biti dokinuta. U trenutku pisanja ovog teksta (ponovo) prijeti urušavanje širega društvenog i institucionalnog konteksta. Naša trenutna situacija donekle odražava atmosferu jugoslavenskih građanskih ratova 1990-ih godina. Pa ipak, hrvatski zaokret prema desnici strukturno je usporedan s nedavnim zaokretom udesno koji se zbiva u većem dijelu Evrope i diljem svijeta. Kao posljedica globalne neoliberalne fleksibilizacije (race to the bottom, utrke do provalije) te rata protiv terorizma, obespravljena radnička klasa usmjerava svoje strahove na imigraciju i inzistira na povratku nacionalističkih vrijednosti u raznim oblicima koje im predlaže neodgovorni politički establišment. Ako sami nisu pošteđeni ponižavajućeg osjećaja da su nadvladani i obespravljeni zahvaljujući neoliberalnoj utrci do provalije, zašto bi suosjećali s onima koji dolazi s osiromašene (polu)periferije ili sa žrtvama previranja koja su buknula zahvaljujući beskrajnom ratu protiv terorizma? Ako globalizacija svodi njihovu životnu perspektivu ni na što, zašto ne bi vidjeli rješenje vlastitih prilika u povratku režimu etatističkog nacionalizma? 270
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Lokalne povijesti i globalne stvarnosti
Mi u Multimedijalnom institutu / MaMi namjeravamo i dalje djelovati protiv urušavanja konteksta kroz intersekcionalno organiziranje i aktivizam. Nastavit ćemo s kulturnim programima, objavljivanjem knjiga i organiziranjem Human Rights Film Festivala. S ciljem artikuliranja, formuliranja i dokumentiranja godina praktičnog iskustva nastojimo osnažiti svoj fokus na istraživanje i pisanje o kulturnoj politici, tehnološkom razvoju i političkom aktivizmu. Projekt Memory of the World / Javna knjižnica nastavit će razvijati alternativne infrastrukture za pristup te razvoj novih i postojećih mreža solidarnosti i javnog zastupanja znanja kao zajedničkog dobra. LOK ALNE POVIJESTI I GLOBALNE STVARNOSTI PJ & AK: Vaši interesi i aktivnosti pretežno su usredotočeni na informacijske i komunikacijske tehnologije. Pa ipak, velik dio vašega društvenog angažmana odvija se u Istočnoj Evropi, koja baš i nije rasadnik tehnoloških inovacija. Možete li opisati dinamiku rada s periferije na pitanjima koja se otvaraju u globalnim centrima moći (kao što je Silicijska dolina)? MM & TM: Računala u njihovu današnjem obliku razvijala su se ponajprije u poslijeratno doba u Sjedinjenim Državama. Njihov je razvoj započeo za potrebe vojske za izračune u matematici i fizici potrebne za razvoj nuklearnog oružja i protuzračnu obranu, no uskoro su ujedinjena s naporima u rješavanju računovodstvenih, logističkih i administrativnih problema u različitim poljima kao što je komercijalni zračni prijevoz, vladine usluge, banke i financije. Na koncu su se tom međudjelovanju vojske i ekonomije pridružili zanesenjaci, hobisti i amateri, koji su odredili povijesni razvoj računala (mainframe, mikroračunala i osobnih računala). Ta je povijest zapisana u kanonskim knjigama o povijesti računalstva kao što je Kompjuteraši preuzimaju konce: računala, programeri i politika stručnog znanja (The Computer Boys Take Over: Computers, Programmers, and the Politics of Technical Expertise). U njoj Nathan Ensmenger (2010: 14) piše: “termin kompjuteraši počeo je označavati u širem smislu ne samo stvarne računalne stručnjake nego i čitavo mnoštvo pametnih, ambicioznih i tehnološki naprednih stručnjaka koji su se pojavili neposredno nakon rata”. Veoma malo kanonskih knjiga o povijesti računalstva bavi se drugim pričama. No iz njih se može mnogo naučiti. Bilo da je riječ o knjizi Od Newspeaka do Cyberspeaka (From Newspeak to Cyberspeak, 2002) Slave Gerovitcha, koja pripovijeda o povijesti sovjetske kibernetike, ili o knjizi Kibernetički revolucionari (Cybernetic Revolutionaries, 2011) Eden Medine, koja donosi pregled socijalističkoga kibernetičkog projekta u Čileu tokom Allendeove vladavine ili o nedavnoj knjizi Benjamina Petersa Kako ne umrežiti naciju (How Not to Network a Nation, 2016), koja opisuje povijest sovjetskog razvoja internetske infrastrukture. Mnoge (druge) povijesti tek treba čuti i zapisati. A kad se te povijesti zapišu, različite stvari izlaze na vidjelo: geopolitika, klasa, rod, rasa i štošta drugo. 271
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
Počeci Interneta sa svojim dovitljivim igrama i eksperimentima s medijem bili su vrlo uzbudljivi. Velike korporativne stranice nisu se mnogo razlikovale od amaterskih stranica, pa čak ni od parodija. (Neuobičajena) blizina pozicija moći koju je omogućio Internet omogućila je mnoge (medijsko-umjetničke) intervencije, (preporod) manifestā, uspostavu (pseudo-)institucija… U tom ranom razdoblju internetske povijesti i zemljopisa veoma je važna uloga (internetske supkulture) Istočne Evrope. Nadahnut Aleksejem Šulginom, Lev Manovič napisao je “O totalitarnoj interaktivnosti” (1996.), čuveni članak u kojemu se bavi razlikama u shvaćanju Interneta na Zapadu i na Istoku. Na Zapadu je interaktivnost, tvrdi Manovič, savršeno sredstvo za ideje demokracije i jednakosti. Na Istoku je pak interaktivnost tek još jedan oblik (medijske) manipulacije. Dvadeset godina kasnije čini se da je Istočna Evropa bila dobro pripremljena za ono što će Internet postati. PJ & AK: Dominantan (povijesni) narativ informacijskih i komunikacijskih tehnologija pretežno je baziran u Sjedinjenim Državama. Međutim, Silicijska dolina nije jedini igrač… Koje su osnovne razlike između pristupa digitalnoj tehnologiji u SAD-u i Evropi? MM & TM: Živahna evropska scena, koja je jednako uključivala Istočnu Evropu, devedesetih je bila središte kritičkog razmišljanja o Internetu i njegovoj spontanoj “kalifornijskoj ideologiji” (Barbrook & Cameron, 1996). Kritička kultura u Evropi i njezinim istočnim “zemljama u tranziciji” imala je vrlo specifičan institucionalni krajolik. U Zapadnoj Evropi umjetnost, mediji, kultura i “post-akademska” istraživanja u humanističkim znanostima bila su mahom javno financirana. U Istočnoj Evropi razvoj civilnog društva financirale su razne međunarodne zaklade, poput Instituta Otvoreno društvo, odnosno Soroseve fondacije. Kritični novi mediji i kritička umjetnička scena igrali su važnu ulogu u tom krajoliku. Širok raspon inicijativa, medijski laboratoriji, mailing liste, festivali i projekti poput Next5minutes (Amsterdam / Rotterdam), Nettime & Syndicate (mailing liste), Backspace & Irational.org (London), Ljudmila (Ljubljana), Rixc (Riga), C3 (Budimpešta) i drugi tvorili su labavu mreža istraživača, teoretičara, umjetnika, aktivista i drugih kulturnih radnika. Ta je mreža bila daleko od toga da bude isključivo evropska. Bila je vrlo dobro povezana s projektima i inicijativama iz Sjedinjenih Država kao što su Critical Art Ensemble, Rhizome i Thing.net, s projektima u Indiji kao što je Sarai i s borbama zapatista u Chiapasu. Značajno obilježje te labave mreže bio je njihov uzajamno koristan odnos s relevantnim evropskim umjetničkim festivalima i ustanovama kao što su Documenta (Kassel), Transmediale / HKW (Berlin) ili Ars Electronica (Linz). Kritični novi mediji i umjetnost mogli su se u pravilu razmatrati samo u konceptualnom sklopu hibridnih institucija, konferencija, foruma, festivala, (kuriranih) izložbi i performansa – i sve to odjednom! Multimedijalni institut bio je aktivan dio te povijesti, tako da baš i ne čudi što je projekt Javna knjižnica imao sličan put razvoja i kontekstualizacije. 272
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Lokalne povijesti i globalne stvarnosti
Međutim, evropske hakerske zajednice rijetko su se družile s ekipom iz kritičke digitalne kulture. Ovo nije mjesto za opsežno predstavljanje povijesne putanje različitih hakerskih zajednica, ali uz rizik od grubog pojednostavljivanja evo vrlo kratke genealogije. Najraniji evropski hakerski savez bio je njemački Chaos Computer Club (CCC) osnovan 1981. godine. Već početkom osamdesetih CCC je počeo javno otkrivati (sigurnosne) slabosti korporativnih i vladinih računalnih sustava. Međutim, njihov fokus na digitalna prava, privatnost, cyberpunk/cypherpunk, šifriranje i sigurnosna pitanja prevladao je nad drugim oblicima političkog aktivizma. CCC je bio vrlo uspješan u otvaranju pitanja, oblikovanju javnih rasprava i utjecanju na širok spektar javnih aktera, od zagovaranja digitalnih prava do političkih stranaka (poput Zelenih i Piratske stranke). Međutim, za razliku od talijanskih i španjolskih hakera, CCC se nije udruživao s drugim društvenim odnosno političkim pokretima. Talijanski i španjolski hakeri, na primjer, bili su u mnogo većoj mjeri integralan dio autonomističkih/anarhističkih, političkih i društvenih pokreta, a tu su tradiciju zadržali sve do dan-danas. PJ & AK: Možete li tu analizu proširiti na Istočnu Evropu, a napose na bivšu Jugoslaviju? Koje su distinktivne značajke (razvoja) hakerske kulture na tim područjima? MM & TM: Uz daljnji rizik od grubog pojednostavljivanja u genealogiji, istočnoevropske hakerske zajednice nastale su prilično kasno – vjerojatno zbog turbulentnih gospodarskih i političkih promjena kroz koje je Istočna Evropa prolazila nakon 1989. godine. U MaMi smo vodili program g33koskop (2006. – 2012.) s ciljem da se “istraži opseg (pojma) geek” (Multimedijalni institut, 2016b). Važan dio programa bio je prikupljanje priča od entuzijasta, hobista odnosno “geekova” koji su nekad, u najranije doba (osobnog) računalstva u Jugoslaviji, bili uključeni u “uradi sam” zajednice. Od tih tvoraca prvih osmobitnih računala, urednika uradi-sam časopisa i drugih ranih entuzijasta mogli smo naučiti da su tehnička i omladinska kultura bile snažno institucionalno podržane (npr. u klubovima širom zemlje zvanim Narodna tehnika). Međutim, socijalistički režim nije adekvatno prepoznao važnost i horizont društvenih promjena koje su proizlazile iz (pukog) obrazovanja i (široko rasprostranjene) upotrebe osobnih računala. Umjesto toga, inzistirao je na nemogućoj misiji vlastite industrijske proizvodnje kompjutera kako bi sačuvao autonomiju na svjetskom tržištu informatičke tehnologije. Kakva užasna pogreška… Pošteno govoreći, mnoge druge zemlje u tom razdoblju smatrale su da su sposobne ostvariti vlastitu, autonomnu proizvodnju računala – tako da je ta pogreška odražavala duh vremena i uvjete nejednakoga ekonomskog i znanstvenog razvoja. Osvrćući se na rane dane računalstva u bivšoj Jugoslaviji, mnogi geekovi danas sebe vide kao društvene vizionare i avangardu. Tokom 1990-ih diljem Istočne Evrope, nažalost, nisu uspjeli artikulirati značajan politički program, osim borbe protiv monopola telekomunikacijskih tvrtki. U sva273
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
kodnevnom životu većina tih ljudi uživala je u prilikama i povlasticama rada na brzo rastućem tržištu informatičke tehnologije. Širom bivše Jugoslavije entuzijasti su pokrenuli lokalne Linux korisničke skupine: HULK u Hrvatskoj, LUGOS u Sloveniji, LUGY u Srbiji, Bosni i Hercegovini te Makedoniji. U duhu svog vremena, mnoge od tih skupina usredotočile su se na pokušaj uvjeravanja poslovnog svijeta da je besplatni i softver otvorenog koda (u to vrijeme GNU/Linux, Apache, Exim …) održivo IT rješenje. PJ & AK: Možete li opisati daljnji tok zbivanja u borbi između zagovornika vlasničkog softvera i Pokreta za slobodni softver? MM & TM: Bilo je to vrijeme kad su internetski divovi poput Googlea, Amazona, eBaya ili Facebooka izgradili svoja carstva na temelju slobodnog softvera i softvera otvorenog koda. GNU opća javna licenca, s čuvenim sloganom “slobodan kao u slobodnom govoru, a ne slobodan [free, besplatan] kao u besplatnom pivu” (Stallman, 2002), bila je dovoljno jaka da ospori vlasnički režim svijeta softverske proizvodnje. U međuvremenu, Silicijska dolina eksperimentirala je s različitim pristupima protiv izazova slobodnog softvera kao što su “tivoizacije” (sustavi koji sadržavaju softver zasnovan na copyleftu, ali nameću hardverska ograničenja softverskim modifikacijama), “ograđeni vrtovi” (sustavi u kojima nositelji ili pružatelji usluga kontroliraju aplikacije, sadržaje i medije, ujedno sprečavajući njihovu interakciju sa širim internetskim ekosustavom), “softver-kaoservis” (sustavi gdje softver ima središnjeg domaćina i licencira se putem pretplate). Kako bi podržala te strategije ograđivanja i njihovo pretvaranje u profit, Silicijska dolina je razvila strategije ulaganja poduzetničkog kapitala ili otkupa financijskom polugom od privatnog kapitala radi zatvaranja vlasničke praznine preostale nakon uspjeha projekata proizvodnje među jednakima zasnovane na zajedničkim dobrima, gdje velik broj ljudi razvija softver u suradnji putem Interneta bez isključivanja po imovini. (Benkler, 2006) Nastupilo je i razdoblje kad se činilo da će kulturni radnici, umjetnici i hakeri slijediti uspješni model Pokreta za slobodni softver i graditi univerzalnu platformu temeljenu na zajedničkim dobrima za kulturu, umjetnost, znanost i znanje koji bi se proizvodili među jednakima, razmjenjivali i distribuirali – bilo je to vrijeme pokreta Creative Commons. No ta se vizija nikad nije materijalizirala. Nije pomoglo ni to što su start-upovi bez ikakvih poslovnih modela (npr. De.lic.io.us (knjižne oznake), Flickr (fotografije) YouTube (video), Google Reader (RSS agregator), Blogspot i drugi) rado svoje usluge pružali besplatno, dopuštali suradnicima da koriste licence Creative Commonsa (uglavnom licence koje su ograničavale komercijalnu upotrebu i prilagodbe), kustosima vijesti da dijele i gomilaju relevantan sadržaj, a časopisu Time da tvrdi kako ste “vi” (što znači “svi mi”) Osoba godine (Time Magazine, 2006). PJ & AK: Možete li opisati uzajamno djelovanje Pokreta za slobodni softver i radikalno kapitalističke start-up kulture Silicijske doline te ga smjestiti 274
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Društveni život digitalnih tehnologija
u širi kontekst političke ekonomije razvoja softvera? Koje su njegove posljedice za hakerski pokret? MM & TM: Prije ekonomskog sloma 2008. godine, u samo nekoliko godina većina tih start-upova i usluga rasprodana je nekolicini poslovnih ljudi koji su mogli zaraditi na njihovim platformama, korisnicima i korištenima (uglavnom putem oglašavanja) ili ih istisnuti (uglavnom putem eksponencijalnog rasta Facebooka i njegova “čarobnog” mrežnog efekta). Naposljetku su gotovo svi pogođeni start-upovi i usluge zatvoreni (posebno oni koje je kupio Yahoo). Unatoč tomu, “zlatno” korporativno razdoblje start-upa donijelo je golem entuzijazam i uvjerenje da poduzetnički duh, pothranjivan bilo pojedinačnim genijem ili kolektivnim nastojanjem (tj. nastojanjem mnoštva), može spasiti svijet. U tom je razdoblju, što nimalo ne čudi, ideja hakerskih laboratorija/prostora eksplodirala. Fenomenalni (samo)replicirajući brzi prototipovi, 3D pisači, uradisam, Internet Stvarī počeli su rezonirati s (mladim) kreatorima širom svijeta. Nažalost, GNU GPL (u to vrijeme v.3) prestao je biti prioritet. Infrastruktura slobodnog softvera počela se uzimati zdravo za gotovo, a zaneseni ples na ramenima divova postao je najpopularnija vježba. Ponovno brendiranje postojećih Unixovih usluga (finger > twitter, irc > slack, talk > im) odnosno osmišljavanje “posljednjih krikova” korisničkog doživljaja (koji su često bili trivijalni poput zaobljivanja uglova tipaka) često je bilo dovoljno dobar razlog da se omeđi projekt, priredi prezentacija, stvori novi start-up što ga podupire anđeoski investitor i gaji se nada u pobjedu u igri mrežnih efekata. Softverski stog koji je pokretao te projekte obično je bio (gotovo) u cijelosti GNU GPL (poslužitelj + klijent), ali dijelovi napravljeni u OSXu (odobreni kao “pravi” Unix ispod haube) ostali bi zatvoreni. Na taj bi se način projekti iz svijeta zajedničkih dobara prebacili u svijet biznisa. Kako bi se odalo poštovanje zajednici otvorenog koda i zadržao se vlastiti ugled “dobroga građanina”, izvorni kôd mnogih softverskih komponenti objavljen je na GitHubu – što je po sebi vrhunski primjer te igre ograđivanja. Takav razvoj stvari pretvorio je hakerski pokret iz istinskoga političkog izazova vlasničkom režimu u znanstvenofantastičnu fantaziju po kojoj razmjena znanja, a istovremeno održavanje režima hakerske meritokracije može riješiti sve probleme svijeta – kad bi samo nas hakere pustili na miru da se igramo, optimiziramo, inoviramo i stvaramo tu čudesnu tehnologiju! DRUŠTVENI ŽIVOT DIGITALNIH TEHNOLOGIJA PJ & AK: To dovodi do starog prijepora između tehnološkog determinizma i društvenog determinizma, koji kao da nikad ne izlazi iz mode. Kakav je vaš stav, kao aktivnih hakera i društvenih aktivista, spram tog prijepora? Koja je uloga (informacijskih) tehnologija u društvenom razvoju? MM & TM: Svaka rasprava o informacijskim tehnologijama i društvenom 275
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
razvoju zahtijeva sljedeću zagradu: pojmovi koji se koriste za raspravu o tehnološkom razvoju oblikovani su kontekstom paralelne američke hegemonije nad svjetskim kapitalističkim sustavom i njezinom dominantnom ulogom u razvoju informacijskih tehnologija. Današnje kritike na Internetu daleko su od veličanja njihova oslobađajućeg i demokratizacijskog potencijala. Umjesto toga često odražavaju frustracije zbog njihove instrumentalne uloge u širenju društvene kontrole. Pa ipak, binarnom oprekom slobode i nadzora (Chun, 2008), karakterističnom za ideološke okvire koji pripadaju liberalnim kapitalističkim demokracijama, sve se češće nastoji objasniti ono što je postalo očito s puzajućom komercijalizacijom i koncentracijom tržišne moći u digitalnim mrežama. Informacijske tehnologije ne razlikuju se od ostalih tehnologija opće namjene o kojima ovise – poput masovne proizvodnje, logistike ili energetskih sustava. Informacijske tehnologije oblikuju kapitalizam – a kapitalizam zauzvrat oblikuje informacijske tehnologije. Tehnološku inovaciju pogone interesi investitora da profitiraju od novih robnih tržišta te njihova sposobnost da optimiziraju i povećaju produktivnost drugih gospodarskih sektora. Javnost ima određen utjecaj na razvoj informacijskih tehnologija. U stvari, javno financirano istraživanje i razvoj stvorili su i pridonijeli komercijalizaciji većine temeljnih građevnih blokova naših sadašnjih digitalnih infrastruktura, u rasponu od mikroprocesora, dodirnih zaslona pa sve do mreža za razmjenu paketa podataka (Mazzucato, 2013). Međutim, javni utjecaj na komercijalno sazrele informacijske tehnologije postao je ograničen, pokretan imperativima akumulacije i regulatorne hegemonije SAD-a. Kad razmatramo strukturnu međuigru tehnološkog razvoja i širih društvenih sustava, ne možemo prihvatiti poziciju tehnološkog determinizma – osobito ne u obliku prometejskih figura poduzetnika, inovatora i inženjera koji mogu riješiti probleme svijeta. Tehnologije jesu oblikovane društveno, ali pozicija izravnoga društvenog determinizma također je neprihvatljiva. Reprodukcija društvenih odnosa ovisi o kontingencijama tehnološke inovacije, baš kao što preobrazba društvenih odnosa ovisi o kontingencijama djelovanja pojedinaca, skupina i institucija. S obzirom na asimetrije koje postoje između kapitalističke jezgre i kapitalističke periferije, a iz koje potječemo, strategije korištenja tehnologija kao činitelja društvenih promjena znatno se razlikuju. PJ & AK: Na temelju vašeg aktivističkog iskustva, kakav je odnos između informacijskih tehnologija i demokracije? MM & TM: O tom se odnosu obično raspravlja u okviru komunikacijskog djelovanja (Habermas, 1984 [1981], 1987 [1981]), koji opisuje kako se moć govorenja u javnosti radikalno demokratizirala, kako je digitalna komunikacija srasla u globalnu javnu sferu i kako je digitalna komunikacija katalizirala moć kolektivne mobilizacije. Informacijske tehnologije učinile su sve to – no okvir komunikacijskog djelovanja opisuje samo dio slike. Ponajprije, kao što nas Jodi Dean upozorava u svojoj kritici komu276
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Društveni život digitalnih tehnologija
nikacijskog kapitalizma (Dean, 2005; v. i Dean, 2009), samoreferentni intenzitet komunikacije često završava kao zamjena za naporan (i rijetko zadovoljavajući) rad na političkoj organizaciji. Drugo, i još važnije, internetske tehnologije stvorile su tržišta u stilu “pobjednik uzima sve” i pogoduju kvalificiranijoj radnoj snazi te time pomažu stvaranju ekstremnih oblika gospodarske nejednakosti (Brynjolfsson & McAfee, 2011). Tako se na svakom popisu najbogatijih ljudi na svijetu može naći nesrazmjeran broj poduzetnika iz sektora informacijske tehnologije. To dubinski pothranjuje neoliberalnu preobrazbu kapitalističkih društava, pri čemu sve veći segmenti (radne i nezaposlene) populacije ostaju izvan socijalne skrbi te ih treba aktivno udobrovoljavati ili nadzirati. To je strukturni problem u pozadini liberalnih demokracija, izbornih uspjeha radikalne desnice i globalnog “trampizma” (Blyth, 2015). Intrinzične suvremenom kapitalizmu, informacijske tehnologije samo potvrđuju svoja proturječja i utiru svoj nesretni put uništenja. PJ & AK: Pristup digitalnim tehnologijama i digitalnoj građi dijalektički se isprepliće s ljudskim učenjem. Na primjer, Stallmanova definicija slobodnog odnosno besplatnog softvera izravno se odnosi na to pitanje pod vidom dviju sloboda: “Sloboda 1: Sloboda proučavanja rada i prilagodba programa kako bi vršio računalne aktivnosti koje želite”, dok je “Sloboda 3: Sloboda distribucije izmijenjenih inačica programa čime vaše izmjene koriste cijeloj zajednici”17 (Stallman, 2002: 43). Možete li odrediti odnos između dostupnosti i učenja u suvremenom kontekstu? MM & TM: Odnosi između digitalnih tehnologija i obrazovanja obilježeni su istim protuslovljima i procesima zatvaranja koji su zadesili besplatni softver. Stoga je istočnoevropska sumnjičavost spram besplatnog softvera jednako primjenjiva na obrazovanje. Druga strana interaktivnosti jest manipulacija publikom; druga strana pristupa i dostupnosti jest (ekonomska) dominacija. Nagrizeno podizanjem školarina, povećavanjem studentskog duga i plaćama na razini siromaštva za vanjske suradnike, više obrazovanje postaje sve više ekskluzivno. Međutim, povremeno širenje entuzijazma kroz ideje poput MOOC-ova ne donosi više emancipacije i jednakosti. Dok glasno propovijedaju o neograničenom pristupu za studente na periferiji, neoliberalna sveučilišta (poduprta poduzetničkim kapitalom) zapravo se nadaju da će unaprijediti svoj posao vrbovanja i njegove modele. MOOC-ovi pretežno služe pripadnicima povlaštenih klasa koji već imaju pristup prestižnim sveučilištima, i koji su “pokretani unutarnjom motivacijom, samostalni i neovisni pojedinci koji bi svugdje upirali da uspiju” (Konnikova, 2014). Pomalo je zabrinjavajuće što takav porast nejednakosti proizlazi iz pokušaja da se materijali besplatno osiguraju svima koji imaju pristup Internetu! Drukčije stoji s pitanjem pristupa digitalnim knjigama za javne knjižnice. Knjižnice si ne mogu priuštiti da kupuju digitalne knjige od naj17
https://www.gnu.org/philosophy/free-sw.html.
277
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
većih svjetskih izdavača (Digitalbookworld, 2012), a mala količina već nabavljenih e-knjiga mora se uništiti nakon samo dvadeset i šest posudbi (Greenfield, 2012). Tako je pitanje pristupa zapravo prepušteno natjecanju između Amazona, Googlea, Applea i drugih tvrtki. Stanje u znanstvenom izdavaštvu nije nimalo bolje. Kao što smo napisali u kolektivnom otvorenom pismu “U solidarnosti s Library Genesis i Sci-Hubom” (Custodians. online, 2015), pet profitnih izdavača (Elsevier, Springer, Wiley-Blackwell, Taylor & Francis i Sage) posjeduju više od polovice svih postojećih baza podataka akademskog štiva, za čije se korištenje izdaju licence po tako visokim cijenama da se čak i Harvard, najbogatije sveučilište na globalnom Sjeveru, žali da si ih više ne može priuštiti. Robert Darnton, bivši ravnatelj Harvardske knjižnice, kaže: “Mi, nastavno osoblje, istražujemo, pišemo radove, ocjenjujemo radove drugih istraživača, sjedimo u uredničkim odborima, i sve to besplatno… a onda otkupljujemo rezultate vlastitog rada po nečuvenim cijenama.” Usprkos cjelokupnom radu financiranom javnim sredstvima od kojega korist imaju znanstveni izdavači, a naročito od stručnih recenzija koje su temelj njihova legitimiteta, znanstveni članci toliko su skupi da sprječavaju pristup znanostima mnogim znanstvenicima – i svim ne-znanstvenicima – širom svijeta, pretvarajući ga u oznaku privilegije. (Custodians.online, 2015) PJ & AK: Možete li opisati postojeće strategije za borbu protiv takvog razvoja stvari? Koje su njihove glavne prednosti i slabosti? MM & TM: Suvremeni problemi na području proizvodnje, pristupa, održavanja i distribucije znanja reguliranoga globalno usklađenim režimom intelektualnog vlasništva izazvali su golemu ekonomsku, društvenu, političku i institucionalnu krizu i zastoj(e). Stoga moramo ponovo razmotriti i promisliti našu politiku, strategije i taktiku. Možda bismo mogli naći nadahnuće u svijetu proizvodnje besplatnog softvera, gdje se čini da zajednički napori, hrabrost i šarmantna upornost mogu izgraditi alternativan alat i infrastrukture. No taj model možda nije dovoljan za cjelokupni opseg krize s kojom se suočavaju proizvodnja i širenje znanja. Navedena korporativna prisvajanja slobodnog softvera kao što su “tivoizacije”, “obzidani vrtovi”, “softver-kaousluga” itd. iznose na vidjelo problem dugovječnosti društvene suradničke proizvodnje zasnovane na zajedničkim dobrima. Nadalje, osjećaj ovlaštenja za izgradnju alternativa dominantnim oblicima ugnjetavanja može se pojaviti samo u neposrednoj blizini kapitalističkih središta moći. Periferija (kapitalizma), nasuprot tomu, oslanja se na strategije “krađe” i zaobilaženja društveno-gospodarskih barijera odbijanjem da se podvrgne harmoniziranoj regulaciji koja postavlja okvir za globalnu ekonomsku razmjenu. Ako se iskreno osvrnemo i pokušamo usporediti postignuća digitalnog piratstva nasuprot postignućima reformističkog Creative Commonsa, očito je da je borba za pristup znanju još uvijek živa mahom zahvaljujući piratstvu. PJ & AK: To nas dovodi do borbe protiv (znanja kao) privatnog vlasništva. Koji su glavni problemi u toj borbi? Kakav je vaš stav prema njima? 278
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Od građanskog neposluha do javne knjižnice
MM & TM: Mnogi projekti koji se bave krizom pristupa znanju potekli su iz Istočne Evrope. Među primjerima su Library Genesis, Science Hub, Monoskop i Memory of the World. Istraživanje Balázsa Bodóa (2016.) o etosu Library Genesisa i Science Huba rezonira s našim uvjerenjima, zajedničkog svim navedenim projektima, da koncept privatnog vlasništva ne treba uzimati zdravo za gotovo. Privatno vlasništvo može se i mora trajno dovoditi u pitanje, osporavati i pregovarati. To je osobito slučaj sučelice umjetnoj oskudici (kao što je manjak pristupa znanju uzrokovan intelektualnim vlasništvom u kontekstu digitalnih mreža) ili sebičnim spekulacijama oko oskudnih osnovnih ljudskih resursa (poput problema vezanih uz stanovanje, vodu ili razvoj luka) (Mars, Medak & Sekulić, 2016). Borba za osporavanje vlasničkog režima bila je u prvom planu Pokreta za slobodni softver. U spektakularnom lancu nedavnih događaja, gdje su otkrića sveobuhvatne kontrole i nadzora nad elektroničkim komunikacijama stvorila nove junake (Manning, Assange, Snowden), haker se opet svodi na herojskog cypherpunk odmetnika. To je čvrsto usađeno u staru paradigmu Hladnog rata o nama (pozitivcima) protiv njih (negativaca). Međutim, samo rijetki i nadareni ljudi sposobni su ovladati kriptografijom, slijediti točne sigurnosne protokole, prakticirati protukontrolu i izazivati istjecanje informacija. Ne čudi što su ti ljudi obično bijelci, muškarci, dobro obrazovani, izvorni govornici engleskog jezika. Stoga narativ o nama protiv njih nije nužno ovlašćujući u najvećoj mjeri, i smatramo da zahtijeva komplementarnu strategiju koja će osporavati režim vlasništva u cjelini. Kao što stoji u našem pismu u Custodians.online: Nalazimo se u odlučujućem trenutku. Vrijeme je da shvatimo kako je već samo postojanje našega golemog zajedničkog znanja čin kolektivnoga građanskog neposluha. Vrijeme je da se prestanemo skrivati i da i pod vlastitim imenom stanemo iza ovog čina otpora. Možda se osjećate usamljeno, ali znajte da nas je mnogo. To potvrđuju bijes, očaj i strah od gubitka naših knjižničnih infrastruktura, koji odjekuju širom Interneta. Vrijeme je da mi, kustosi, svejedno da li smo psi, ljudi ili kiborzi, pod svojim imenima, nadimcima i pseudonimima, dignemo svoj glas. Podijeli ovo pismo – čitaj ga javno – ostavi ga u printeru. Dijeli svoj rukopis – digitaliziraj knjigu – digni svoje datoteke na mrežu. Ne dozvoli da naše znanje propadne. Brini se o bibliotekama – brini se o metapodacima – brini se o backupu. Zalijevaj cvijeće – čisti vulkane. (Custodians.online, 2015)
OD GRAĐANSKOG NEPOSLUHA DO JAVNE KNJIŽNICE PJ & AK: Započet 2012. godine, projekt Javna knjižnica (Memory of the World, 2016a) odnosno javne knjižnice važan je dio borbe protiv komodifikacije znanja. Kakav je to projekt i kako je nastao? MM & TM: Projekt Javna knjižnica razvija i afirmira scenarije za masovni neposluh protiv trenutne regulacije proizvodnje i cirkulacije znanja i kul279
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
ture u digitalnom području. Započet 2012. godine, izazvao je značajan odjek diljem periferije nejednako razvijenog svijeta istraživanja i učenja. Ranije te godine, ukidanje mrežne stranice za razmjenu knjiga Library.nu izazvalo je zabrinutost da bi se učinci izjednačavanja do kojih je dovelo piratstvo mogli poništiti. S tim ukidanjem, činjenica da pristup najnovijem i najrelevantnijem znanju (konačno) više nije bio povlastica bogatih akademskih institucija u nekoliko zemalja globalnog Zapada, odnosno, povrh toga, isključivi zabran akademske zajednice – naprosto je iščeznula. Doduše, razne alternative iz duboke poluperiferije ubrzo su popunile taj jaz. Međutim, gotovo je čudo da one i dalje postoje usprkos kaznenom progonu s kojim se svakodnevno suočavaju. Naše je polazište za projekt Javna knjižnica jednostavno: javna knjižnica je institucionalni oblik koji društvo razvija kako bi znanje i kultura postali dostupni svim njegovim članovima, bez obzira na njihov društveni ili ekonomski status. Postoji politički konsenzus da je to načelo pristupa od temeljnog značaja za svrhu modernog društva. Samo obrazovani i obaviješteni građani mogu potraživati svoja prava i potpuno sudjelovati u politici za opće dobro. Pa ipak, kako su digitalne mreže radikalno proširile dostupnost književnosti i znanosti, pružanje dekomodificiranog pristupa digitalnoj građi javnim je knjižnicama mahom uskraćeno. Na primjer, knjižnice često nemaju pravo kupiti e-knjige za posudbu i čuvanje. Ako to učine, imaju ograničenje s obzirom na to koliko puta i pod kojim uvjetima mogu posuditi digitalnu građu prije nego što se licenca i sama građa opozovu (Greenfield, 2012). Slučaj akademskih časopisa još je gori. Budući da časopisi postaju sve više digitalni, knjižnice mogu pružiti pristup i “čuvati” ih samo dok plaćaju iznuđivački skupe pretplate. Projekt Javna knjižnica ispunjava prostor koji je ostao uskraćen javnim knjižnicama u stvarnom svijetu izgradnjom alata za organiziranje i razmjenu elektroničkih knjižnica, pokretanje digitalizacijskih procesa i dostupnosti knjiga na mreži. Očito je da u tom nastojanju nismo sami. Postoje mnoge druge platforme, javne i skrivene, koje pomažu ljudima da razmjenjuju knjige. A praksa razmjene je masovna. PJ & AK: Projekt Javna knjižnica (Memory of the World, 2016a) dio je širega globalnog pokreta koji se, među inim, zasniva na temeljnom djelu Aarona Swartza. Taj se pokret sastoji od različitih projekata, uključujući uz ostalo Library Genesis, Aaaaarg.org, UbuWeb i druge. Možete li projekt Javna knjižnica smjestiti u širi kontekst tog pokreta? Koje su njegove distinktivne značajke? Koji su njegovi glavni doprinosi pokretu u cjelini? MM & TM: Projekt Javna knjižnica oblikovan je dvama povijesnim trenucima u razvoju institucije javne knjižnice. Prvi odlučujući trenutak zbio se tokom Francuske revolucije – zapljena knjižničnih zbirki od aristokracije i svećenstva te njihovo prenošenje u Bibliothèque Nationale i općinske knjižnice postrevolucionarne Republike. Drugi odlučujući trenutak dogodio se u Engleskoj, u borbama radničke klase za to da znanje postane dostupno radničkoj klasi. Nakon revolucije 1848. godine ta je 280
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Od građanskog neposluha do javne knjižnice
borba rezultirala javnim knjižnicama koje su se financirale iz poreza. Bio je to važan dio šireg pokušaja čartističkog pokreta da pruži radnicima “stvarno korisno znanje” usmjereno na podizanje klasne svijesti putem objašnjavanja kako funkcionira kapitalistička dominacija i istraživanja načina izgradnje autonomne kulture radnika (Johnson, 1988). Ti odlučujući revolucionarni momenti ustanovili su dva načela na kojima se zasniva funkcioniranje javnih knjižnica: a) opći pristup znanju temelj je za punopravno sudjelovanje u društvu, i b) komodifikacija znanja u obliku trgovanja knjigama mora biti ograničena javnim de-komodificiranim, ne-monetarnim oblicima pristupa putem javnih institucija. Unatoč strahovitoj ekspanziji potencijala za pružanje pristupa znanju svima, bez obzira na njihov društveni status ili geografsku lokaciju, koju donose digitalne tehnologije, javne knjižnice radikalno su ograničene u provođenju svoje misije. To rezultira marginalizacijom javnih knjižnica u golemoj ekspanziji komodifikacije znanja u digitalnom području, i donosi ogromne profite akademskim izdavačima. U reakciji spram tih ograničenja iskrsnuo je niz projekata kako bi se nezakonitim sredstvima održao javni interes. PJ & AK: Možete li iznijeti kratku genealogiju tih projekata? MM & TM: Osnovan 1996. godine, Ubu je bio jedan od prvih online spremišta. Potom je 2001. Textz.com počeo distribuirati tekstove iz kritičke teorije. Nakon što je Textz.com početkom 2004. zatvoren, trebalo je još godinu dana da se pojavi Aaaaarg, a uskoro potom uslijedio je Monoskop. U potonjem dijelu dvijetisućitih Gigapedia je započela drukčiju putanju pružanja pristupa sveobuhvatnim spremištima. Gigapedia je promijenila igru jer je omogućila pristup tisućama i tisućama znanstvenih naslova, tome velikom korpusu koji više nije bio ograničen na one koji su radili ili studirali u bogatim institucijama globalnog Sjevera. Godine 2012. izdavačka je industrija ugasila Gigapediju (u to vrijeme bila je poznata kao Library.nu). Srećom, iz toga proizišli vakuum nije trajao dugo jer se repozitorij Library.nu stopio s fundusom Library Genesisa. Oslanjajući se na naslijeđe sovjetskih znanstvenika koji su smislili načine proizvodnje u sjeni i distribucije znanja u obliku samizdata i ranih digitalnih distribucija tekstova u postsovjetskom razdoblju (Balázs, 2014), Library Genesis izgradio je robusnu infrastrukturu s misijom da pruži pristup najvećoj online knjižnici koja postoji, a istovremeno izbjegavajući javno izlaganje. U ovom trenutku Library Genesis pruža pristup knjigama, a njegov sestrinski projekt Science Hub omogućava pristup akademskim časopisima. Oba projekta pod prijetnjom su zatvaranja od najvećeg akademskog izdavača Reed Elseviera. Zajedno s projektom Javna knjižnica oni artikuliraju poziciju građanskog neposluha. PJ & AK: Molim vas da elaborirate poziciju građanskog neposluha. Kako on funkcionira i kad je opravdan? MM & TM: Legitimirajući diskursi obično tvrde da knjižnice u sjeni spadaju pod kategoriju nekomercijalnoga poštenog korištenja. Ti su argumenti 281
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
definitivno valjani, ali ne grade osobito čvrst temelj za obranu znanja kao zajedničkog dobra. Stoga se, kad ih se izvrgne napadu, knjižnice u sjeni obično zatvaraju. U našem pozivu na kolektivni neposluh, dakle, želimo zatražiti nešto više. Pristup znanju kao univerzalno stanje ne može postojati ako mi – znanstvenici i ne-znanstvenici diljem nejednako razvijenog svijeta – ne stvorimo vlastite načine da znanje u čijoj proizvodnji i učenju sudjelujemo učinimo zajedničkim. Uvođenjem figure kustosa izvrćemo pojam vlasništva. Da parafraziramo Malog princa, posjedovati nešto znači biti koristan onomu što posjedujete (Saint-Exupéry, 1945). Kustosi su politička subjektivnost toga neposlušnog skrbničkog rada. Prakse razmjene, učitavanja i preuzimanja podataka masovne su. Stoga, ako želimo spriječiti da se naše znanje kao zajedničko dobro stalno iznova oduzima, moramo javno i kolektivno stati iza svoga neposlušnog ponašanja. Ne smijemo upasti u zamku rasprave o zakonitosti ili nezakonitosti naših praksi. Umjesto toga, trebamo uvidjeti da su naše prakse, koje se smatraju nezakonitima, politički legitimne sučelice nejednakim mogućnostima između globalnog Sjevera i globalnog Juga, sučelice komercijalizaciji obrazovanja i studentskog duga na globalnom Sjeveru… To je smisao građanskog neposluha – preuzimanje odgovornosti za kršenje nepravednih zakona. PJ & AK: Razumijemo vaš nedostatak interesa za raspravu o zakonitosti – pa ipak, pravne službe vrlo su zainteresirane za vaš rad… Primjerice, Marcell je nedavno sudjelovao u parnici vezanoj uz Aaaaarg. Možete li opisati odnos između moralnosti i legalnosti u vašem (javnom) angažmanu? Kad i pod kojim uvjetima nečiji moralni postupci opravdavaju kršenje zakona? MM & TM: Marcell je nedavno bio uključen u parnicu koja je podnesena protiv Aaaaarga zbog kršenja autorskih prava. Marcella, osnivača Aaaaarga Seana Dockraya i niz institucija, u rasponu od sveučilištā do međuvladinih organizacija na kontinentalnoj razini, tuži mali izdavač iz Quebeca čiji je prijevod knjige Što je kino? (What is Cinema?) Andréa Bazina (1967) nepoznati korisnik dvaput skenirao i učitao u Aaaaarg. Knjiga je bila uklonjena svaki put kad je tužitelj izdao obavijest o uklanjanju, što je rezultiralo minimalnim štetama, no te se ljude ipak tuži u iznosu 500 000 kanadskih dolara. Ako Aaaaarg ne bude u stanju obraniti svoje postojanje na načelu poštenog korištenja, dragocjen zajednički resurs ponovo će biti izgubljen, a njegov osnivač platit će visoku cijenu. U toj parnici, ironično, ima malo ekonomskog interesa. No mnogi manji izdavači pritisnuti su između privatizacije obrazovanja koja studentima i asistentima ostavlja malo novca za knjige i brze koncentracije akademskog izdavaštva. Na primjer, Taylor i Francis kupili su manjeg izdavača humanistike Ashgate i zatvorili ga već za nekoliko mjeseci (Save Ashgate Publishing petition, 2015). Sustav akademskog izdavaštva očito je propao. On javno financiranje znanosti i obrazovanja kanalizira u goleme privatne profite, a istovremeno uskraćuje minimalni dohodak i pristup znanju njihovim proizvođači282
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Od građanskog neposluha do javne knjižnice
ma. Taj je poslovni model legalan, ali duboko nelegitiman. Mnogi znanstvenici pa čak i vlade slažu se s tim zaključkom – pa ipak, tu situaciju nije lako promijeniti zbog uvriježene moći koja se prenosi sa starih modela objavljivanja i njihova preklapanja s dobivanjem akademskog prestiža. Stoga kontinuirano postojanje tog modela nalaže građanski neposluh. PJ & AK: Projekt Javna knjižnica (Memory of the World, 2016a) djeluje u raznim javnim domenama, uključujući umjetničke galerije. Zašto ste odlučili razviti projekt Javna knjižnica u kontekstu umjetnosti? Kako poimate vezu između umjetnosti i aktivizma? MM & TM: Skloni smo olakom brkanju političkog s estetskim. Osim toga, kad umjetničko djelo ima izričit politički karakter, čini se da mu to osigurava priznanje i cijenu. Pa ipak, društveno-refleksivni karakter umjetničkog djela i njegova svjesno kritička pozicija spram društvene stvarnosti mogu i ne biti izravno politički. Politička akcija ostaje zaseban oblik djelovanja, različit od djelovanja društveno refleksivne, situirane i kritičke umjetnosti. Ona operira po drukčijoj logici angažmana. Ona zahtijeva kolektivnu mobilizaciju i društvenu transformaciju. Međutim, društveno refleksivna, situirana i kritička umjetnost ne može ostati odvojena od sadašnje konjunkture i ne može postojati izvan političkog prostora. Unutar svijeta umjetnosti, alternative postojećim društvenim senzibilitetima i stvarnostima mogu se artikulirati i testirati a da se ne posvećuje prevelika pozornost dosljednosti i uvjerljivosti. Dočim aktivizam obično ostavlja manje mjesta neograničenoj artikulaciji jer mora proizvesti stvarne i vjerojatne učinke. Uz velikodušnu podršku kustoskog kolektiva Što, kako i za koga (What, How and for Whom [WHW], 2016), projekt Javna knjižnica bio je iznenađujuće dobro dočekan u umjetničkom svijetu, a to nam je pružilo pozornicu za izgradnju projekta, izoštravanje njegovih argumenata i utvrđivanje legitimnosti njegovih političkih zahtjeva. Projekt je bio izložen, s WHW-om i drugim kustosima, u nekima od najistaknutijih umjetničkih prostora kao što su Reina Sofía u Madridu, Württembergischer Kunstverein u Stuttgartu, 98 Weeks u Beirutu, Muzej suvremene umjetnosti Metelkova u Ljubljani i Calvert 22 u Londonu. Sjajno je imati pozornicu na kojoj možemo artikulirati društvena pitanja i baviti se vrstama djelovanja koje bi drugim društvenim institucijama moglo biti riskantno podupirati. Ipak, premda prostor umjetnosti pruža sigurno utočište od antagonističkog svijeta političke stvarnosti, smatramo da se pitanja kojima se bavimo trebaju politizirati i da druge institucije, ponajprije obrazovne institucije, moraju stati iza zahtjeva za univerzalnim pristupom. Primjerice, nastava i istraživanja na Sveučilištu u Zagrebu kritično ovise o kapacitetu njegovih fakulteta i studenata da pristupaju knjigama i časopisima iz izvora koji se smatraju nezakonitima – i stoga se, po našem mišljenju, Sveučilište treba javno zauzeti za te oblike pristupa. U svijetu komercijaliziranog obrazovanja i odgovornosti za kršenje autorskih prava, očekivanje da nas Sveučilište javno podupre čini se malo vjerojatnim. 283
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
Međutim, to nije nemoguće! To je nedavno pokazala Umjetnička akademija u Zürichu, koja sada udomljava zrcalnu stranicu Ubua – ključnog resursa za njezine studente i sam fakultet (Custodians.online, 2016). PJ & AK: U trenutnoj klimi ekonomske štednje pitanje resursa postaje sve važnije. Na primjer, Web 2.0 suzio je dostupne prostore za tradicionalno istraživačko novinarstvo, a platforme kao što su Airbnb i Uber sužavaju prostore za tradicionalni rad. Slijedeći istu argumentaciju, stavljanje aktivizma u umjetničke galerije očigledno sužava raspoložive prostore za umjetnike. Kako pristupate tom problemu? Što bi, ako uopće, trebalo činiti s aktivističkim preuzimanjem tradicionalnih oblika umjetnosti? Zašto? MM & TM: Umjetnost više ne može stajati izvan političkog prostora i više se ne može sigurno pohraniti u nišu navodne autonomije unutar buržoaske javne sfere odvojene od robne proizvodnje i države. Međutim, umjetničke akademije u Hrvatskoj i mnogim drugim mjestima širom svijeta još uvijek izbacuju umjetnike na osnovi premise da je umjetnost apolitična. Prema takvom se gledištu umjetnici mogu specijalizirati u nekom mediju i stvarati u izolaciji svojih ateljea – ako njihova umjetnička djela budu prepoznata kao majstorska, kupovat će ih na tržištu. To je očito laž! Umjetnost u Hrvatskoj ovisi o sponama solidarnosti i javne podrške. Često upravo umjetnost teži političkim oblicima angažmana, a ne obratno. Mnogo se vršnog prostora za razvoj drukčijega društvenog imaginarija može dobiti iz tog odvažnog aspekta suvremene umjetnosti. Bez obzira na to, umjetnost ne mora biti politička da bi bila relevantna i snažna. DVOSTRUKI ŽIVOT HAKERSKE KULTURE PJ & AK: Projekt Javna knjižnica (Memory of the World, 2016a) bitno je pedagoški. Kad je svatko knjižničar, a sve su knjige besplatne, život u svijetu pretvara se u život sa svijetom – pa je tako i projekt Javna knjižnica u suštini antikapitalistički. To nas dovodi do sjecišta kritičke pedagogije Paula Freirea, Petera McLarena, Henryja Girouxa i drugih – i hakerske kulture Richarda Stallmana, Linusa Torvaldsa, Stevena Lévyja i drugih. Unatoč različitim sličnostima, međutim, kritička pedagogija i hakerska kultura ne slažu se u pojedinim važnim stavkama. Sa svojim dubokim korijenima u marksizmu, kritička teorija uvijek inzistira na klasnoj analizi. S druge strane, prožeta kalifornijskom ideologijom (Barbrook & Cameron, 1996), hakerska je kultura pretežno individualistička. Kakav je vaš stav prema napetosti između individualizma i kolektivizma u projektu Javna knjižnica? Kako uravnotežujete te sile u svome ukupnom radu? MM & TM: Hakerska kultura oduvijek je živjela dvostrukim životom. Osobna računala i Internet postavili su savršeni projekcijski zaslon za misaoni sklop koji autonomiju shvaća kao potragu za osobnim samoostvarenjem. 284
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Dvostruki život hakerske kulture
Takav misaoni sklop vidi tehnologiju kao granicu neograničene i bezuvjetne slobode te se lako sljubljuje s poduzetničkom kulturom Silicijske doline. Stoga ne čudi što je individualizam postao hegemonijski narativ hakerske kulture. Međutim, nije sva hakerska kultura individualistička i libertarijanska. Od 1990-ih hakerska kultura uvelike je podijeljena između radikalnog individualizma i radikalnog mutualizma. Fred Turner (2006), Richard Barbrook i Andy Cameron (1996) poznati su kao ljudi koji su pokazali da je radikalni individualizam izgrađen na nesputanoj kontrakulturi američkoga hipijevskog pokreta, dok je radikalni mutualizam izgrađen na kolektivnim lijevim tradicijama anarhizma i marksizma. To je očigledno u Pokretu za slobodni softver, koji etiku i politiku stavlja ispred ekonomije i tehnologije. U svome vrhunskom etnografskom radu Biella Coleman (2013) pokazala je da su projekti kao što je GNU/Linux distribucija Debian usvojili radikalno kolektivne subjektivnosti. U tom pogledu ti projekti stoje bliže mutualističkoj, anarhističkoj i komunističkoj tradiciji, gdje kolektivna autonomija predstavlja temelj individualne slobode. Naš rad stoji u toj tradiciji. Zato prizivamo dvije kolektivne figure – knjižničara amatera i kustosa. Te figure naglašavaju rad komuniziranja znanja i održavanja infrastrukture pristupa, odbijaju prepustiti zajednička dobra autoritetu profesija i stvaraju otvore gdje se tehnologije i infrastrukture mogu ponovo prisvojiti u svrhu radikalnih kolektivnih i redistribucijskih nastojanja. U tom smo kontekstu kritični spram novijih pokušaja svođenja hakerske kulture na pitanja nadzora, privatnosti i kriptografije. Premda su ta pitanja očito važna, ona (iznova) preformuliraju hakersku zajednicu pod vidom individualističke dihotomije slobode i privatnosti, i šire, pod vidom hegemonijskog diskursa posthistorijskog doba liberalnog kapitalizma. Na taj su način zatomljeni bitni građevni blokovi hakerske kulture – proizvodni odnosi, vlasnički odnosi i pitanja preraspodjele – a kolektivni i masovni trud u smjeru komuniziranja zasjenjen je sposobnošću nekolicine prepredenih pametnjakovića da izbjegnu kontrolu vlade. Očito je da se izrazito ne slažemo s individualističkom, privativnom i 1337 (elitnom) pozadinom takvog razvoja stvari. PJ & AK: Projekt Javna knjižnica (Memory of the World, 2016a) uvelike se bliži vizijama raz-školovanja kakve nude autori kao što su Ivan Illich (1971), Everett Reimer (1971), Paul Goodman (1973) i John Holt (1967). Nedavna istraživanja pokazuju da digitalne tehnologije nude nove mogućnosti za projekt raz-školovanja (Hart, 2001; Jandrić, 2014, 2015b), a projekti kao što su Monoskop (Monoskop, 2016) i projekt Javna knjižnica (Memory of the World, 2016a) donose važne odskočne daske za emancipaciju potlačenih. Pa ipak, takvi oblici znanja i obrazovanja jedva da su – ako uopće jesu – priznati od srednje struje. Kakav je vaš stav prema tom problemu? Bi li se ti projekti trebali pokušati uskladiti sa srednjom strujom ili bi trebali djelovati kao subverzije srednje struje, ili oboje? Zašto?
285
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
MM & TM: Trenutno razvijamo istančaniji pristup obrazovnim aspektima amaterskog knjižničarstva. Oblici kuriranja znanja kao zajedničkog dobra koji stoje u temelju praksi Monoskopa, Javne knjižnice, Aaaaarga, Ubua, Library Genesisa i Science Huba dio su našega suvremenog svijeta – bez obzira na to djelujete li izvan sveučilišta i nemate pristupa znanstvenim knjižnicama, ili ste pak student / fakultet mimo malobrojnih dobrostojećih akademskih institucija na globalnom Sjeveru. Koliko god komercijalizacija i privatizacija obrazovanja postaju glavnom strujom diljem svijeta, tako je i sa strategijama reprodukcije vlastitog znanja i akademskih istraživanja koja ovise o de-komodificiranom pristupu knjižnica u sjeni. Akademski istraživački članci dosegom su uži od udžbenika, a Monoskop je tematski specifičniji od Library Genesisa. Međutim, sve te prakse pokazuju na koje se načine naše epistemologije i pedagogije grade oko institucionalnih struktura koje reproduciraju nejednakost i diferencirani pristup na temelju rase, roda, klase i geografije. Izgradnjom vlastitih infrastruktura znanja gradimo različite korpuse znanja i različite oblike odnošenja spram naših stvarnosti – riječima Waltera Mignoloa, stvaramo nove oblike epistemskog neposluha (2009). Putem Javne knjižnice digitalizirali smo i stavili na raspolaganje nekoliko zbirki koje predstavljaju epistemološki različite korpuse znanja. Dobar primjer toga je digitalna zbirka knjiga što ih je pripadnik Crnih pantera Herman Wallace odabrao kao svoju biblioteku iz snova za političko obrazovanje (Memory of the World, 2016b). PJ & AK: Vaš posao dokida tradicionalne distinkcije između profesionalaca i amatera – kad svi postanu knjižničari, pojmovi “profesionalni knjižničar” i “amaterski knjižničar” postaju zastarjeli. Ta je napetost, moglo bi se reći, inherentna značajka digitalnog svijeta – slični trendovi mogu se naći u raznim zanimanjima kao što su novinarstvo i umjetnost. Koje su glavne posljedice te nove dinamike (moći) između profesionalaca i amatera? MM & TM: Postoje mnoge napetosti između amatera i profesionalaca. Postoji opća napetost, koju nazivate “inherentnom značajkom digitalnog svijeta”, ali postoje i više povijesno specifične napetosti. Mi, amaterski knjižničari, uglavnom se zanimamo za iskorištavanje različitih mogućnosti za politiziranje i pregovaranje o pozicijama kontrole i ovlaštenja u napetostima koje su već prisutne. Ustanovili smo da je pripovijedanje osobito koristan, učinkovit i privlačan način politizacije. Naivna i često zloupotrebljavana tvrdnja – osobito tokom kalifornijskih devedesetih – o revolucionarnom potencijalu nastajućih digitalnih mreža pokazala se kao dobar kandidat za zamjenu pričom koja datira otprije dva stoljeća – pričom o nastanku javnih knjižnica u ranim danima francuske buržoaske revolucije u 19. stoljeću. Zapljena zbirki knjiga od Crkve i aristokracije u toku revolucija baca zanimljivo svjetlo na napetosti između profesionalaca i amatera. Naime, zapljena zbirki knjiga nije dovela do prosvjećenosti u razumijevanju svijeta – do promjene paradigme kako mi ljudi učimo, pišemo i podučava286
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Dvostruki život hakerske kulture
mo jedni druge o svijetu. Parni motor, parna rotaciona preša, željezničke pruge, elektricitet i druge revolucionarne tehnološke inovacije nisu se smatrale rezultatima znanstvenog istraživanja. Umjesto toga, mahom su se shvaćale kao posljedice razvoja u disciplinama poput mehanike, inženjerstva i praktičnih obrta, koje nisu osporavale religiju kao temeljno znanje o svijetu. Zbog toga su javne molitve nastavile djelovati kao “rješenja kojima su se nadali za pomor stoke 1865. godine, epidemiju kolere 1866. i slučaj trbušnog tifusa čija je žrtva 1871. bio mladi knez (Edward) od Walesa” (Gieryn, 1983). Znanstvenici tog vremena morali su razgraničiti znanost i od religije i od mehanike kako bi pružili opravdanje za njezinu nadmoć u odnosu na područja duhovnog i tehničkih otkrića. Ovisno o tome s kim su razgovarali, tvrdi Thomas F. Gieryn, znanstvenici bi odabrali opisati znanost kao teorijsku ili empirijsku, čistu ili primijenjenu, često na protuslovne načine, ali s jasnim ciljem da pred vlastima legitimiraju znanstvena nastojanja i zahtjeve za resursima. Međašni rad na razgraničavanju imao je sljedeća obilježja: (a) kad je cilj širenje ovlasti ili stručnosti na područja na koja pravo polažu druga zvanja ili zanimanja, međašni rad povećava kontrast između suparnika tako da laska strani ideologā; (b) kad je cilj monopolizacija profesionalnih ovlasti i resursa, međašni rad isključuje suparnike iznutra tako što ih definira kao autsajdere s oznakama kao što su “pseudo-”, “zastranio” ili “amaterski”; (c) kad je cilj zaštita autonomije nad profesionalnim aktivnostima, međašni rad izuzima članove od odgovornosti za posljedice njihova rada, svaljujući krivnju na žrtvene jarce izvana. (Gieryn, 1983: 791 – 192)
Jednom institucionalno utemeljena, moderna znanost i njezin akademski sustav postali su ekskluzivne sfere u kojima su nastajuće discipline sada morale tražiti priznanje i prihvaćanje. Da bi ih znanstvena zajednica priznala kao legitimne, nove discipline (i zanimanja vezana uz njih) morale su ponoviti isti međašni rad kroz kakav je nekoć morala proći znanost. Pouka je te priče da je najbolji način da nova znanstvena disciplina zatraži svoj teritorij bio taj da artikulira specifičnost i važnost svojih uvida u domeni na koju nijedna druga disciplina nije polagala pravo. To je mogla postići teoretiziranjem, formalizacijom i pisanjem vlastitog vokabulara, metoda i kurikuluma te napokon tražeći od društva da uvidi vlastitu korist od priznavanja discipline, njezinih praktikanata i praksi kao zasebne profesije – dajući joj zeleno svjetlo da stvori vlastite odsjeke i naposljetku se priključi proizvodnim snagama svijeta. Tako je demokratizacija znanja dovela do profesionalizacije znanosti. Još jedna česta referenca u našem pripovijedanju jest priča o profesionalizaciji računalstva i o njezinim posljedicama za područja i discipline 287
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
u kojima rad računalnih programera ima važnu ulogu (Ensmenger, 2010: 14; Krajewski, 2011). Markus Krajewski u svojoj sjajnoj knjizi Papirnati strojevi (Paper Machines, 2011.), osvrćući se na povijest kataloga indeksnih kartica (u analizi koja je formativna za naše razumijevanje značenja knjižničnog kataloga kao epistemičkog alata) uveo je poticajnu misao o logičkoj ekvivalentnosti razvijenoga kataloga indeksnih kartica i Turingova stroja, čime je knjižnicu učinio avangardom računalstva. Premda smo s tom ekvivalentnošću suglasni, ipak mislimo da profesionalizacija računalstva mnogo bolje objašnjava izazove današnjega knjižničarstva i napetosti između amaterskih i profesionalnih knjižničara. Svijet je prepoznao važnost i potencijal računalne tehnologije mnogo prije nego što je računalna znanost izborila svoju autonomiju u akademskoj zajednici. Računalna se znanost prvo morala boriti i proći kroz svoju povijesnu fazu međašnog rada. Godine 1965. Udruženje za računalne strojeve (ACM) odlučilo je objediniti različite pokušaje definiranja pojmova i temelja računalne znanstvene analize. No to područje nije dobilo definiciju prije nego što su Donald Knuth i njegovi kolege utvrdili algoritam kao glavnu jedinicu analize u kompjuterskoj znanosti u prvom svesku Knuthova kanonskog Umijeća računalnog programiranja (The Art of Computer Programming, 2011 [1968]). Tek kad je algoritam postavljen kao glavna jedinica studija računalne znanosti, koja je također poslužila kao osnova za ACM-ov “Kurikulum’ 68” (Atchison et al., 1968), propisno je utrt put za buduće odsjeke računalne znanosti na sveučilištu. PJ & AK: Koje su glavne posljedice tih priča za obrazovanje u računalnoj znanosti? MM & TM: Nisu svi bili sretni zbog središnjeg položaja algoritma u računalnoj znanosti. Osim toga, još od ranih dana kompjuterska se industrija žali da sveučilište ne pruža studentima praktično znanje. Godine 1968., primjerice, IBM-ov istraživač Hal Sackman izjavio je: Novi odsjeci za informatičku znanost na sveučilištima previše su zauzeti predavanjem čistunskih kolegija u svojoj borbi za akademsko priznanje a da bi posvetili znatnije vrijeme i pozornost primijenjenom radu koji je nužan za obrazovanje programera i sistemskih analitičara za stvarni svijet. (u Ensmenger, 2010: 133)
Kompjuterski svijet ostaje čudan hibrid u kojemu se znanje proizvodi i u akademskim i u neakademskim okružjima, putem sveučilišnih nastavnih programa – ali i putem sajmova, neformalnih okupljanja, kućnih računalnih klubova, hakerskih zajednica i tomu sličnog. Bez entuzijazma i eksperimentiranja s načinima na koje se znanje može prenositi i kružiti između kolega, vjerojatno nikad ne bismo došli do revolucije osobnih računala početkom osamdesetih godina. Bez količine osobnih računala koja su već u upotrebi vjerojatno nikad ne bismo doživjeli internetsku revoluciju početkom 1990-ih. Upravo kroz takav povijesni razvoj kompjuterska znanost postala je akademsko središte širega računalnog svemira koji svoja ticala pruža u gotovo sve druge poznate discipline i zanimanja. 288
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Dvostruki život hakerske kulture
PJ & AK: Te priče opisuju proces profesionalizacije. Kako stojite sa zrcalnom slikom – procesom amaterizacije? MM & TM: Sistematizacija, vokabular, priručnici, vodiči, nastavni planovi – svi procesi potrebni za postizanje akademske autonomije i važnosti u svijetu – iziskuju disciplinu za automatizaciju svojih različitih vještina i radnih procesa u softverski alat. To se dogodilo fotografiji (Photoshop, 1990; Instagram, 2010), arhitekturi (AutoCAD, 1982), novinarstvu (Blogger, 1999; WordPress, 2003), grafičkom dizajnu (Adobe Illustrator, 1986; Pagemaker, 1987; Photoshop, 1988), glazbenoj produkciji (Steinberg Cubase, 1989) i raznim drugim disciplinama (Memory of the World, 2016b). Nakon što se takav softverski alat razvije i uvede u disciplinu, obično počinje razdoblje u kojemu se niz amatera počne “pridruživati” toj profesiji. Priključuje se vojska entuzijasta s određenom vještinom, od kojih su mnogi samouki i vični širokom spektru softverskog alata. Taj fenomen često označava krizu jer se amateri iz različitih profesionalnih okružja počinju natjecati s certificiranim i obrazovanim stručnjacima na tom polju. Ipak, budući razvoj istoga softverskog alata ostaje pod kontrolom softverskih inženjera, koji postaju stručnjaci za utvrđene radne procese i koji obećavaju daljnje optimizacije u tom polju. Ta kriza starih zanimanja postaje još izraženija ako se stari poslovni modeli – i njihovi korporativni monopoli – ospore prijelazom na digitalnu mrežnu ekonomiju i možebitno se suoče s algoritamskom zamjenom svoje radne snage i sredstava. Za zanimanja u tim izazovnim uvjetima danas je često prekasno za međašne radove opisane u našem ranijem odgovoru. Stoga suvremene discipline, umjesto da održavaju autoritet i stručnost označavanjem nadolazećih entuzijasta kao “pseudo-”, “zastranjelih” ili “amaterskih”, trebaju nanovo razmotriti svoje korijene, vrijednosti, viziju i koristi za društvo te potom (re)artikulirati korpus znanja koji bi dotična disciplina trebala zadržati za budućnost. PJ & AK: Kako je to povezano s dihotomijom između amatera i profesionalnih knjižničara? MM & TM: Softver za upravljanje e-knjigama Calibre (2016), koji je napisao Kovid Goyal, smatramo softverskim alatom koji se okoristio znanjem što su ga stoljećima stvarali, prenosili i prikupljali knjižničari. Calibre je olakšao zadatak stvaranja i održavanja kataloga. Naša je vizija učiniti dijeljenje, skupljanje i pristupanje katalozima jednostavnim i razigranim. Sviđa nam se ideja da je svaki isporučeni katalog pohranjen na lokalnome tvrdom disku, a amaterski knjižničar može odlučiti kada će što dijeliti, a kad se odluči podijeliti, katalog se uklapa u knjižnicu zajedno sa zbirkama drugih amaterskih knjižničara (na https://library. memoryoftheworld.org). U svrhu razmjene napisali smo plugin za Calibre nazvan “razmjenjujmo knjige” i postavili odgovarajuću serversku infrastrukturu, a oboje je lako replicirati i razmjestiti u distribuirane klonove. Zajedno s Vojom Antonićem, legendarnim izumiteljem prvoga osmobitnog računala u Jugoslaviji, ujedno smo osmislili i razvili niz ske289
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
nera za knjige i upotrijebili ih za digitalizaciju stotina knjiga fokusiranih na jugoslavenske humanističke znanosti, poput Digitalnog arhiva Praxisa i Korčulanske ljetne škole (2016.), Kataloga oslobođenih knjiga (2013.), knjiga bačenih iz hrvatskih javnih knjižnica tokom ideološkog čišćenja devedesetih godina (Otpisane, 2015.) i zbirke knjiga koje je izabrao pripadnik Crnih pantera Herman Wallace kao svoju biblioteku iz snova za političko obrazovanje (Memory of the World, 2016b). Amaterski su knjižničari po nama komplementarni s profesionalnim knjižničarima, a jedni od drugih mogu silno mnogo naučiti i podijeliti. Amaterski knjižničari brinu o knjigama koje (još) nisu digitalno obrađene sa znatiželjom, strašću i ljubavlju; oni se usuđuju ne pokoravati u potrazi za emancipatorskom vizijom svijeta koja je sada ugrožena. Ako mi, knjižničari amateri, ikad uspijemo u našim nastojanjima – to bi trebalo osigurati postojeće poslove profesionalnih knjižničara i otvoriti mnoga nova i uzbudljiva namještenja. Kad se znanju bude lako pristupalo, kad ga bude lako (re)producirati i razmjenjivati, toliko će se toga moći nadograđivati i nadovezivati. PREMA AK TIVISTIČKOJ JAVNOJ PEDAGOGIJI PJ & AK: Organizirate razgovore i radionice, objavljujete knjige i održavate značajno regionalno žarište za ljude zainteresirane za digitalne kulture. U Hrvatskoj su vaša imena gotovo sinonimi za društvene studije digitalnog – diljem svijeta prepoznati ste kao regionalni lideri na tom području. Takav angažman ima izrazitu pedagošku sastavnicu – glavnina vašeg rada po svoj se prilici može tumačiti kao javna pedagogija. Koje su glavne teorijske zasade vaše javne pedagogije? Kako ona funkcionira u praksi? MM & TM: Naša je organizacija skup heterogenih zajednica i područja interesa. Stoga se naši pristupi javnoj pedagogiji uvelike razlikuju. U načelu pristajemo uz ideju da su sve inteligencije jednake i da je svaka epistemologija društveno strukturirana. U praksi to znači da su naše aktivnosti sinkretičke i inkluzivne. Odvijaju se usporedo bez potpadanja pod isti kišobran, a okupljaju ljude različitih razina vještine – koji donose razne vrste znanja i dolaze iz raznih društvenih miljea. Radeći s hakerima skloniji smo praktičnom pristupu. Marcell je niz godina organizirao tjedni program Razmjena vještina (Net.kulturni klub MaMa, 2016b), koji je krenuo od najosnovnijih vještina. Komora se postupno povećavala do današnje razine visoko specijalizirane meritokratske zajednice 1337 hakera.18 Budući da je potrebna razina vještine postala prezahtjevna, neki izvorni članovi napustili su skupinu – pa ipak, zajednica nastavlja primati geekove i freakove. S druge strane održavamo teorijski usmjeren program razgovora, predavanja i publikacija. Tu pozivamo mješavinu nadolazećih Igra riječi, odnosno znakova popularna u hakerskoj zajednici: 1337 označava “elitu”, odnosno “elitno”, jer se taj niz brojki može čitati kao leet, riječ izvedena od engl. elite. Dakle, riječ je o zajednici “elitnih” hakera.
18
290
Razgovor s Marcellom Marsom i Tomislavom Medakom (u suautorstvu s Anom Kuzmanić)
Prema aktivističkoj javnoj pedagogiji
teoretičara i mislilaca te nekih od najistaknutijih intelektualaca današnjice kao što su Jacques Rancière, Alain Badiou, Saskia Sassen i Robert McChesney. Taj program stvara širi intelektualni kontekst, a ujedno pruža prostor našim suradnicima u raznim aktivnostima. U svome političkom aktivizmu, međutim, gajimo posve drukčiji pristup. Naše se kampanje počesto zasnivaju na inkluzivnom planiranju i izravnim procesima odlučivanja sa širokim aktivističkim skupinama i javnošću. Međutim, takva inkluzivnost obično je omogućena procesom kampanje koji omogućuje artikuliranje određenih ideja u javnosti i narodnu mobilizaciju. Na primjer, prije nego što je srasla kampanja Pravo na grad protiv privatizacije pješačke zone u zagrebačkoj Varšavskoj ulici (Pravo na grad, 2016.), taktički smo se više od godinu dana koristili medijima kako bismo razjasnili temeljne probleme urbanog razvoja i mobilizirali široku javnu podršku. Na vrhuncu te kampanje sudjelovalo je čak 200 aktivista uključenih u izravan proces odlučivanja i tisuće građana na ulicama. Njezin je preduvjet bio naporan svakodnevni rad male skupine ljudi koje je organizirao važan član našega kolektiva Teodor Celakoski. PJ & AK: Vaša javna pedagogija pruža sjajnu priliku za osobni razvoj – na primjer, razgovori u organizaciji Multimedijalnog instituta bili su ključni u oblikovanju naših obrazovnih putanja. No često se bavite složenim problemima i teorijama, koje se nerijetko opisuju pomoću složenih pojmova i jezika. Slijedom toga, vaša javna pedagogija neizbježno je ograničena na one koji već posjeduju znatno obrazovanje. Kako uravnotežujete popularne i elitističke aspekte vaše javne pedagogije? Namjeravate li pokušati doprijeti do šire publike? Ako da, kako to mislite učiniti? MM & TM: Naš kulturni rad podjednako se sastoji od zahtjevnijih i popularnijih aktivnosti, koje uglavnom djeluju zajednički, u sinergiji. Naš popularni Human Rights Film Festival (2016.) dopire do tisuća ljudi; no njegov izrazito selektivni program odražava naša (više) teorijska bavljenja. Naše političke kampanje također smjeraju skalabilnosti. Zahtjevne i popularne aktivnosti ne proturječe jedna drugoj. Međutim, zahtijevaju veoma različite pristupe i ovise o različitim kontekstima i situacijama. Prema našem iskustvu, široka javna reakcija na neki društveni problem ne može se jednostavno izazvati oblikovanjem poruka ili promicanjem ideala na način koji se smatra popularnim. Reakcija javnosti prvenstveno ovisi o širokom zajedničkom razumijevanju, bez obzira na njegovu složenost, toga da određen tok djelovanja ima zbiljski kapacitet za preobrazbu određene situacije. Prepoznavanje tog trenutka i taktično djelovanje u njemu ključno je za izgradnju širokoga političkog procesa. To se može ilustrirati već spomenutim pismom Custodians.online (2015) koje smo nedavno sastavili zajedno s brojnim kolegama knjižničnim aktivistima protiv naloga koji omogućuje Elsevieru da zatvori dva najvažnija repozitorija što pružaju pristup znanstvenim tekstovima: Science Hub i Library Genesis. Pismo je očigledno plod našega specifičnog kolektivnog rada i dinamike. Pa ipak, ono bjelodano artikulira razne as291
Obrazovanje Znanje kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije
pekte nezadovoljstva u vezi s tom slijepom ulicom u pristupu znanju te tako rezonira s golemim brojem ljudi širom svijeta i daje im jasnu naznaku da postoje mnogi koji se ne pokoravaju globalnoj raspodjeli znanja što je nameću oni slični Elsevieru. PJ & AK: Vaš rad vjerojatno najbolje opisuje fraza Johna Hollowaya “u, protiv i onkraj države” (Holloway, 2002, 2016). Koji su glavni izazovi rada u takvim uvjetima? Kako se nosite s njima? MM & TM: Projekt Javna knjižnica mogli bismo smjestiti unutar strukture taktičkog djelovanja, pri čemu čovjek, kao što je poznato, stupa na teritorij institucionalne moći drugih. Osporavajući regulatornu moć intelektualnog vlasništva nad pristupom znanju, time ujedno pribjegavamo prisvajanju univerzalističkih misija različitih društvenih institucija – javnih knjižnica, UNESCO-a, muzeja. Budući da djeluju u ekonomskom sustavu koji počiva na premisi nejednake raspodjele sredstava, one nužno moraju iznevjeriti svoje univerzalističko obećanje. Dakle, iako je poslanje javnih knjižnica da pruže pristup znanju svim članovima društva, one su silno ograničene u onome što mogu učiniti kako bi ostvarile to poslanje u digitalnom području. Zahtijevajući da misiju univerzalnog pristupa znanju preuzmu knjižnice u sjeni, kolektivno izgrađene zajedničke infrastrukture ispravljaju trenutno stanje stvari izvan teritorija institucija. Utoliko se ti postupci komuniziranja doista mogu smatrati pozicioniranima onkraj države (Holloway, 2002, 2016). Pa ipak, premda mogu nadopuniti javne knjižnice, knjižnice u sjeni ne mogu zamijeniti javne knjižnice. I to mijenja perspektivu iz “onkraj” u “u i protiv”: svi mi nastavamo društvene institucije koje odražavaju neravnomjerni razvoj u društvima i između njih. Stoga ne možemo jednostavno djelovati unutar binarnih opreka: moćni nasuprot nemoćnima, institucionalni nasuprot taktičkima. Naš prostor djelovanja mnogo je složeniji i mutniji. Institucije i njihovi zaposlenici odupiru se nametnutim ograničenjima i shvaćaju da njihovi prostori djelovanja sežu s onu stranu institucionalnih ograničenja. Sukladno tomu, projekt Javna knjižnica uživa snažno i nedvosmisleno suučesništvo umjetničkih institucija, škola i knjižnica u svojim aktivnostima i stremljenjima. Dok kolektivno gradimo prakse koje dokidaju sadašnje stanje i obnavljaju san o univerzalnom pristupu znanju, mi reartikuliramo viziju radikalno jednakog društva opremljenog institucijama koje mogu udovoljiti tome “beskonačnom zahtjevu” (Critchley, 2013). Kolektivno slijedimo taj kolektivni san – riječima našeg prijatelja i trajnog nadahnuća Aarona Swartza: “Kad nas bude dovoljno širom svijeta, neće to više biti samo snažna poruka protiv privatizacije znanja – ta privatizacija bit će stvar prošlosti. Hoćeš li nam se pridružiti?” (Swartz, 2008)
292
UMJETNOST
13 . P O G L A V L J E
OD TEORIJE MEDIJA DO ODISEJE U SVEMIRU: ČUDNOVAT PLES LJUDSKOG NAPRETKA IZMEĐU ZNANOSTI I ZNANSTVENE FANTASTIKE Razgovor s Paulom Levinsonom Paul Levinson teoretičar je medija, pisac znanstvene fantastike, glazbenik i istaknuti javni govornik. Predavao je na sveučilištu The New School, Sveučilištu Fairleigh Dickinson, Sveučilištu Hofstra, Sveučilištu St. Johns, Politehničkom sveučilištu u New Yorku, na Fakultetu Audrey Cohen i Institutu Western Behavioral Sciences (WBSI). Krajem 1960-ih i početkom 1970-ih skladao je i producirao pjesme za velike izdavačke kuće kao što su Columbia, Decca, Philips, Atlantic, Buddah i London Records. Godine 1985. on i Tina Vozick zajednički su osnovali organizaciju za Internetsko obrazovanje Connected Education koja je nudila magisterije iz medijskih studija i kreativnog pisanja putem Interneta. Između 1998. i 2001. godine bio je predsjednik Američke udruge pisaca znanstvene fantastike i fantasyja. Od 1998. profesor je komunikacijskih i medijskih studija na Sveučilištu Fordham u New Yorku, gdje ga je 2004. godine udruga postdiplomskih studenata proglasila “nastavnikom godine”. Paul se više od 500 puta pojavio u televizijskim i radijskim emisijama diljem svijeta. Godine 2009. bio je na popisu “Najboljih 10 sveučilišnih profesora na Twitteru” časopisa The Chronicle of Higher Education (Young, 2009). Njegove članke objavljuju časopisi The Village Voice, Shift, The Industry Standard, Omni, The Chronicle of Higher Education, Analog i Wired. Paul je autor više od 150 akademskih članaka, 13 publicističkih i sedam beletrističkih knjiga. Njegova su djela prevedena na kineski, japanski, korejski, francuski, talijanski, španjolski, portugalski, češki, poljski, rumunjski, makedonski, hrvatski, ruski, turski i arapski jezik. Bio je pomoćnik urednika časopisa Et Cetera (1977. – 1979.) i glavni urednik časopisa Journal of Social and Evolutionary Systems (1990. – 2000.). Među publicističkim su mu djelima Novi novi mediji (New New Media, 2009. [2. izdanje 2013.], Meki rub: povijest prirode i budućnost informacijske revolucije (The Soft Edge: A Natural History and Future of the Information Revolution, 1997.), Digitalni McLuhan: vodič za informacijski milenij (Digital McLuhan: A Guide to the Information Millennium, 1999.), McLuhan u doba društvenih medija (McLuhan in an Age of Social Media, Levinson, 2015a) i Dodirivanje lica svemira: na razmeđu svemirskog putovanja i religije (Touching the Face of the Cosmos: On the Intersection of Space Travel and Religion, Levinson & Waltemathe, 2015). U njegove romane znanstve294
Razgovor s Paulom Levinsonom
O razgovoru
ne fantastike ubrajaju se Posuđene plime (Borrowed Tides, 2001.), Zavjera za spas Sokrata (The Plot to Save Socrates, 2006.), Poništenje spaljivanja Aleksandrije (Unburning Alexandria, 2013a) i Chronica (2014.). Paulove kratke priče nominirane su za brojne nagrade kao što su Hugo, Nebula, Sturgeon, Prometheus, Edgar i Audie Awards. Njegova novela Neriješeni detalji (Loose Ends, 1998.) [2. izdanje 2014.] bila je 1998. finalist izbora za nagrade Hugo, Sturgeon i Nebula. Njegov roman Svileni kod (The Silk Code, 1999.) osvojio je nagradu Locus za najbolji debitantski roman 1999. godine. O RAZGOVORU U ožujku 2016. javio sam se e-poštom Paulu Levinsonu i zamolio ga za ovaj razgovor. Za nekoliko tjedana stupili smo u kontakt putem Interneta i razgovarali dulje od četiri sata bez prekida! Nakon transkribiranja, finalizirali smo tekst u nekoliko brzih razmjena e-mailova. Paul je sugerirao da objavimo ovaj razgovor kao e-knjigu za Kindle i ja sam rado pristao. E-knjiga (Levinson & Jandrić, 2016) objavljena je u svibnju 2016. godine, manje od jednog tjedna nakon što je tekst dovršen. Svakomu tko je upoznat s tradicionalnim izdavaštvom to jamačno zvuči poput malog čuda! Nismo zaradili mnogo, ali izravno iskustvo s tim Amazonovim modelom izdavaštva snažno je utjecalo na moja razmišljanja o političkoj ekonomiji izdavaštva. Paul i ja nikad se nismo osobno sreli. MARSHALL MCLUHAN U DOBA MREŽE Petar Jandrić (PJ): Na vaš rad na polju teorije medija snažno je utjecao Marshall McLuhan. Prije dva desetljeća objavili ste knjigu Digitalni McLuhan: vodič za informacijski milenij (1999). Nedavno ste objavili rad McLuhan u doba društvenih medija (2015a) koji se, vašim riječima, “može smatrati novim poglavljem knjige Digitalni McLuhan”. Koji je glavni razlog za to što vas McLuhanov rad snažno privlači tokom cijele karijere? Paul Levinson (PL): Rođen sam 1947. godine u New Yorku. Kad sam bio dječak od možda osam ili devet godina, sjećam se da sam gledao TV vijesti s roditeljima. Nije me zanimao samo sadržaj vijesti nego i činjenica da je spiker imao sjaj u oku, dobar smisao za humor itd. Čak i tada nije me zanimao samo sadržaj komunikacije nego i način na koji komunikacija nastaje. Nešto poslije počela me zanimati glazba. Nije me privlačilo samo slušanje glazbe nego i harmonija te načini na koje se, na primjer, bas gitara uklapa u ostatak glazbe. Usto me nije zanimao samo sveukupni zvuk nego i kako on nastaje. Ti su interesi jasan odraz slavne McLuhanove fraze “medij je poruka” (McLuhan, 1964). Negdje u to doba, možda 1964. ili 1965. godine upoznao sam se s radom Marshalla McLuhana. Što sam više saznavao o McLuhanu, to sam više govorio: “Taj čovjek razumije značajke medija koje većina ljudi ne razumije!” Neke su njegove ideje bile vrlo zanimljive, ali odmah 295
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
sam shvatio da ne opisuju ono što se zapravo događalo u to vrijeme. U mnogim slučajevima bili su to opisi dubljih procesa koji su se tek počeli razvijati i zapravo su se u cijelosti pojavili tek godinama poslije. Zato, kad sam pročitao knjigu Gutenbergova galaksija: stvaranje tipografskog čovjeka (The Gutenberg Galaxy: The Making of Typographic Man) (koju je McLuhan objavio 1962., ali ja sam je pročitao tek nekoliko godina poslije) u kojoj stoji da elektronički mediji pretvaraju svijet u globalno selo, odmah sam shvatio dvije stvari. Prvo, da McLuhan ima pravo kada tvrdi da ako komuniciramo kroz elektroničke medije nije važno gdje smo, jer smo svi dio istog sela, ali i drugo, da velik dio svijeta još nije dio toga globalnog sela. Na primjer, televizija je 1960-ih još bila umnogome podijeljena na pojedine države – nije bilo međunarodne televizije. Nadalje, ljudi iz raznih krajeva svijeta mogli su međusobno komunicirati, ali je to trajalo dugo ili je bilo vrlo skupo. Mogli ste poslati pismo poštom ili razgovarati telefonom… Zato sam 1960-ih shvatio da McLuhan nije govorio o svijetu kakav je bio onda, nego o tome kakav će jednom biti. Imao je vrlo jasan pojam o tome kako ljudi rabe medije i komunikacije. Nije on bio nekakav vidovnjak koji bi doslovno prorekao budućnost, nego je razumio vrlo složenu dinamiku komunikacija. Obuzet McLuhanovim radom, napisao sam magistarski rad o njemu, a zatim i doktorat pod naslovom Ponovna ljudska reprodukcija: teorija o evoluciji medija (Human Replay: A Theory of the Evolution of Media, Levinson, 1979). PJ: Ako se ne varam, tokom svoga doktorskog postdiplomskog studija, na kojemu vam je mentor bio Neil Postman, osobno ste upoznali McLuhana… PL: To je jedan od najuzbudljivijih događaja u mome životu! Bio sam na postdiplomskom studiju na Sveučilištu u New Yorku i jedan dan sam ušao u kabinet Neila Postmana. On je sjedio za svojim stolom, trljao oči i uzdisao. Pitao sam ga: “Što je, Neile?” A on je odgovorio: “Upravo sam primio članak za časopis Et Cetera.” Predao mi je rukopis, a na prvoj je stranici pisalo: “Zakoni medija” H. Marshalla McLuhana (The Laws of the Media, 1977). Ne moram ni reći da sam bio silno uzbuđen, a Neil je rekao: “Znaš što? Pročitaj rukopis i reci mi što misliš.” Poslušao sam ga, pročitao rukopis i rekao: “Mislim da je ovo još jedan fantastičan McLuhanov rad!” A Neil je odgovorio: “Reci mi što misliš da to zaista znači.” Objasnio sam mu to na sljedeći način. To je McLuhanova tetrada (McLuhan je to nazivao nekom vrstom “sonde”), njegov način razvrstavanja učinaka tehnologije u četiri dijela. Prvi je proširenje. McLuhan kaže: kad se pojavi nova tehnologija, ona proširuje i pojačava nešto. Na primjer, radio pojačava trenutačnu akustičnu komunikaciju na velike udaljenosti. Druga je zastarijevanje, ona odbacuje nešto što je prije bilo istaknuto. Tako je radio učinio tisak zastarjelim: kad primaju vijesti putem radija, ljudi ne ovise više o novinama kao prije. S trećim učinkom postaje zaista zanimljivo. McLuhan kaže: “Nova tehnologija vraća nešto 296
Razgovor s Paulom Levinsonom
Marshall mcluhan u doba mreže
što je nekoć bilo važno, ali mu je s vremenom važnost opala.” Što je radio vratio? Dakako, važnost izgovorene riječi. Ljudi su govorili prije nego što su pisali. Završni i možda najzanimljiviji učinak jest: kada dosegne svoje ograničenje, tehnologija iznenada postane nešto posve drukčije, ali nastavlja funkcionirati u sličnom općenitom području. Tako je radio prešao u televiziju, a to je zapravo radio sa slikama, pa se opet vraća važnost vizualnog. Dakako, Internet tada nije postojao, ali sada možemo reći da je televizija postala Internet… Kako bilo, godine 1977. bio sam u kabinetu Neila Postmana i govorio o tetradi. Neil je duboko povukao dim cigarete i rekao : “To zvuči dosta dobro. Možeš li napisati kratak uvod u kojem bi objasnio to što si sada ispričao meni?” Nije me morao pitati dvaput. Sljedeći dan donio sam mu uvod. A onda je, ne rekavši to meni, poslao moj tekst McLuhanu uz poruku: “Želio bih objaviti vaš članak, a jedan od mojih studenata napisao je ovaj uvod. Mislite li da je prihvatljiv?” Kad mi je Neil rekao da je poslao moj uvod McLuhanu, pomislio sam da to vjerojatno znači kako mi je karijera okončana još u začetku! Što će McLuhan pomisliti kad čuje da mu neki nadobudni student pokušava reći o čemu zapravo govori? Ali McLuhanu se zapravo svidio moj uvod. Dva mjeseca poslije McLuhan je došao u New York i pozvao me na ručak. To što sam upoznao McLuhana, njegovu suprugu Corinnu i sina Erica do danas ostaje jedan od najvažnijih trenutaka moga života. Nekoliko godina poslije, nedugo nakon McLuhanove smrti, predložio sam izdavaču St. Martin’s Pressu da objave knjigu o McLuhanu. Ne sjećam se urednikova imena, ali se sjećam da je bio potpuni idiot! Rekao je: “Hvala na prijedlogu, čini se da je knjiga dobra, ali više nikoga nije briga za McLuhana. Sad smo na početku 1980-ih”, rekao je, “a McLuhan je iz 1960-ih – McLuhan je lanjski snijeg.” Naravno, sad nam je jasno da je urednik pogriješio… Kad je krajem 1980-ih i početkom 1990-ih Internet počeo dobivati na važnosti, ja sam počeo shvaćati da McLuhan nije samo još uvijek važan nego i da je njegov rad iz 1960-ih predvidio kakav će Internet biti danas. To nas vraća u sadašnjost i pitanju zašto smatram da je McLuhan posebno važan svakomu tko želi shvatiti vrijeme u kojemu živimo. Nedavno sam napisao knjigu McLuhan u doba društvenih medija (Levinson, 2015a) jer se – uz to što je svojim pojmom globalnog sela predvidio razvoj Interneta – pokazalo da nam razne McLuhanove tvrdnje iz tog doba mogu pomoći da shvatimo što se upravo sada događa u društvenim medijima. PJ: U predgovoru knjige Digitalni McLuhan: vodič za informacijsko tisućljeće napisali ste: “Marshall McLuhan umro je posljednjeg dana 1980. godine, na pragu revolucije osobnih računala. No McLuhanove ideje predvidjele su svijet medija u pokretu i njihovog utjecaja na naš život u osvit novog tisućljeća” (Levinson, 1999). Koje su glavne McLuhanove lekcije za današnje umreženo društvo? S druge strane, gledano iz današnje perspektive, koja su McLuhanova najznačajnija pogrešna predviđanja odnosno zablude? 297
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
PL: McLuhanova pogrešna predviđanja odnosno zablude? Nijedna mi ne pada na pamet. No drago mi je da ste mi postavili to pitanje jer ono odražava opasan stav u akademskom svijetu. Kada pomno pretresate nečiji rad – bilo da pišete osvrt na knjigu ili samo razgovarate o nekom misliocu – ako ne možete utvrditi nijedan problem, stječe se dojam da niste dovoljno oštar kritičar ili mislilac. Ali katkad, ako dovoljno duboko uđete u nečiji rad, pronalazite samo ono što vam je korisno, a nikakve probleme… Imam doduše nekih neslaganja s McLuhanovim djelom, u pogledu dviju njegovih dimenzija. Kao prvo, nema sumnje da McLuhan ne piše na konvencionalan akademski način. No zapravo volim kako piše – užitak je čitati ga jer se na zanimljiv način dotiče raznih područja… Ali moje pisanje više je linearno i konvencionalno. Kao drugo, McLuhan katkad smatra da ljudska bića samo trpe ono što nam rade mediji koje smo sami izmislili. To jest istina, ali mislim da McLuhan ne naglašava dovoljno do koje smo mjere mi, kao ljudska bića, stvorili medije da rade ono što želimo da rade. McLuhan i ja nekoliko smo puta razgovarali o tome krajem 1970-ih i on se složio s mojom usporedbom njegovog i mojeg načina razmišljanja. Ipak, ne prođe nijedan dan a da u vijestima ili drugdje u medijima ne naiđem na nešto u čijem mi razumijevanju McLuhanov rad silno pomaže. Mogu vam dati primjer, opet iz knjige McLuhan u doba društvenih medija (Levinson, 2015a). Vjerovali ili ne, glavni razlog zbog kojega sam napisao tu knjigu jest Donald Trump. Danas je 1. travnja 2016. godine. U toku je predsjednička kampanja u Sjedinjenim Državama i Donald Trump je predsjednički kandidat. On je jedan od najgrubljih, najzlobnijih, najbezobraznijih ljudi koji su se pojavili u političkoj sferi ovdje u SAD-u. Prije nekoliko mjeseci počeo sam razmišljati o tome što bi McLuhan rekao o Donaldu Trumpu? Dakako, McLuhan je vrlo poznat po analizi jedne američke predsjedničke kampanje. U knjizi Shvaćanje medija: proširenja čovjeka (Understanding Media: The Extensions of Man, 1964.) McLuhan tvrdi da je John F. Kennedy bio uspješniji od Richarda Nixona u predsjedničkoj kampanji 1960. zbog televizijskih debata u kojima je Kennedy ostavio dojam smirene i staložene osobe, a Nixon se doimao uzrujanim, napetim i na stalnom rubu. Kennedy je bio hladan, a Nixon je bio vruć. McLuhan tvrdi da ljude više privlače hladniji nastupi jer omogućuju više sudjelovanja. Kad je u nastupu manje intenziteta, ljudi u njega učitaju vlastite ideje i to ih čini uključenijima. Primjer je čitanje poezije nasuprot čitanju proze. Očita je procjena Donalda Trumpa da je njegov nastup vruć, visokog intenziteta. No tada sam shvatio: ne! Trump je zapravo cool kandidat – i to ne u smislu u kojem je McLuhan govorio o Kennedyju – jer Trump nema gotovo nikakvog sadržaja. Ako ga pitate: “Što ćete učiniti sa Sjedinjenim Državama?” njegov je odgovor: “Učinit ću Ameriku ponovo velikom, vjerujte mi!” Ili: “S kime ćete se savjetovati o vanjskoj politici, g. Trump?” A on kaže: “Ne znam, savjetovat ću sam sebe.” Trump nudi veoma malo sadržaja i zato je postao tako popularan. Iako je vrlo izravan i otvoren, nudi posve malo toga, tako da ljudi sami dopune ono što žele 298
Razgovor s Paulom Levinsonom
Marshall mcluhan u doba mreže
čuti. Trumpov primjer pokazuje da se vruće i hladno ne odnosi samo na jednodimenzionalne prezentacije. U ovom slučaju imamo osobu koja se izvana doima vruća, ali srž joj je ledeno hladna. I u debatama Kennedyja i Nixona obojica su govorila staloženo. Nijedan od njih nije urlao pred kamerama. Vruće i hladno odnosilo se više na njihove osobnosti, prije svega na Nixonove unutarnje demone. McLuhanova procjena relevantna je danas kao što je bila i onda. Također bih želio spomenuti kako je objavljena knjiga McLuhan u doba društvenih medija (Levinson, 2015a). Kao što znate, objavljena je samo u obliku e-knjige na platformi Kindle. To znači da mogu ažurirati tekst i ažuriram ga redovito. To je umnogome još jedan primjer tetrade. Tradicionalna knjiga prešla je u Kindle. U tradicionalnoj knjizi riječi su na papiru. Izdavač može prirediti novo izdanje, ali u već izdanoj knjizi autor ne može promijeniti ništa. No sada je to moguće! Kada shvatite McLuhana, gotovo se nikad neće dogoditi da vidite nešto u vijestima, a da ne možete reći: hej, McLuhanove ideje pomoći će mi da ovo bolje shvatim. PJ: Kao “svetac zaštitnik” časopisa Wired, McLuhan predstavlja neodvojiv dio temelja kalifornijske ideologije (Barbrook & Cameron, 1996). No McLuhan je umro 1980. godine, a prvo izdanje Wireda pojavilo se u ožujku/ travnju 1993. Koliko je precizno tumačenje McLuhanova naslijeđa u časopisu Wired? Koja je bila McLuhanova izvorna politika medija? PL: Godine 1981. moj prijedlog za knjigu o McLuhanu odbijen je zbog pogrešne pretpostavke da on više nije relevantan. No trinaest godina poslije pojavio se Wired i učinio McLuhana svojim svecem zaštitnikom. Bio sam oduševljen, ali ne i iznenađen, jer to opet sve povezuje s idejom globalnog sela. Poslije sam napisao velik broj članaka za Wired… Wired je bio prva publikacija o digitalnom dobu. Bio je na papiru, ne na Internetu, ali bio je prva kulturna prezentacija u obliku časopisa koja se specifično usredotočila na Internet, na novo digitalno doba i globalno selo. Urednici Wireda shvaćali su da je McLuhan onime što je pisao 1960-ih zapravo predviđao ono što se počelo događati tek krajem 1980-ih i početkom 1990-ih. Zato su imali potpuno pravo, savršeno su odabrali kad su McLuhana učinili svojim svecem zaštitnikom. Tokom 1960-ih politička situacija u SAD-u i diljem svijeta bila je vrlo ozbiljna. Izvršeni su atentati na Johna F. Kennedyja, Martina Luthera Kinga i Roberta Kennedyja. Ljudi su prosvjedovali na ulicama… Gotovo je došlo do revolucije! Krajem 1960-ih više nisam bio dijete i u Washingtonu sam sudjelovao u prosvjedima protiv rata u Vijetnamu. Za razliku od mene, McLuhan je odlučio da se neće izravno miješati u politiku i davati političke izjave. Njegova je odluka izazvala pojedine negativne reakcije. Na primjer, James Carey je izjavio da cijeni McLuhanov rad, ali nikad mu nije oprostio što nije progovorio protiv rata u Vijetnamu (Carey, 1998). McLuhanov odgovor na to glasio je: “Ja istražujem, ne objašnjavam i ne donosim vrijednosne sudove.” Kad sam s njim razgovarao o tome, McLuhan je rekao: “Ljude ne zanima moje mišljenje o politici, religiji ili bilo 299
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
čemu, pa se ograničavam na bavljenje područjem medija.” No medije je shvaćao vrlo široko. McLuhanova najpolitičkija tvrdnja u 1960-ima, a to opet ima veze s onime što sam govorio o Donaldu Trumpu, bila je da hladnoća televizije stvara političko, pa čak i fizičko nasilje. McLuhanova ideja bila je da nam televizija pruža tu veoma hladnu prezentaciju i da mi želimo biti dio nje, ali ne možemo. Budući da ne možemo pružiti ruku u zaslon televizije, radimo ono što je najbliže tomu. Izlazimo na ulicu i prosvjedujemo. Ironično, odrastao sam u prosvjednoj generaciji 1960-ih i smatrao da se radi o mnogo više toga, ne samo o mediju televizije. Smatrao sam da prosvjedi imaju sadržaj i da je ispravno prosvjedovati protiv Vijetnamskog rata i privesti taj protuustavni rat kraju. Ali McLuhan se nije želio baviti time… Opet, ako pogledate Donalda Trumpa… Ne iznenađuje što su njegovi skupovi vrlo nasilni. Na drugim skupovima tokom predsjedničke kampanje 2016. nije bilo nasilja. Ni na skupovima Hilary Clinton, ni na skupovima Bernieja Sandersa… Ali na Trumpovim skupovima jednog su čovjeka udarili u vrat, jednog su novinara grubo izbacili, zatim je direktor Trumpove kampanje uhićen i tako dalje. To se svodi na McLuhanovo shvaćanje toga što hladni medij čini ljudima. To je zanimljivo jer bismo mogli pomisliti da je cool biti hladan. Katkad i jest, ali hladno ne mora nužno imati dobar učinak, a kombinacija Trumpove vruće površine i hladnoće u smislu praznine sadržaja njegove poruke nerijetko čini ljude fizički ljutitima. McLuhan je upravo to govorio o medijima 1960-ih. Da ti mediji zapravo razbijaju politički sustav i otvaraju ga za pristup svima. Mislim da je imao pravo. Medij jest poruka, ali to ne znači da sadržaj nije važan. Medij oblikuje sadržaj, ali sadržaj je vrlo važan jer bez sadržaja ne biste imali medij. Ako isključim televizor, on postaje samo komad stakla i plastike. Neće mi nuditi vijesti, zabavu ili pristup ovom online razgovoru – neće biti medij. Sadržaj i medij nužni su jedan drugomu. Zato valja obraćati pozornost na sadržaj i na medij. VRLINE BL AGOGA MEDIJSKOG DETERMINIZMA PJ: McLuhana često kritiziraju zbog njegova medijskog determinizma. No ta njegova pozicija nije tako jednostrana. U knjizi Digitalni McLuhan: Vodič za informacijsko tisućljeće napisali ste: Godine 1978. to mi se činilo kao dokaz ipso facto da je McLuhan medijski determinist. No sada, kad se sa svim prednostima koje donosi vremenska distanca osvrnem na to, a time zapravo i na svoje radove o McLuhanu, vidim da pojam “medijski determinizam” možda i nije bio najbolji za opisivanje McLuhanovih stavova, iako i dalje smatram da oni stavljaju ljude u podređeni položaj u odnosu na tehnologiju. (Levinson, 1999: 184)19 V. Paul Levinson, Digitalni McLuhan: vodič za novo doba, prev. Davorin Lovrić, Izvori, Zagreb, 2001.
19
300
Razgovor s Paulom Levinsonom
Vrline blagoga medijskog determinizma
Gotovo dva desetljeća nakon što ste to napisali, možete li se osvrnuti s još veće vremenske distance i objasniti McLuhanov odnos prema tehnologiji? PL: Medijski determinizam izravno je vezan uz ljudski determinizam i uz pitanje o tome tko donosi konačne odluke. Istina je da na nas utječu mediji i tehnologija na načine koje nismo očekivali, ali je također istina da imamo sposobnost mijenjati medije i navoditi ih da rade ono što mi želimo. Prva reakcija na McLuhana bila bi da je on medijski determinist jer je determinizam medija uglavnom jedino o čemu govori. Jedna od njegovih najoštrijih tvrdnji glasi: bez radija ne bi bilo Adolfa Hitlera. Dakle, nije samo Hitler prijetio većem dijelu svijeta – prije Hitlera postojao je radio koji ga je omogućio (McLuhan, 1964: 261). Ako to detaljnije analizirate, doći ćete do toga da je Hitler govorio kako je arijska rasa nadmoćna svim ostalima – ali on se pojavom nimalo nije uklapao u tu rasu o kojoj je govorio! McLuhan dakle ima posve pravo… Hitler koji viče na televiziji sigurno ne bi imao jednak učinak kao Hitler koji podiže glas na radiju. McLuhan to uvijek iznova ponavlja. Kad analizira razne povijesne događaje i smjerove razvoja u ljudskom društvu, McLuhan sagledava što su i kako u to doba mediji (ili kombinacije medija) omogućili. No kada podrobnije sagledate McLuhanov rad, morate se upitati: o kakvom je medijskom determinizmu riječ? Kontinuum medijskog determinizma može se svesti na dva glavna pravca. Postoji tvrdi medijski determinizam, ili tvrdi determinizam, koji opisuje izravan odnos uzroka i učinka. Ako prolijem čašu vode po glavi, kosa će mi biti mokra. No postoji i blagi medijski determinizam. Na primjer, mogli bismo reći da neboderi ne bi mogli postojati bez dizala koje omogućuje ljudima da se popnu na 30. ili 40. kat bez hodanja stubama. Bez te tehnologije ne bismo niti htjeli izgraditi neboder. Istodobno, potrebno je mnogo više od dizala kako bismo izgradili neboder. Morate znati kako rasporediti cigle, trebate i strukturu od željeza za armaturu… Možemo reći da dizalo omogućuje neboder, ali nije uzrok nastanka nebodera, barem ne u jednakom smislu u kojem je izlijevanje vode na glavu uzrok mokre kose. Dizalo je nužan uvjet za neboder, ali ne i dovoljan. Kakve to veze ima s McLuhanom i medijskim determinizmom? McLuhan tvrdi da su mediji bili nužan uvjet da bi se neki događaji zbili i da bez medija do tih događaja ne bi došlo. Ako se vratimo na predsjedničku kampanju 1960. godine i debatu između Johna F. Kennedyja i Richarda Nixona, možemo reći da Kennedy vjerojatno ne bi pobijedio na tim izborima da u SAD-u u to doba nije bilo televizije. Ili bi barem teže pobijedio. Ali televizija nije jedini razlog zbog kojega je Kennedy pobijedio. Dio razloga je i njegova mladost, njegov program… Dakle, što mislim o McLuhanovu medijskom determinizmu danas? Shvaćao je medije kao ono što omogućuje neke događaje, kao nužan, ali ne i dovoljan uvjet za njih. McLuhan je bio blagi medijski determinist. Dat ću vam još jedan primjer. Glavna poruka kampanje Bernieja Sandersa jest ta da velike korporacije kupuju ishod američkih izbora jer 301
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
mogu dati goleme donacije kandidatima koji im odgovaraju. To je u stvari tvrdi determinizam. On zapravo želi reći da, ako imate pristup medijima i financijama, možete zatrpati radio, televiziju i Internet reklamama u korist svoga kandidata. Ali ako pomnije promotrite situaciju, to se zapravo ne događa. Da, trebate imati pristup javnosti, ali možete pobijediti na izborima bez financiranja iz velikih korporacija. Zapravo, uspjeh kampanje Bernieja Sandersa pobija njegovu hipotezu. Nije uzimao novac od velikih korporacija, a kampanja mu je bila prilično uspješna. To je primjer situacije u kojoj izravan, tvrdi determinizam ne funkcionira. PJ: Ian Beardsley tvrdi da se kroz znanstvenofantastična djela Paula Levinsona, Isaaca Asimova i Arthura C. Clarka (…) provlači zajednička nit: spas čovječanstva putem tehnologije i preobrazba u novu ljudsku paradigmu koja više neće ovisiti o Zemlji, nego će se prilagoditi naravi svemira kao cjeline. (Beardsley, 2014: 142)
Što mislite o tom tumačenju? Kakav je vaš stav prema tehnologiji? PL: Počašćen sam tim tumačenjem i zaista smatram da ima istine u njemu. Kad pišem znanstvenu fantastiku, zanimaju me kako sve tehnologija može poboljšati naš život. To nije jednostavan proces. Kako bi zaplet bio dobar, mora biti opasnosti, izazova i mnogo toga mora krenuti po zlu. No temeljna filozofija je da mi, ljudska bića, utjelovljujemo naše znanje, razmišljanje i maštu u tehnologiji. Moje je pitanje: možemo li, barem malo, promijeniti svemir u svoju korist? Mislim da se na tom pitanju temelji i rad Isaaca Asimova. To u svakom slučaju ne znači da svaka priča ima sretan kraj. No moja je filozofija na neki način potpuna antiteza cyberpunk filozofiji. Pogledajmo, na primjer, početak Gibsonova Neuromancera: “Nebo iznad luke bilo je boje televizijskog ekrana podešenog na kanal koji je prestao emitirati” (Gibson, 1984: 1).20 To je viđenje ljudske budućnosti u kojoj su ljudi neprekidno potlačeni. To je viđenje koje se može pratiti barem od Georgea Orwella i njegove 1984. (Orwell, 1949)… No to nipošto nije moje viđenje! Ne kažem da se na svijetu ne događa ništa loše, a ni Asimov to ne kaže. No mislim, a to ima veze s mojom teorijom medija, da kroz razvoj medija možemo unaprijediti ne samo medije i tehnologiju nego i naš svijet, pa i naše postojanje. To znači otići izvan granica našeg planeta, a znanstvena fantastika upravo se time bavi. U svojoj fikciji također često pišem o putovanju kroz vrijeme. Zapravo smatram da putovanje kroz vrijeme nije moguće, ali pišem takve priče jer uživam u raspetljavanju komplikacija koje donosi vremenski paradoks. No smatram da će se putovanje do drugih zvjezdanih sustava dogoditi. U mom romanu Posuđene plime (2001) radi se o prvome zvjezdanom brodu do Alpha Centaurija. PJ: Internet nije samo nov medij nego i jedan od najvećih znanstvenih laboratorija u povijesti čovječanstva. Što nas taj laboratorij može naučiti o V. William Gibson, Neuromancer: Count Zero; Mona Lisa overdrive, prev. Marijana Javornik Čubrić, Lunapark, Zagreb, 2003., str. 9.
20
302
Razgovor s Paulom Levinsonom
Vrline blagoga medijskog determinizma
ljudskoj prirodi i o starom prijeporu između Darwinova prirodnog odabira i Kropotkinove ideje međusobnog pomaganja? PL: To je sjajno pitanje i mislim da apsolutno imate pravo. Još nismo imali tako sjajan pregled ljudske prirode u svoj njezinoj veličanstvenosti i svoj njezinoj sramotnosti kao što je Internet. Prije pojave Interneta, ljudi su bili mnogo manje izloženi jedni drugima. Što se tiče ideja, bilo je mnogo knjiga, ali većina ljudi pročitala je tek veoma malen dio njih. Što se tiče osobnih kontakata svatko je imao prijatelje, obitelj, studente, profesore, koga god, ali sada, čim se prijavimo na Twitter, Facebook ili YouTube, imamo mogućnost doći u kontakt doslovno s bilo kime. A to često mogu biti ljudi koje ne poznajemo. Stoga, ako netko želi proučavati ljudsku prirodu, nema bolje prilike za to od Interneta. Mislim da je ovo tek početak. U prosincu 2015. godine bio sam na konferenciji na kojoj je Lev Manovič govorio o analiziranju fotografija koje ljudi učitavaju putem Snapchata, Instagrama i drugih društvenih medija (University of Pennsylvania, 2015). Usput, Snapchat je aplikacija koja omogućuje ljudima učitavanje fotografija, ali one se izbrišu čim ih primatelj vidi. Možda biste pomislili: zašto bi to netko želio? Možda ljudi žele slati seksualno eksplicitne fotografije, tko zna, i ne žele da te fotografije ostanu spremljene. Ako imamo na umu McLuhanovu tetradu, vidjet ćemo da je Snapchat sjajan primjer fotografije, koja je izumljena kako bismo imali trajnu sliku, no vraća se na medij u kojemu slika trenutačno nestaje. To je jedna od mnogobrojnih primjena McLuhanova rada, a govori nam mnogo i o ljudskoj prirodi. Da se vratim vašem širem pitanju, na Internetu vidimo mnogo nadmetanja u darvinističkom smislu i to zna postati prilično gadno: internetski trolovi koji se međusobno vrijeđaju, ljudi napadaju jedni druge… Psiholog Donald T. Campbell napisao je sjajan članak “Evolucijska epistemologija” (‘Evolutionary Epistemology’, 1974.) u kojemu objašnjava da se ideje i načini na koji ljudi prenose ideje jedni drugima nadmeću međusobno na jednak način kao i organizmi u prirodnom svijetu. Moja doktorska disertacija “Ponovna ljudska reprodukcija: teorija evolucije medija” (‘Human Replay: A Theory of the Evolution of Media’, 1979.) objašnjava kako se mediji nadmeću među sobom, a mi odabiremo one koji se najviše svide većini nas. Na Internetu dakle možemo vidjeti kako to nadmetanje prelazi u višu brzinu… Istodobno ima i čudesno mnogo suradnje. Ljudi putem Interneta traže pomoć od drugih. Kad netko ima obiteljski problem ili hitan slučaj, ljudi mu pokušavaju pomoći ili ga utješiti. Na Internetu dakle možete naći, kao što sam već rekao, prikaz ljudske prirode u svoj njezinoj punini. Možemo sjediti sami i razmišljati, kao što je to činio Descartes, ali na Internetu vidimo druge ljude i njihovu interakciju te možemo naučiti više o njima i o ljudskim bićima. Istodobno učimo više i o samima sebi, vidimo se kako na što reagiramo i kakvi smo zapravo. U tom smislu Internet, više nego bilo što prije njega, slijedi Sokratovu sugestiju da bismo trebali bolje upoznati sebe. Zato smatram da je Internet na mnogo načina – a o tome 303
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
se ne govori dovoljno ili barem ne dovoljno često – jedno od najboljih sredstava za poboljšanje ljudskog razumijevanja ljudskih bića. FANTASTIK A FILOZOFIJE ZNANOSTI PJ: McLuhan vam je jednom prilikom rekao: “Bio si glazbenik prije nego što si prešao k logičkim dečkima!” (Levinson, 1999: 194)… PL: …ha-ha, to mi je sjajno! PJ: Koji je odnos između vaše glazbe, pisanja i teorije medija? Kako te vaše tri aktivnosti utječu jedna na drugu, u kakvoj su interakciji? PL: To mi je jedan od najdražih razgovora s McLuhanom, zato sam se smijao. McLuhanu je bilo teško shvatiti kako netko poput mene – vrlo sam racionalna osoba i pišem slijedeći mnogo tradicionalniju strukturu nego McLuhan – ipak piše nešto što ima smisla. Jednoga mi je dana rekao: “Postoji razlog zašto kužiš stvari: prije nego što si postao jedan od logičkih dečki, bio si glazbenik.” McLuhan mi je na taj način dao kompliment i bio sam jako ponosan na to. McLuhan je smatrao da postoji velika razlika između logičkog pristupa mišljenju karakterističnog za lijevu polovicu mozga i više intuitivnih načina razumijevanja kao što su glazba, poezija i vizualna umjetnost, karakterističnih za desnu polovicu mozga. Potkraj 1950-ih, još kao dijete, počele su me silno zanimati dvije stvari. Jedna je bila glazba (rock and roll, Buddy Holly itd.), a druga je bila znanstvena fantastika (Isaac Asimov, Arthur C. Clarke, Robert Heinlein itd.). Kad me nešto zaista zanima, gotovo uvijek želim sudjelovati u stvaranju toga – stoga je moj cilj u Novim novim medijima (Levinson, 2009) i u McLuhan u doba društvenih medija (Levinson, 2015 a) zapravo objasniti svoj sadašnji život u društvenim medijima ili kako pišem, objavljujem i promoviram na Internetu… Ali prije svega sam bio glazbeni producent. Otkrio sam da imam talent za vokalnu harmoniju i uskoro sam – krajem 1950-ih i početkom 1960-ih – okupio razne glazbene grupe. U 1950-ima glazba je uglavnom bila romantična – mladić i djevojka zaljubljuju se i tomu slično (što je bilo sjajno!). No do sredine 1960-ih glazba je postala više od romantike. Imala je političku komponentu (npr. Bob Dylan) i kozmičku komponentu (npr. Doors)… Tokom 1960-ih bio sam u nekoliko sastava, a jedan od najpoznatijih bio je The New Outlook. Potkraj šezdesetih počeo sam pisati pjesme s Edom Foxom i naposljetku smo izdali album Twice Upon a Rhyme. Ovo je važno – objavili smo ga u svojoj izdavačkoj kući, HappySad Records, jer nam velike glazbene kompanije nisu odgovarale. Album nije postigao ništa značajno, ali McLuhan je znao da sam bio glazbenik jer sam mu darovao jedan primjerak. A onda je 2002. jedan japanski časopis objavio recenziju albuma u kojoj je pisalo: “Ovo je izgubljeni kultni klasik.” Sjećam se da sam pomislio: taj je album svakako nešto izgubljeno, ali nije klasik. Gotovo se nije ni prodavao… Ne znam kakvu kultnu sljedbu ima 304
Razgovor s Paulom Levinsonom
Fantastika filozofije znanosti
album Twice Upon a Rhyme u Japanu, ali zbog te recenzije mali je krug ljudi opet počeo slušati album, i to diljem svijeta. Nakon toga je jedna glazbena kompanija iz Južne Koreje reizdala album na CD-u, a engleska kompanija Whiplash Records remasterirala ga je i opet izdala na vinilu… Glazba je jedna od onih stvari koje sve na svijetu čine boljim i nastavlja biti važan dio mog života. PJ: U intervjuu s Laureanom Ralónom rekli ste: Moji kritičari kažu da se znanstvena fantastika koju pišem doima poput znanstvenog rada, a da su moji znanstveni radovi poput znanstvene fantastike. Razni su kritičari to govorili za moja djela i nisu to mislili kao kompliment. Ali ja mislim da to jest kompliment i da je istina. (Ralón, 2010b)
Možete li objasniti zašto je to kompliment? PL: Većina znanstvene publicistike užasno je dosadna. Čak i ako joj nije namjena postati udžbenik, doima se poput udžbenika. Možda ima dobrih ideja, ali pisana je suhoparno i sastoji se od tendencioznog redanja dugih argumenata koji obično uspavaju čitatelja. Zbog toga se znanstveni radovi ne prodaju dobro. McLuhanov rad potpuna je antiteza toga. Namjerno se pokušao probiti iz tih okvira akademskog rada i pisati mnogo življa djela. Iako ne pišem poput McLuhana, nastojim da moji znanstveni radovi budu što zanimljiviji za čitanje, a i što je moguće poetičniji. Imam reference i fusnote, ali najvažnije su mi ideje i stil. Mislim da je u znanstvenom radu važno imati svakojake izvore. Tako, na primjer, u knjizi Novi novi mediji (Levinson, 2009) citiram pjesmu Georgea Harrisona All Things Must Pass. Kakve to veze ima s novim, novim medijima? Pisao sam o tome kako YouTube omogućuje glazbi trajnost, pa možemo gledati Georgea Harrisona kako pjeva iako je preminuo i njegova se glazba rijetko čuje na radiju. Harrisonova ideja da sve mora proći više ne vrijedi i upravo zato navodim njega kao primjer. Moj odabir izvora razlog je zašto neki kritičari kažu da moji znanstveni radovi ostavljaju dojam znanstvene fantastike. Druga se tvrdnja odnosi na ono što sam prije govorio o akademskoj kritici. Prošli tjedan dao sam intervju za radiopostaju u Kanadi (Thatchannel.com, 2016) i netko me pitao: “Kako možete biti tako optimistični u pogledu Interneta?” Ta je osoba smatrala da Internet predstavlja opasnost i da bi mogao baciti sve ljude u ropstvo… Odvratio sam: “Zašto tako mislite? Što zapravo želite reći?” Odgovorila je: “Facebook sada može pratiti sve što radimo.” Ja sam rekao: “To nije etično, ali ne znači da nas Facebook čini robovima. Možemo se prestati njime služiti u bilo kojem trenutku, u potpunosti!” Ljudi katkad kažu da moji radovi na temu evolucije medija nalikuju znanstvenoj fantastici jer govorim kako sve mediji mijenjaju naše živote nabolje. Smatraju to uvredom, smatraju da nisam dovoljno pomno razmotrio probleme što ih donose mediji. No na primjer, u Novim novim medijima (2009.) ima poglavlje Mračna strana novih novih medija… Znam da novi mediji mogu dovesti do mnogo toga lošeg i da moramo biti 305
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
oprezni, ali želim se usredotočiti na ono pozitivno. Ta se kritika svodi na prigovor mojem optimizmu, pa i to shvaćam kao kompliment. Kad kažu da se moja znanstvena fantastika doima poput znanstvenog rada, i to je kritika. Ne znam što ti kritičari vole u znanstvenoj fantastici, ali to sigurno nije filozofska složenost. A ja volim filozofsku složenost! U romanu Zavjera za spas Sokrata (2006.) bilo mi je vrlo zanimljivo ući u Sokratovu filozofiju, u tolikoj mjeri da sam napisao sokratovski dijalog i pretvorio ga u dio romana. Slično tomu, roman Posuđene plime (2001.) velika je metafora o konačnoj prirodi zbilje u svemiru i našim životima. Za mene je filozofska provokacija važan dio znanstvene fantastike. Moji romani imaju i druge elemente – ima kod mene bitaka, tučnjava, parova koji vode ljubav – ali imam i snažnu filozofijsku sastavnicu. Stoga sam smislio izraz koji možda najbolje opisuje moj rad: fantastika filozofije znanosti. Ljudi koje ne zanima filozofija i žele znanstvenu fantastiku u kojoj ima samo bitaka, vođenja ljubavi i sukoba ličnosti katkad kažu: “Levinsonova znanstvena fantastika doima se poput znanstvene rasprave.” Ja na to kažem: “Hvala. I to smatram komplimentom.” PJ: Vaša znanstvenofantastična djela uvijek se temelje na pomno istraženim znanstvenim činjenicama. Na primjer, Zavjera za spas Sokrata (2006.) ostavlja dojam gotovo povijesne knjige! Što mislite o znanstvenoj vjerodostojnosti u znanstvenoj fantastici? Koliko je važna i koji su glavni izazovi pisanja znanstveno točne znanstvene fantastike? PL: To se pitanje može primijeniti i na čestu raspravu između znanstvene fantastike i fantasyja. Ugledni astrofizičar i pisac znanstvene fantastike Gregory Benford jednom je rekao: “Fantasy je znanstvena fantastika koja se igra bez mrežice” (u Spinrad, 1990: 93). Zamislite da igrate tenis bez mrežice. To i nije neki izazov. U nekoj mjeri to je uvreda za fantasy, ali mislim da je Benford ipak ukazao na nešto vrlo važno. Evo kako bih ja to sročio: Čarobnjak iz Oza (Baum, 1900) sjajna je priča, ali kako se Dorothy vrati na Zemlju s drugog planeta? Triput kucne petama i opet je u Kanzasu. U tome nema ni trunke znanosti! Čarobnjak iz Oza je zabavan, ali ne govori nam ništa o tome kako otići u svemir ili kako se kretati od jednog do drugog mjesta u svemiru. Smatram da znanstvenu fantastiku znanstvenom čini upravo to što sadrži nekakvu uvjerljivu znanost unutar fikcije. No što to znači uvjerljiva znanost? Mnogi kritičari romana Posuđene plime (2001.) kažu da nije nimalo znanstveno smatrati da bi svemirski brod mogao otputovati do zvijezde Alpha Centauri, obići je i vratiti se na Zemlju zbog tzv. učinka gravitacijske praćke. Slažem se, utoliko što ne smatram da će se nešto takvo doista dogoditi. Ali nisam smislio učinak gravitacijske praćke – on je znanstveno dokazan unutar našeg Sunčeva sustava. Samo kažem da bi međuzvjezdani brod koji leti polovicom brzine svjetlosti i stigne do zvijezde Alfa Centauri pod određenim kutom, mogao skrenuti oko nje i vratiti se prema Zemlji. To je znanstvena mogućnost, a ne znanstvena zbilja. Smatram da je to bit znanstvene fantasti306
Razgovor s Paulom Levinsonom
Duhovne rakete u svemir
ke. I smatram da se zaista treba držati činjenica, ne samo u znanosti nego i u povijesti, filozofiji… Zapravo, treba se držati činjenica i kad pišete bilo kakvu fikciju. Recimo, na primjer, da želim napisati priču koja se događa u Zagrebu, u Hrvatskoj. Nikad nisam bio ondje… Mogao bih istraživati, saznati kako ulice izgledaju itd. Ali znate što? Jamčim vam da kad biste pročitali moju priču, vi ili bilo tko iz Zagreba, rekli biste: “Levinson nema pojma o čemu govori!” Neizbježno bih propustio neke ključne elemente… Zato, kad pišem o nečemu što se trenutno događa, smještam svoje priče u New York ili u vlak od New Yorka do Chicaga i na druga mjesta koja su mi poznata. Fikcija je ono što likovi čine, ali okolnosti tih zbivanja moraju biti činjenično uvjerljive. Mislim da je to bit dobre znanstvene fantastike. PJ: Kroz povijest je znanstvena fantastika često bila nadahnuće za znanstveno istraživanje – Frankenstein (1818) Mary Shelley može se smatrati navjestiteljem ovce Dolly, a Čapekov R.U.R. (2001) [1920] i Asimovljeva tri zakona (1950.) duboko su povezani s današnjom robotikom… Kakva je veza između znanstvene fantastike i znanstvenog istraživanja? PL: Veza je vrlo duboka i to se uvijek iznova demonstrira. Otok doktora Moreaua H. G. Wellsa (1896.) može se smatrati doprinosom današnjem izrezivanju gena i genetičkom inženjeringu. Knjige Julesa Vernea Od Zemlje do Mjeseca i Oko Mjeseca (1865.) mogu se smatrati motivacijom za stvaran put na Mjesec. Jedan od velikih istraživača umjetne inteligencije Marvin Minsky (koji je, nažalost, umro prije samo dva mjeseca) službeno je izjavio da su ga na ozbiljno bavljenje umjetnom inteligencijom potaknule priče Isaaca Asimova o robotima (Dreifus, 1998). Dobitnik Nobelove nagrade Paul Krugman (2012.) rekao je da ga je središnja ideja Asimovljeve serije Fondacija, naime da na temelju prikupljenih podataka možete predvidjeti budućnost, zainteresirala za prediktivnu ekonomiju. Stoga smatram da je odnos između znanosti i znanstvene fantastike doista produktivan. Zato shvaćam kao kompliment kad ljudi kažu da se moja znanstvena fantastika doima poput znanstvenog rada jer smatram da je najbolja znanstvena fantastika najčešće znanost o kojoj se razmišlja i koju se iznosi na zaigran način. Omogućuje nam da zamislimo što bi se dogodilo da izumimo neku tehnologiju. Poigravanje tim idejama u znanstvenoj fantastici potiče znanstvenike da nekoliko godina poslije doista pronađu način da ih izume. Ako pogledate povijest znanosti, vidjet ćete da je u njezinoj pozadini uvijek znanstvena fantastika. Njihov je odnos dvosmjeran jer znanstvena fantastika nadahnjuje znanost, ali se mora i temeljiti na njoj – međuigra znanosti i znanstvene fantastike ocrtava putanju napretka. DUHOVNE RAKETE U SVEMIR PJ: Vaša najnovija knjiga Dodirivanje lica svemira: na razmeđu svemirskog putovanja i religije (Levinson & Waltemathe, 2015) istražuje čovjekovu 307
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
duhovnu potrebu da shvati više o svom položaju u svemiru na sjecištu svemirskih putovanja i religije. Ta knjiga spaja različite (i neki bi rekli nespojive) svjetove znanosti i religije. Što vas je nadahnulo da istražujete tu temu? Što možemo naučiti na razmeđima znanosti i religije? PL: Još 1950-ih, osim rock and rollom i znanstvenom fantastikom, bio sam oduševljen svemirom. Odlaskom u svemir! Sjećam se lansiranja Sputnjika. Imao sam devet godina i Amerika je bila prestrašena jer je Sovjetski Savez pobjeđivao u svemirskoj utrci. Ali ja se uopće nisam bojao! Bio sam oduševljen – smatrao sam da je to sjajno! A onda su lansirali Sputnjik 2 u kojem je bila Lajka. Moj prijatelj iz razreda napisao je pjesmu o tome… Bili smo takav naraštaj, svemir nas je zaista oduševljavao. Mene to oduševljenje do danas nije napustilo. Na početku karijere napisao sam dva eseja o svemiru, a zatim sam prešao na teoriju medija. No početkom 21. stoljeća odlučio sam napisati knjigu Pravi svemir: sudbina tjelesne prisutnosti u digitalnom dobu, na planetu i izvan njega (Real Space: The Fate of Physical Presence in the Digital Age, On and Off Planet, Levinson, 2003.). Knjiga se bavi dvjema temama. Prva je neizbježno preživljavanje tjelesne prisutnosti u digitalno doba. Nas dvojica sada razgovaramo online – znači li to da se nikad nećemo osobno susresti? Ne! Jedno ne ometa drugo. Za kritičare tehnologije koji ne vide dalje od svog pesimizma, svaka je tehnologija loša. Ali često govorim kako možete rabiti Java script na Internetu, ali ne možete poslati šalicu kave putem Interneta. Za to bi bila potrebna teleportacija - za sada dostupna samo u znanstvenoj fantastici – pa ako želite popiti kavu s nekime i dodati mu mlijeko ili šećer, vas dvoje morate fizički biti u istom restoranu. Internet to ne može nadomjestiti. No Internet nam pomaže da se lakše krećemo i živimo u stvarnom, fizičkom prostoru. Uber je dobar primjer toga. O tomu Steve Case govori u knjizi Treći val (The Third Wave, 2016.). U Pravom svemiru također sam se bavio budućnošću ljudske vrste na planetu Zemlji: Hoćemo li ikad živjeti izvan svoga planeta? Desetljećima sam bio silno razočaran time što nismo učinili mnogo, kao vrsta, nakon odlaska na Mjesec. Nije me pretjerano zanimalo suparništvo SAD-a i SSSR-a – bilo mi je stalo do ljudskih bića i bio sam zaista razočaran. Sad je već početak 21. stoljeća: zašto nismo učinili više i otišli dalje u svemir? Počeo sam razmišljati. Koja je bila naša motivacija za istraživanje svemira? Prvi je motiv bio vojni. Nijemci su u Drugome svjetskom ratu razvili rakete i njima napali Englesku, a SAD je nastavio razvijati tu tehnologiju 1950-ih i 1960-ih. Svemirska je utrka zapravo bila vojna utrka i SAD je pobijedio u njoj. Sada cijeli svijet ima rakete, ali to nema veze sa svemirskim vozilima. Kad smo ostali bez vojnog motiva, ostao nam je onaj drugi: znanost. Nitko ne može poreći da je znanost vrijedna, ali ne dira najdublje dijelove ljudske duše. Znanost obično nije osobito seksi. Tu je i treći motiv – financijski ili komercijalni. Ljudi poput Richarda Bransona i njegove tvrtke Virgin Airlines svojom tehnologijom svemirskih letova postavljaju temelje za turizam u svemiru. I komercijalni razlog je sjajan, ali nije dovoljan da nas podigne s ovog planeta. 308
Razgovor s Paulom Levinsonom
Duhovne rakete u svemir
Shvatio sam da našim nastojanjima za širenjem izvan planeta nedostaje najdublji motiv od svih: kojeg vraga radimo u ovom svemiru? Znanost objašnjava mnogo toga, ali još nije objasnila razvoj ljudskog uma, pojavu života ni – što je najvažnije – porijeklo svemira, to jest porijeklo svega što postoji. Što je izazvalo nastanak našeg svemira? Najbolji odgovor koji nam znanost može dati jest: nekako su nastali uvjeti da dođe do Velikog praska. No to znači da je bilo nešto prije Velikog praska što je stvorilo te uvjete… Da budem jasan, ne mislim da ijedna velika religija pruža te odgovore. Ako kažemo da je svemir stvorio Bog, ostaje nam pitanje tko je stvorio Boga, a ako kažemo da je Bog stvorio sam sebe to nije ništa bolji odgovor od Velikog praska. Dakle, i dalje ne razumijemo kako je nastao svemir, a ni otkud sam bitak, jer nam ni znanost ni religija ne mogu dati odgovarajući odgovor, iako pokušavaju. Vjerojatno je da nećemo stići mnogo dalje u svome shvaćanju sjedeći ovdje na Zemlji. Religija nas može usredotočiti na to pitanje bolje nego znanost, a istodobno moramo otputovati u svemir i pogledati dalje od onoga čemu nas znanost i religija mogu naučiti. Do određene mjere tom sam se temom bavio u Posuđenim plimama (2001.). Kad sam počeo dublje razmišljati o tome, napisao sam poglavlje pod naslovom “Stara religija kao novo krilo za svemir” u knjizi Pravi svemir (Levinson, 2003). U njemu tvrdim da ljudi koji žele putovati u svemir moraju gledati dalje od vojnih, znanstvenih i financijskih motiva i početi se baviti religijama kao intelektualnim i duhovnim izvorima. Ljudi koji žele da se naša vrsta proširi u svemir ne moraju postati religiozni, ali moraju shvatiti da su religije potencijalno snažni saveznici svemirskih putovanja. Prije nekoliko godina upoznao sam njemačkog profesora religije po imenu Michael Waltemathe i odlučili smo napisati knjigu o tome. Sugerirao sam mu da u njoj ne budu samo akademski radovi nego i znanstvenofantastične priče. Tako je nastala knjiga Dodirujući lice svemira: na razmeđi svemirskih putovanja i religije (Levinson & Waltemathe, 2015). Imali smo nevjerojatnu sreću i za knjigu su članke napisali mnogi sjajni ljudi – Guy Consolmagno, papin astronom; John Glenn, prvi Amerikanac u orbiti oko Zemlje… Dobili smo mnogo novih znanstvenofantastičnih priča, kao i prava na ponovno objavljivanje nekih važnih starijih djela. Knjiga nije savršena. Htjeli smo imati tekstove predstavnika svih velikih religija. Dobili smo tekstove katolika, nekoliko protestantskih, tekstove židovā, kineskog taoista… Nažalost nismo uspjeli dobiti tekst iz muslimanske perspektive. Obojica imamo prijatelje muslimane i oni su htjeli napisati članak za našu knjigu, ali jednostavno su bili previše zauzeti. No ipak smo oduševljeni raznovrsnošću perspektiva! Ne ustručavam se reći da mi je članak moje kćeri jedan od najdražih. Ona vodi dječji vrtić te je intervjuirala djecu od četiri i pet godina i postavila im pitanje: “Što misliš o svemiru?” Neki su izrazili neka nevjerojatno sofisticirana gledišta… Knjiga je privukla mnogo pozornosti i vrlo sam zadovoljan njome.
309
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
ELEGIJA ZA PISCA JEF TINIH ROMANA PJ: Između 1998. i 2001. godine bili ste predsjednik Američke udruge pisaca znanstvene fantastike i fantasyja. S kojim se izazovima suočavaju suvremeni pisci znanstvene fantastike? PL: Kad sam 1950-ih i 1960-ih počeo čitati znanstvenu fantastiku, također sam počeo čitati književne osvrte. New York Times imao je po jedan osvrt svaki dan, a nedjeljom su imali cijeli podlistak. Nažalost, otkrio sam da ima vrlo malo osvrta na znanstvenofantastične knjige. Možda bi bilo ponešto o knjigama Isaaca Asimova, ali osvrti na knjige znanstvene fantastike bili su rijetki. Ako ih je i bilo, gotovo nikad nisu bili na naslovnici podliska The New York Times Sunday Book Review. Umjesto toga, bili su skriveni u mali odjeljak pri sredini podliska, obično s četiri osvrta nagurana u stupac ili dva. To je tipičan primjer problema koji su pisci znanstvene fantastike oduvijek imali – ne shvaća ih se ozbiljno. Dat ću vam još dva primjera. Prvi se odnosi na jednu od najboljih ikad napisanih znanstvenofantastičnih priča: “Cvijeće za Algernona” (Keyes, 1959). Pročitao sam je ubrzo nakon njezinog objavljivanja i bila je fantastična! “Cvijeće za Algernona” obavezna je lektira u brojnim srednjim školama diljem SAD-a, ali nije navedena kao znanstvena fantastika, nego kao psihološka priča. Drugi primjer često navodim. Dok sam pohađao srednju školu jedan me dan školska knjižničarka gđa Dayson pozvala da dođem k njoj. Ušao sam u njezin ured, a ona je sjedila za stolom vrlo ozbiljnog izraza lica. Nisam znao što joj je, ali znao sam da nisam ukrao nijednu knjigu iz knjižnice. No ona mi je dala papir s popisom knjiga i upitala: “Vidiš li u čemu je ovdje problem?” Pogledao sam popis knjiga koje sam posudio iz knjižnice. Sve su bili romani znanstvene fantastike. Odvratio sam: “Ne, recite mi u čemu je problem.” Ona je rekla: “Čitaš samo znanstvenu fantastiku. Ako čitaš samo jednu vrstu knjiga postat ćeš mentalno bolestan, baš kao što bi postao tjelesno bolestan da jedeš samo jednu vrstu hrane! Kako bi bio mentalno zdrav, moraš čitati razne knjige.” Zatim je dodala: “Neću ti više dopustiti da posuđuješ knjige iz naše knjižnice dok ne počneš uzimati i druge knjige.” Rekao sam sâm sebi: “Znaš što? Vjerojatno već jesam mentalno bolestan. Jer ne zanima me čitanje romantičnih priča ili povijesnih romana. Volim znanstvenu fantastiku.” Bio sam još dijete! Poslije sam počeo čitati i drukčiju književnost… No tada sam otišao u mjesnu knjižnicu, otkrio da imaju mnogo veći izbor znanstvene fantastike i nastavio čitati što sam želio. Stav gđe Dayson o čitanju znanstvene fantastike, stav New York Timesa o recenziranju znanstvenofantastičnih knjiga, kategoriziranje priče “Cvijeće za Algernona” kao psihološke priče, a ne znanstvene fantastike – to su samo neki od mnogih načina na koje znanstvena fantastika ne dobiva poštovanje kakvo zaslužuje. To je jedna od stvari koje sam pokušao poboljšati kao predsjednik Udruge američkih pisaca znanstvene fantastike i fantasyja. PJ: Možete li poopćiti te zaključke? S kojim se izazovima suočavaju pisci u doba digitalnog izdavaštva? 310
Razgovor s Paulom Levinsonom
Elegija za pisca jeftinih romana
PL: Tu se vraćamo na ono što sam govorio o Kindleu i Marshallu McLuhanu. Još 1960-ih McLuhan je u svojoj knjizi Razumijevanje medija (Understanding Media, 1964.) s odobravanjem citirao francuskog pjesnika Alphonsea de Lamartinea koji se još 1830. žalio da “knjiga stiže prekasno”. Isto, dakako, vrijedi i za novine. Zbog toga su se, u danima prije radija, televizije i Interneta, novine trudile prenijeti najnovije vijesti putem posebnih izdanja tiskanih nakon uobičajenih, jutarnjih. Kad pročitate knjigu ili novine, njihov sadržaj više nije ažuran – to je jednostavno tako. No, Mcluhan zapravo nije rekao što bismo trebali poduzeti u vezi s time… Ključni problem pisaca na divan je način opisan u pjesmi Thomasa Graya iz sredine 18. stoljeća naslovljenoj “Elegija napisana na seoskom groblju”. Dopustite mi da citiram nekoliko stihova: Mnogi dragulj sjaja vedra i duboka U neznanim špiljama oceanskim čami, Mnogi cvijet rođen da cvate mimo oka I slatki svoj trati miris u osami. (Gray, 1751)
Moj je otac volio tu pjesmu i osjećaj uzaludnosti što ga prenosi silno me pogodio dok sam bio dijete. Kad sam se počeo znanstveno baviti medijima, otkrio sam i mnoge vrlo uznemirujuće istine o izdavačkoj industriji. Na primjer, priču o Johnu Kennedyju Tooleu i njegovoj knjizi Urota tupana (A Confederacy of Dunces, Toole, 1980)… S Tooleom je bilo vrlo teško raditi i jedan njujorški izdavač odbio je njegovu knjigu. Nekoliko godina poslije Toole je počinio samoubojstvo. No njegova je majka i dalje vjerovala u taj roman te ga je odnijela profesoru Walkeru Percyju na Sveučilište u Louisiani. Rekla mu je: “Profesore, ovo je knjiga mojeg sina. Čini mi se da je sjajna, hoćete li je, molim vas, pročitati?” Kako je Percy poslije rekao, nešto u načinu na koji je ta žena govorila navelo ga je da pročita knjigu, iako to inače nije radio. Bio je oduševljen! Odnio je Urotu tupana u Louisiana State University Press i oni su je objavili. Knjiga je 1981. dobila Pulitzerovu nagradu za književnost i sada se smatra jednim od najvećih djela 20. stoljeća! Još jednu slavnu knjigu, Zen i umijeće održavanja motocikla: ispitivanje vrijednosti (Pirsig, 1974) odbili su čak 121 put razni izdavači prije nego što je napokon objavljena i postala velik hit (Adams, 2006). U znanstvenoj fantastici, Dina (Herbert, 1965) – po mojem mišljenju druga najbolja znanstvenofantastična serija svih vremena, odmah iza Asimovljeve Fondacije – odbijena je 23 puta prije nego što je objavljena (Litrejections. com, 2016). Izvan književnosti, Beatlesi nisu mogli dobiti ni audiciju kod mnogih glazbenih kompanija (Quora.com, 2016)… Tradicionalni izdavači zapravo su vratari i govore “ne” mnogo češće nego “da”. Pritom tvrde da onemogućuju objavljivanje loše književnosti. Ali često i onemogućuju čitateljima da dođu do vrhunske književnosti! K tomu, plaćaju autoru samo 10 do 15% cijene knjige – i to ako kao autor imate sreće. Potom gotovo da ne reklamiraju knjige. Ako niste Stephen King, knjigu će vam promovirati možda mjesec dana. 311
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
Kao predsjednik Udruge američkih pisaca znanstvene fantastike i fantasyja učinio sam sve što sam mogao da natjeram izdavače da budu bolji: da autorima brže daju odgovor na predane rukopise, da autorima daju bolje tantijeme, da bolje promoviraju njihove knjige… Ali uglavnom nisam uspio. Na sreću, nekoliko godina poslije izumljen je Kindle i sada autori imaju i tu mogućnost u svojim karijerama. PJ: Internet je očito srušio staru podjelu na profesionalce i amatere – nedavne promjene u zanimanjima kao što su novinarstvo i umjetnost očit su dokaz toga. Koje su glavne posljedice nove dinamike (moći) između profesionalaca i amatera? PL: Mislim da profesionalci nisu baš onakvi kakvima ih se smatra. Ključno je pitanje je li neki novinarski članak dobar ili nije, je li neka knjiga dobra ili nije, može li netko biti sjajan učitelj ili ne može, a ne kakvo su školovanje prošli. Nije važno jesu li profesionalci, nego imaju li dara. To je važno. Ne kažem da to vrijedi za sve, na primjer za liječnike ili inženjere. U mnogim područjima trebamo profesionalce. Odgovarajuće obrazovanje ulijeva povjerenje. Liječnici, odnosno doktori medicine, možda su najbolji primjer za to. No iako se novinarstvo predaje na fakultetima, pa i sam držim predavanja o novinarstvu, nikad ne bih rekao da osoba mora raditi u poznatim novinama ili na poznatoj televiziji ili pak mora imati diplomu vrhunskog sveučilišta kako bi se bavila dobrim novinarstvom. Stoga se ne slažem s poznatom izjavom Morleyja Safera da bi “novinarstvu građana vjerovao koliko i kirurgiji građana” (u Krinsky, 2009). Dat ću vam primjer. U pokretu Occupy Wall Street, ovdje u New Yorku i na još nekoliko mjesta diljem zemlje, sudjelovao je i video snimatelj Timothy Pool. Spomenuo sam ga u knjizi Novi novi mediji (Levinson, 2. izdanje, 2013). Pool ne radi za NBC niti za BBC ili bilo koju drugu organizaciju. Tokom prosvjeda u sklopu pokreta Occupy Wall Street jednostavno je išao uokolo i kamerom na mobitelu snimao što se događa. Nakon prosvjeda neki je čovjek bio optužen za remećenje javnog reda i mira. Na svom suđenju u New Yorku je rekao: “Nisam učinio ništa pogrešno!” Srećom po njega, Timothy Pool snimio je cijeli prosvjed i njegove su snimke prikazane na suđenju. Optuženi je oslobođen krivnje. Za njega – ime mu je Alex Arbucle – Pool je imao ključnu i odlučujuću ulogu u pokretu Occupy Wall Street! Zato mislim da je razlika između profesionalaca i neprofesionalaca, kad govorimo o izvještavanju o trenutnim događanjima, pretjerana. Zapravo, dovoljno je prisjetiti se Huffington Posta – počeo je kao politički blog, a sada je vjerojatno čitaniji od New York Timesa. PJ: Reagirajući na tvrdnju Stewarta Branda da “informacije žele biti slobodne” napisali ste: Tvrdim suprotno, i to zato što će (a) rasap prava na intelektualno vlasništvo dovesti do smanjenja količine vrijednih informacija i (b) nove informacijske tehnologije u sebi nose sredstva za potkrepljivanje ideje zaštite prava na intelektualno vlasništvo i njezino provođenje. (Levinson, 1997: 188)
312
Razgovor s Paulom Levinsonom
Elegija za pisca jeftinih romana
Možete li opravdati te zaključke? PL: Mislim da su javne knjižnice jedan od najboljih izuma u ljudskoj povijesti. Danas su manje važne jer na Internetu ima tako mnogo informacija, ali i dalje imaju ključnu društvenu ulogu. Zato sam napisao knjigu Poništenje spaljivanja Aleksandrije (2013a). Pokušajmo sada to malo poopćiti. Ako netko posudi moju knjigu iz knjižnice, ja ne dobijem nikakav novac. Postoji nekoliko zemalja, kao što su Norveška i Hrvatska, koje plaćaju autoru postotak od posudbe u knjižnicama. To je sjajno. Ali u Sjedinjenim Državama autori to ne dobivaju. Ipak, smatram to razumnim jer shvaćam da ima ljudi koji si ne mogu priuštiti kupnju mojih knjiga ili ljudi koji ne poznaju moj rad i ne žele platiti da se upoznaju s njime. U tom smislu stav da su informacije besplatne može biti koristan. Nadalje, također sam realističan i znam da su piratske kopije mojih djela posvuda na Internetu. Piratske kopije preuzimaju se besplatno i za to također ne dobivam novac. I znate što? Ni to me ne brine previše jer i Internet je neka vrsta knjižnice. Zato sam brojne svoje knjige uključio u program Kindle Unlimited koji omogućuje ljudima s mjesečnom pretplatom da besplatno čitaju knjige. Od toga dobivam vrlo malo novca… Ali čak i da uopće ne dobivam novac, ne bi mi to smetalo. PJ: Moram priznati da i ja imam piratske verzije nekih vaših knjiga, ali neke sam i kupio… PL: Činjenica da ste neke moje knjige dobili besplatno praktičan je primjer toga što sam upravo rekao. Svidjelo vam se što ste pročitali, a zatim ste odlučili kupiti moje druge knjige i napraviti ovaj intervju. Upravo to je moja poanta. Besplatne knjige mogu biti korisne. No neprihvatljivo mi je, a to je bit mojeg odgovora na izjavu Stuarta Branda, kad netko uzme moju knjigu, ponovo je objavi, a zatim je proda. Kada kažete da informacije žele biti slobodne odnosno besplatne, barem u smislu u kojem to kaže Stuart Brand, više nije moguće kontrolirati tko ima kopiju knjige – a to obuhvaća i ljude koji možda ne smatraju da informacije žele biti besplatne. Oni mogu nabaviti knjigu besplatno, ali će onda zaraditi na njoj. Meni to nije prihvatljivo. Postavlja se i pitanje što mislimo pod besplatnim odnosno slobodnim. Postoji ekonomska dimenzija, ali i autorska dimenzija. Knjige se ne pišu same. Mislim da autori zaslužuju biti spomenuti svaki put kada se njihova djela rabe – bilo da ih se citira ili ponovo objavljuje na Internetu. Formulacija Stuarta Branda pogrešna je zato što prema njoj s tuđim djelima možete raditi što god želite. U knjizi Meki rub: povijest prirode i budućnost informacijske revolucije (1997) pokazao sam da digitalni mediji olakšavaju identificiranje autora nekog djela više nego ikad prije. Nadalje, i opet se vraćam na Kindle, autoru je lakše nego ikad zaraditi novac od knjige, a čitatelji istodobno mogu platiti malo ili gotovo ništa za knjigu. Zbog toga smatram da bi profesori trebali poticati svoje studente da nabavljaju knjige na legalan način, osobito ako nisu skupe. Uzmimo primjer moje knjige Zavjera za spas Sokrata (2006). Izvorni tvrdi uvez prodavao se za 29 dolara, a izvorni meki uvez za 19 – na Kin313
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
dleu je sada možete kupiti za 5,99 dolara. Kindle mi je pomogao smanjiti cijenu za četvrtinu jer dobivam 70% od prodajne cijene, za razliku od 10 ili 15% prodajne cijene koliko sam dobivao od tradicionalnog izdavača. Zbog toga sam i prije nego što se Kindle pojavio rekao da postoje načini na koje autori mogu zarađivati, a čitatelji dobiti njihova djela za vrlo nisku cijenu. Na taj način knjiga nije posve besplatna, ali je dostupna po vrlo razumnoj cijeni i izravno je povezana s autorom. PJ: Digitalna ekonomija temelji se na osobnom brendiranju. Vi ste predavač, javni govornik, važan akademski istraživač i istaknuta javna osoba – godine 2009. bili ste na popisu “Najboljih 10 sveučilišnih profesora na Twitteru” časopisa The Chronicle of Higher Education (Young, 2009). Očito je da ste igru popularnosti uspjeli odigrati u svoju korist. No stojite na vrhu ledenog brijega – samo manjina može privući dovoljno pogleda da bi živjela od toga, a ostali su osuđeni na anonimnost i siromaštvo. Što mislite o tome? PL: Ovo mi je veoma teško reći jer bi moglo povrijediti mnoge, ali ipak smatram da je to istina: najbolje što možemo učiniti kao društvo jest dati svima jednak pristup. Svatko može objavljivati na Twitteru ili Facebooku koliko god često želi – bez obzira na to gdje se nalazi i koliko ima godina… Međutim, stvari su takve da nisu svi jednako nadareni, nemaju svi jednaku sreću i nisu svi jednako poduzetni. Veći se dio doista svodi na sreću… No rekao bih ponešto o poduzetnosti. Tokom godina otkrio sam da ona djela koja obično smatram svojim najboljima budu najmanje popularna i dobivaju najmanje priznanja. Vrijedi i obratno: djela koja smatram nešto slabijima često postanu vrlo cijenjena. Na primjer, nekolicina je ljudi rekla da su Posuđene plime (Levinson, 2001) moj najlošiji roman. Često se žalim na to na konferencijama, no uglavnom dobijem sljedeći odgovor: “Jedan od vaših romana mora biti najlošiji!” No ja i dalje smatram da je to vrlo dobar roman ili barem bolji od nekih mojih cjenjenijih djela. Ali to nije važno: bitno je to da morate napisati mnogo romana, mnogo priča i ako imate dara prije ili poslije jedan će biti prepoznat, iako to možda neće biti onaj koji je, po vašem sudu, to najviše zaslužio. No da bi se to dogodilo, morate imati veći broj napisanih djela. Ako imate malo djela izgledi za uspjeh mnogo su vam manji. Drugim riječima, kako biste uspjeli u bilo čemu, na primjer bili jedan od deset najzastupljenijih sveučilišnih profesora na Twitteru, morate raditi. Morate mnogo raditi. Morate neprestano proizvoditi: pisati, objavljivati na Twitteru, činiti svoj rad dostupnim. Ne možete očekivati da će to netko drugi učiniti za vas, i ne možete očekivati da je dovoljno napisati jednu ili dvije stvari koje smatrate sjajnima. Morate raditi neprestano i što je više moguće. Svaku ideju koju imate morate što prije zapisati i razraditi. To je ključno. Neprestano to govorim svojim studentima. Kad imate ideju u glavi, to je možda sjajno za vas osobno, ali profesionalno vam nikako ne pomaže. Morate iznijeti ideju ostalima. Što možemo učiniti da učinimo svijet boljim mjestom za više ljudi? Imamo medije koji to mogu učiniti. Samo ih trebamo učinkovitije koristiti. 314
Razgovor s Paulom Levinsonom
Od umrežene edukacije do emancipacije
PJ: Dakle, želite reći da Internet svima pruža jednake prilike? PL: Da, tako je. PJ: U knjizi Meki rub: povijest prirode i budućnost informacijske revolucije ukratko ste analizirali “što nikad ne bi trebalo postati vlasništvo” (Levinson, 1997: 207 – 208) – ali u toj analizi niste ni spomenuli Internet. Treba li Internet smatrati zajedničkim dobrom? Zašto? PL: Želim da Internet bude otvoren u smislu da mu svi imaju pristup. Želim da Internet bude besplatan u smislu da se pristup Twitteru, Facebooku ili YouTubeu ne naplaćuje. No neki ljudi idu korak dalje i kažu da ne žele da Internet uopće bude komercijalan – da ne bude povezan s novcem ni na koji način. Ti ljudi smatraju da novac na neki način uništava Internet, no ja se ne slažem s time. Televizija i radio od svoje su pojave u SADu bili besplatni jer uz vijesti te dramske i humorističke serije emitiraju i reklame, ne postoji razlog zašto društveni mediji ne bi imali reklame i tako zarađivali. Spomenut ću i nešto iz predavanja o McLuhanu koje sam održao na Sveučilištu Baylor u rujnu 2014. godine, a to je moje protivljenje nekim aspektima neutralnosti Interneta (Levinson, 2015b). To je ideja da bi svi trebali imati pristup posve jednakoj internetskoj usluzi i da nije pošteno da velike korporacije imaju brži internetski pristup od pojedinaca. Ne slažem se s nametanjem takve neutralnosti, a evo i zašto: moja supruga i ja često gledamo TV serije kao što su Kuća od karata putem Netflixa ili Čovjeka u visokom dvorcu putem Amazona itd. Budući da protočnost podataka nije neograničena, katkada se streaming prekine pa ga moramo ponovo pokrenuti. Ne smeta mi što internetski davatelji usluga naplaćuju velikim korporacijama za bolji i brži pristup Internetu jer tko, dugoročno, ima najviše koristi od toga? Korisnici. Protivio bih se tomu kad bi to značilo da pojedinci uopće ne mogu pristupiti Internetu. No ne smeta mi imati malo sporiji pristup Internetu ako to znači da će milijuni drugih ljudi zbog toga imati brži Internet. Ključno je definirati što treba biti besplatno, a što ne. U svakom bih slučaju bio protiv bilo kojeg plana da se bilo komu naplaćuje pristup Internetu. Pristup Internetu mora biti besplatan. Ali s dva ograničenja. Ne smeta mi da se Internet komercijalizira putem reklama i ne smeta mi da postoje tzv. brze trake za pristup Internetu za određene medije koji opslužuju milijune ljudi. OD UMREŽENE EDUK ACIJE DO EMANCIPACIJE PJ: U knjizi Novi novi mediji sastavili se “vremensku crtu s nekima od najvećih sukoba između novonastalih medija i vlasti” (Levinson, 2009: 38). Kakav je odnos između digitalne tehnologije i društvenih pokreta? Biste li rekli da informacijske tehnologije nude priliku za radikalne društvene promjene? PL: Nove informacijske tehnologije oduvijek su bile u prvim redovima revolucije. Pitanje je samo koliko daleko natrag želite ići. Thomas Payne, 315
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
jedan od osnivača SAD-a, napisao je mnoštvo huškačkih, revolucionarnih traktata protiv Britanije, a to je pomoglo u oblikovanju Američke revolucije. Na vrhuncu moći Trećeg Reicha skupina adolescenata i dvadesetogodišnjaka koja se nazivala Bijela ruža pomoću rudimentarnih tehnika fotokopiranja izrađivala je letke koji su kritizirali naciste (Hanser, 1979). U Sovjetskom Savezu, prije nego što se sve počelo raspadati, samizdat je širio kritiku države. Mnogi pokušaji nisu uspjeli, no ipak su bili dojmljivi. U Novim novim medijima (Levinson, 2. izdanje, 2013) spomenuo sam slučaj Arapskog proljeća kako bih pokazao da vlade ne mogu kontrolirati društvene medije. Političke revolucije ne uspijevaju uvijek, ali društveni mediji nude ljudima način da se izraze bez obzira na to što vlada misli. Kad je Edward Snowden objavio tajne podatke otvorilo se još jedno vrlo složeno pitanje: želimo li da vlada nadzire sve što radimo? S jedne strane, ako ISIS rabi Internet za terorizam, svakako želimo da se naše vlade mogu boriti protiv toga. Istodobno želimo snažnu populaciju koja može rabiti Internet slobodna od vladina nadzora, a Snowden je bio ključan za omogućavanje toga, razotkrivši načine na koje vlada pokušava nadzirati sve što ljudi rade. Snowdenovo razotkrivanje stoga je bilo važno ograničavanje vladine moći, iako želimo da ta moć bude što učinkovitija u borbi protiv terorista. PJ: Suvremene društvene mreže nude velike mogućnosti za ljudske interakcije, što obuhvaća i političke procese, iako nije ograničeno na njih. Kakav je odnos između digitalne tehnologije i demokracije? PL: Odnos je u svakom slučaju vrlo dubok. Što je demokracija? Demokracija se svodi na izražavanje volje ljudi, ali i na to da ljudi poznaju činjenice kako bi se mogli izraziti u skladu sa svojim znanjem – tako demokracija najbolje funkcionira. U masovnim medijima informacije su se kretale jednosmjerno: čuli biste nešto na radiju, gledali nešto na televiziji ili čitali nešto u novinama, ali niste imali način da izrazite svoje mišljenje, osim što ste mogli raspravljati o tome s obitelji i prijateljima. Društveni mediji naposljetku su nam dali alat za to. Sada se tim alatom, kao i svim ostalim, možemo koristiti u dobre i u loše svrhe. Na Internetu ima trolova, ljudi koji vrijeđaju… Ne pridonosi dijalogu sve što se događa na Internetu. Međutim, čak i ako netko zastupa neki suludi stav, to pomaže demokratskom procesu jer može potaknuti ostale da se uključe i kritiziraju taj stav. Dakle globalno selo, da opet upotrijebim McLuhanov izraz (1962), ostvarili su upravo društveni mediji, a to u svakom slučaju pomaže demokraciji. Prvi rezultat toga, ovdje u SAD-u, bio je izbor Baracka Obame za predsjednika. Godine 2005. ili 2006. nitko ne bi rekao da Afroamerikanac može postati predsjednik. Izgledi za njegov izbor bili bi stotinu prema jedan! Sjedinjene Države i dalje su veoma zadrta i rasistička država. Duboko sam uvjeren da su izbor Obame za predsjednika omogućili društveni mediji. Dali su ljudima priliku da izraze svoje stavove kao nitko drugi u 316
Razgovor s Paulom Levinsonom
Od umrežene edukacije do emancipacije
povijesti. Nažalost, mnogo je ljudi koji imaju glupe i iracionalne stavove. Zato u 2016. godini vidimo uspjeh Donalda Trumpa, također zbog društvenih medija. Gotovo se i ne reklamira na televiziji, ali neprestano se javlja putem Twittera i drugih platformi. To opet pokazuje kako su svi mediji, pa tako i društveni mediji, mač s dvije oštrice. Da to još malo pojasnim. Uzmimo nož. Nož očito možemo upotrijebiti za dobru svrhu (npr. njime rezati hranu) ili lošu svrhu (npr. njime izbosti nekoga). No čak i ubod u čovjeka može biti dobar ako to učini kirurg. Sada uzmimo pušku, koja je najčešće loša, obično gora od noža. Ne volim puške, mislim da je politika SAD-a prema oružju suluda. No ako se nađem u šumi i nemam hrane, vrlo bih rado imao pušku da njome ulovim zeca kako ne bih umro od gladi. Znači, čak i vatreno oružje može imati dobru svrhu. Uzmimo sada nešto s posve drugog kraja spektra – jastuk. Jastuk je divna stvar. Stavimo glavu na njega i spavamo. No manijak njime može ugušiti i ubiti nekoga. To vrijedi za svaki alat. Kad govorimo o demokraciji, ljudi sami moraju odlučiti da iskoriste ono najbolje od društvenih medija. (Tu analizu, usput budi rečeno, nazivam “Puške, noževi i jastuci”. Mnogo sam govorio i pisao o njoj – na primjer u knjizi Novi novi mediji, 2009.) PJ: Godine 1985. vi i Tina Vozick pokrenuli ste pionirski projekt online obrazovanja pod nazivom Connected Education. Opišite, molim vas, izazove s kojima se suočavala internetska edukacija u osvit doba umreženosti. Koji su izazovi ostali i danas, a koji su razriješeni tehnološkim napretkom? PL: Najveći izazov za online obrazovanje – jer to je zaista bio osvit digitalnog doba – bio je naučiti ljude da je moguće održati predavanje putem internetske veze. Najvažniji uvjet za internetsku edukaciju bila je odgovarajuća tehnologija. U to doba nije bilo mnogo mjesta na kojima ste se mogli priključiti na Internet i nije bilo Wi-Fi mreže. Možda ste mogli raditi iz svoje kuće, ali kad ste bili na putu mnogo teže. No već je tada internetsko obrazovanje imalo prednosti koje ima i danas – to je razlika između izravne edukacije koja se odvija u realnom vremenu i internetske edukacije koja je asinkrona. Dakako, moguće je i online obrazovanje u realnom vremenu. Međutim, otkrili smo da je velika prednost internetskog podučavanja upravo činjenica da omogućuje asinkroni rad. Svi mogu pročitati zadano i odgovoriti kad im je najzgodnije. No otkrili smo da se nešto i gubi – određeno uzbuđenje zbog toga što je učitelj zajedno u prostoriji s onima koje podučava. Tjelesna nazočnost ima određenu energiju. Danas možete pratiti predavanje u realnom vremenu, ali i pogledati snimku naknadno. Do neke mjere primate učiteljevu energiju. Ali ni to nije ravno tjelesnom uzbuđenju stvarnog susreta u predavaonici! Sve u svemu, smatram da je najznačajnija i najtrajnija pogodnost bilo čega što se radi putem Interneta u tome što nije važno gdje se sudionici nalaze. Nasuprot tomu, u tradicionalnoj predavaonici svi sudionici moraju biti na istome mjestu u isto vrijeme. Mislim da su 317
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
oba oblika obrazovanja vrijedna na svoj način i da će oba nastaviti igrati ulogu u budućnosti. PJ: U predavanju o vašem mentoru Neilu Postmanu na komemoraciji Udruge za komunikacije države New York (New York State Communication Association, NYSCA) rekli ste: “U tom razdoblju [1976. – 1979.] pokušao sam ga naučiti ispravnom načinu razmišljanja o medijima – smatrao sam da je previše pesimističan. No ipak, Neil me naučio kako podučavati” (Levinson, 2013b). Što je najvažnije što ste naučili od Neila Postmana? Koji su posebni izazovi online podučavanja i kako se suočavate s njima? PL: Neil je bio daleko najbolji učitelj kojeg sam imao – bio je klasa za sebe. Neil je volio ideje. Premda se nisam slagao s nekim njegovim idejama, i to na fundamentalnoj razini, joie de vivre koji je imao kao učitelj bio je nevjerojatan. Neil mi je pokazao kako je, rabeći moć podučavanja i ideja, moguće potaknuti ljude na sudjelovanje, pokrenuti razgovor i stvoriti uzbuđenje. Svaki put kad govorim u predavaonici, jedan dio Neila utječe na mene. Ne na ono što govorim, nego na to kako govorim. Ono što sam naučio od Postmana odnosi se općenito na komunikaciju – na neki način to je McLuhanova postavka da je medij poruka primijenjena na međusobnu komunikaciju u predavaonici. Jedno od pitanja oko kojih se nismo slagali bilo je i online obrazovanje. Iz nekog razloga Neil je sve što ima neke veze s ekranom smatrao vrstom televizije te stoga ne osobito korisnim za intelekt. Dakako, nimalo se nisam slagao! Između ostalog, online obrazovanje omogućuje ljudima da budu dio edukacijskog procesa ma gdje se profesor i student nalazili. To je golema prednost. I nisam mogao shvatiti kako Postman to ne uviđa. No za online obrazovanje potrebno je mnogo raditi. Jedna od prednosti izravne edukacije je u tome što, ako poznajete materijal, možete doći na predavanje, reći svoje i otići – i to je sve. Internetsko obrazovanje mnogo je više kontinuirano – cijena koju plaćate za to što studenti mogu čitati i pisati u bilo kojem trenutku koji im odgovara jest ta što se morate time baviti gotovo 24 sata na dan. To je drukčiji obrazovni proces, ali smatram da je vrlo vrijedan. PJ: U svojim djelima često spominjete takozvanu “ellulovsku pogrešku” koja se svodi na “kritiziranje gusjenice tehnologije, dakle njezinog dječjeg ili adolescentskog oblika, prije nego što se razvije u leptira” (Levinson, 1997: 109). Možete li primijeniti taj koncept na internetsko učenje? Koja je ellulovska pogreška današnjeg online obrazovanja? PL: Ellulovska pogreška nije u online obrazovanju – to je pogreška u kritiziranju online obrazovanja. Na primjer, jedna od najranijih ellulovskih kritika internetske edukacije bila je tvrdnja da računalnom zaslonu nedostaju boja, zvuk, kretnje i slika života, dok vam predavanje u učionici daje sve to. U 1980-ima to je u stvari bila česta kritika… Da su ti ljudi malo pričekali, vidjeli bi da Internet nudi golemu količinu zvukova i slika koji se mogu primijeniti u online obrazovanju. Ellul je griješio na mnogo razina – 318
Razgovor s Paulom Levinsonom
Od umrežene edukacije do emancipacije
njegovo temeljno viđenje odnosa između ljudi i tehnologije zapravo je ellulovska pogreška. No Ellul je pisao vrlo elokventno, iako doduše pogrešno. U svojoj knjizi Tehnika ili ulog stoljeća (1964.)21 napisao je: kakav je odnos ljudi i tehnologije? Poput onoga muhe i muholovke. Čovjek je muha, a tehnologija muholovka. O, pa to je fantastična metafora! Nažalost, ujedno je pogrešna. Smisao muholovke je taj da muha ne može pobjeći kad se zalijepi na papir – a mi se možemo odvojiti od tehnologije ako je više ne želimo koristiti, kad god nam se prohtije. Možemo odlučiti da nećemo voziti, da nećemo gledati televiziju, možemo se maknuti s Facebooka, a mnogi su ljudi to i učinili. Kritičari tehnologije nikada to ne uzimaju u obzir. Što se tiče online obrazovanja, mislim da ono postaje sve bolje. Pretpostavljam da bi danas ellulovska kritika bila da nas online obrazovanje na neki način dehumanizira. Mislim da je to posve pogrešno. Ako to sagledate u dugoročnijem kontekstu, svaka komunikacija povećava našu humanost. Na primjer, ovo je vrijedan razgovor, iako ga vodimo putem video-konferencije. Da ga vodimo i pritom se ne možemo vidjeti, ipak bi još bio prilično dobar, ali sad je ipak malo bolji jer se možemo vidjeti. Bi li bio još bolji da sjedimo u nekom kafiću? Dakako da bi. No činjenica je da bi barem jedan od nas morao potrošiti vrijeme i novac da ode do tog kafića, a ovaj je razgovor ipak vrlo dobar i vrijedan i bez toga. Internetsko predavanje, iako se ne odvija licem u lice, ipak ima veliku vrijednost te vodi do boljih stvari i ispunjenijih odnosa. PJ: Više ste od sveučilišnog profesora i popularnog pisca. S više od 500 pojavljivanja na radiju i televiziji u raznim državama, ujedno ste i pravi javni intelektualac. Što znači biti javni intelektualac u doba mreže? PL: To znači iskoristiti svaku priliku da iznesete svoje ideje. Nikad nisam odbio zahtjev za intervjuom i nikada neću. Neki dan me za intervju zamolio učenik koji piše za srednjoškolske novine. Shvaćam to jednako ozbiljno kao i da je intervju od mene tražio netko iz New York Timesa ili Politica. Time se vraćam na ono što sam već govorio – da svatko ima jednak pristup Internetu. Kad imam neku ideju, postupim u skladu s njom. Katkad nisam spreman na nju, pa mogu malo pričekati – kao kad ne mogu dovršiti roman jer još ne znam u kojem smjeru se kreće zaplet. Ali ako dobijem političku ideju, odmah napišem nešto o njoj. Ako dobijete ideju, slijedite je. Podijelite je na Twitteru. Recite nešto o njoj na Facebooku. Pišite o njoj. Ako imate ideju za glazbeni album, producirajte ga. Ako imate ideju za pjesmu, napišite je i snimite je. Dajte je u javnost. Mislim da to znači biti javni intelektualac. Mnogi ljudi imaju sjajne ideje, ali se brinu da one neće biti prihvaćene… Ja se ne brinem zbog toga. Nije me briga. Moje su vam ideje grozne? Šteta za vas. Izvorni je naslov La technique ou l’enjeu du siècle. Engleski je prijevod naslovljen Technological Society. Knjigu je pod naslovom Tehnika ili ulog veka (kao “besplatno komunalno izdanje”!) objavio nakladnik Anarhija/Blok 45 i Bratstvo iz Erevona, u prijevodu Nenada iz Erevona (Beograd, 2010.). Prijevod je dostupan na https:// anarhisticka-biblioteka.net/library/jacques-ellul-tehnika.
21
319
Umjetnost Od teorije medija do Odiseje u svemiru
To sam preuzeo od McLuhana. Ispričat ću vam sjajnu anegdotu koja to ilustrira. McLuhan je na Sveučilištu Columbia držao predavanje o jednoj od svojih uobičajenih tema – da ljudi nisu razmišljali o golotinji, tj. o tome nose li drugi ljudi odjeću ili ne, dok nisu postali pismeni. Ne znam što je točno tvrdio jer nisam bio nazočan – možda da su pismeni ljudi počeli obraćati pozornost na površinu stvari, a ne na njihovu bit jer slova nisu slika nego glosa uz zbilju. Kako bilo da bilo, kad je McLuhan završio svoj govor, publika je mogla postavljati pitanja. Javio se Robert K. Merton, poznat kao doajen američke sociologije. Bio je bijesan, lice mu je bilo ljubičasto, i počeo je sustavno napadati sve što je McLuhan rekao. Nakon što je dvadeset minuta trpio javni napad, McLuhan je podigao pogled, sa svojim karakterističnim sjajem u oku, i rekao: “O, nije vam se svidjela ta ideja? Što kažete na ovu?” I nastavio je pola sata govoriti o posve drugoj temi. Nije ga bilo briga sviđaju li se njegove ideje ljudima – osobito ako su bili znanstvenici ili profesori! McLuhan je time ukazao na nešto vrlo značajno. Naravno da želim da mi ljudi kažu da je ono što radim sjajno… Lijepo je dobivati komplimente. Ali komplimenti nisu važni. Važno je to da sam arogantni gad. Mislim da su moje ideje vrijedne. Možda se u nečemu i varam, ali mislim da ne bih mogao smisliti nešto posve bezvrijedno. Želim te ideje uvesti u javni diskurs, želim da ljudi razgovaraju o njima i želim da ih ljudi kritiziraju. Život je vrijedan življenja upravo zbog toga: zbog iznošenja svojih ideja kako bi drugi ljudi mogli razmisliti o njima i reagirati na njih.
320
14 . P O G L A V L J E
KURIRANJE UMJETNOSTI SRCEM I UMOM Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić) Kathy Rae Huffman spisateljica je, producentica, istraživačica, predavačica, govornica i pionirska kustosica videoumjetnosti, medijske umjetnosti, internetske umjetnosti, interaktivne umjetnosti, instalacija i performansa. Kao kustosica, početkom 1980-ih upoznala je posjetitelje muzeja s videoradovima i računalnom tehnologijom.������������������������������� Rođena ������������������������������ je i odrasla u Kaliforniji, no značajan dio karijere provela je u Evropi. Bila je glavna kustosica u Long Beach Museum of Art (1979. – 1984.); kustosica/producentica u Institutu za suvremenu umjetnost u Bostonu (1984. – 1991.); slobodna kustosica s boravištem u Austriji (1991. – 1998.); docentica elektroničke umjetnosti i voditeljica dodiplomskog programa EMAC na Rensselaer Polytechnic Institute u New Yorku (1998. – 2000.); direktorica u Hull Time Based Arts (2000. – 2002.), ravnateljica za vizualne umjetnosti u Cornerhouseu u Manchesteru (2002. – 2008.); a zatim opet slobodna kustosica (2009. – 2014.) s boravištem u Berlinu. Od 2014. živi u Južnoj Kaliforniji i nastavlja biti neovisna kustosica i savjetnica. Kathy je radila s mnogim umjetnicima i omogućila njihove rane video i internetske eksperimente, među koje se (uz mnoge druge) ubrajaju i: Nam June Paik, Laurie Anderson, Kit Galloway i Sherrie Rabinowitz, Tony Oursler, Gary Hill, Bill Viola, Eleanor Antin, Constance de Jong, Joan Jonas, Stelarc, Nancy Buchanan, Bill Seaman, Raul Ruiz, Marcel Odenbach, Chip Lord, Doug Hall, Ilene Segalove, Masaki Fujihata, Marina Gržinić, Zineb Sedira, Eva Wolhgemuth, Grace Weir, Aisling O’Beirn, Ubermorgen, Heath Bunting, Shu Lea Cheang, Tamiko Thiel, Hito Steyerl, Perry Bard. Kathy je objavila brojne tekstove i kataloge izložba. Članica je raznih savjetodavnih odbora, trenutno je to ACM SIGGRAPH Digital Arts Community Committee (od 2015.), a prije su to bili ISEA (1998. – 2002.), Sorosevi centri za suvremenu umjetnost (1992. – 1998.) i Međunarodni festival računalne umjetnosti u Mariboru (2000. – 2003.). Kathy je držala predavanja o medijskoj i internetskoj umjetnosti diljem svijeta. Svoju kustosku videokolekciju predala je na čuvanje u North West Film Archive u Manchesteru (Gkitska, 2015) i donirala golemu kustosku biblioteku knjižnici Goldsmiths Art Collegea u Londonu (nazvanu Biblioteka medijske umjetnosti Kathy Rae Huffman), što obuhvaća kataloge i rijetku dokumentaciju medijske i videoumjetnosti 1970-ih – 1990-ih (Goldlink, 2016).������������������������������������������������������������������� Savjetnica ������������������������������������������������������������������ je za The Villa Aurora, s uredima u Los Angelesu i Berlinu (od 2013.). 321
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
Ana Peraica povjesničarka je umjetnosti koja radi kao kustosica, kritičarka umjetnosti, znanstvenica i aktivistica. Predaje Politiku medijske umjetnosti i metodologije interpretacije umjetnosti na magistarskom studiju povijesti medijske umjetnosti i magistarskom studiju kulture medijske umjetnosti u okviru programa Erasmus Mundus na Dunavskom sveučilištu u Kremsu (Austrija). U njezine internetske kustoske projekte ubrajaju se Technology of Sounded Space (1998.), Machine_Philosopher (Jan Van Eyck Akademie, 1999.), Victims Symptom – PTSD and Culture (Lab For Culture/ European Cultural Foundation, 2004.), #whataboutyourselfie (Split, 2015.) (u ULUPUH-u, 2017.). Ana je također kustosica izložbi u galerijama kao što su Žena na raskrižju ideologija i Antologije krijumčarenja (obje u Muzeju moderne i suvremene umjetnosti u Rijeci).����������������������������� ���������������������������� Objavila je nekoliko antologija, uređivala i pisala knjige, između ostalog i Žena na raskrižju ideologija (2007), Sub/verzije (2009a), Simptomi žrtava (PTSP i kultura) (2009b), Čitanka Antologije krijumčarenja (2015), Kultura selfieja (2017a) i Fotografija kao dokaz (2017b). Njezini se ogledi objavljuju u kulturnim časopisima kao što su Springerin, Pavilion, Art and Education Papers te u antologijama koje su objavili Afterimage, Löcker Verlag i P.A.R.A.S.I.T.E. (među ostalima). Ana recenzira knjige za Leonardo Reviews i članica je njihove radne skupine Umjetnici i znanstvenici u doba rata časopisa Leonardo’s. Biografija Ane Kuzmanić nalazi se u 12. poglavlju:������������������� “Znanje ������������������ kao zajedničko dobro i aktivističke pedagogije:������������������������������������ ����������������������������������� od idealističkih pozicija do kolektivnih akcija.” O RAZGOVORU U ljeto 2016. Ana Kuzmanić, Ana Peraica i ja razgovarali smo o mogućim sugovornicima s područja digitalne umjetnosti. Ana P. predložila je Kathy Rae Huffman, a Ani K. i meni odmah se svidjela ideja, pa smo pozvali Anu P. da bude koautorica ovog poglavlja. Razgovor smo vodili tokom dva internetska sastanka u rujnu i listopadu 2016. godine. Budući da su bili opsežni, ti razgovori uživo služili su samo kao gruba polazišta, pa smo na transkribiranom tekstu radili sve do veljače 2017. Ovo je posljednji razgovor vođen za ovu knjigu. Kathy i ja nikad se nismo osobno sreli. RANI DANI VIDEOUMJETNOSTI Ana Peraica, Ana Kuzmanić i Petar Jandrić (AP, AK i PJ): Na početku karijere bili ste pionirka na području video- i internetske umjetnosti. Započnimo razgovor s ranim razvojem videoumjetnosti. Kako se ona pojavila? Kathy Rae Huffman (KRH): Videoumjetnost i internetska umjetnost imale su vrlo različite početke, ali ja sam doista sudjelovala u obje priče. Nadam se da će neka moja iskustva biti zanimljiva, pa čak i korisna za razumijevanje izvora i veza koje okružuju posao kustosa u tim područjima. S “videom” sam se prvi put srela 1973. godine. Zatim, nakon što sam započela postdiplomski studij 1974. naučila sam da je video vrsta umjet322
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Rani dani videoumjetnosti
nosti i alternativa televiziji. Tokom magisterija iz dizajna izložbi odmah me zainteresirala videotehnologija i željela sam uključiti taj (tada) novi medij u svoj rad.������������������������������������������������������� Možda ������������������������������������������������������ sam pritom slijedila svog oca.������������������ On ����������������� je bio entuzijast za elektroniku i radioamater, a prvi televizor kupio je 1948. Među prvima u gradu imali smo televizor, a ispred njega su bila dva kauča kako bi rodbina i susjedi mogli gledati program na malome crno-bijelom ekranu, često po prvi put. Moja generacija prva je koja je odrasla s televizijom kao glavnim izvorom informacija: imali smo sličan sleng, obožavali iste TV junake i učili nove plesne pokrete s prijateljima gledajući emisiju American Bandstand zajedno nakon škole.������������������������������������� Gledala ������������������������������������ sam televiziju (čak sam imala i svoj radioprijemnik) od ranog djetinjstva i voljela sam dječje emisije uživo iz 1950-ih Time for Beanie i The Howdy Doody Show. U objema su se rabile lutke i nastale su prema dječjim stripovima. Televizijski program za odrasle razvio se iz radiodrama koje su ostale popularne tokom ranih godina TV-a. Televizija je vrlo brzo ušla u sve pore društva.��������������������� �������������������� Tokom 1950-ih tehnološki razvoj povećao je domet emitiranja pa su programi proširivali svoj sadržaj i postajali popularniji.����������������������������������������� Do ���������������������������������������� sredine 1960-ih – kada se videoumjetnost tek počela pojavljivati u umjetničkoj avangardi, a televizori u boji postajali su standard, oko 90% američkih kućanstava imalo je najmanje jedan televizor (mi smo ih imali nekoliko). Cijela je nacija, držeći se za ruke (u virtualnom smislu), zajednički gledala snimke ubojstva Johna Fitzgeralda Kennedyja, govora “Imam san” Martina Luthera Kinga (oba događaja iz 1963.) te doživjela fascinantan prijenos uživo slijetanja Apolla 11 na Mjesec (1969.).������������������������������������������������������� Kad ������������������������������������������������������ se osvrnemo na sve to, jezik, stil i američki kulturni život definirali su televizijski standardi.����������������������������� No ���������������������������� američka televizija također je bila oštro kritizirana zbog svoga nezanimljivog, srednjostrujaškog, “umivenog” sadržaja koji je uglavnom ignorirao društvena pitanja kao što je bio pokret za građanska prava, pa su ga umjetnici odbacivali kao banalan. Kad se sredinom 1960-ih pojavila prijenosna videotehnologija umjetnici su počeli snažno podržavati antiratni pokret i prihvaćati feminizam te su otkrili da uporaba videotehnologije uvelike proširuje njihove političke diskurse. AP, AK i PJ: Koji ������������������������������������������������������������ su glavni problemi vezani uz promoviranje videoumjetnosti u odnosu na srednju struju? KRH: ������������������������������������������������������������������� Krajolik američke televizije promijenio se početkom 1970-ih s pojavom Sustava javnog emitiranja (Public Broadcasting System – PBS), nove nacionalne mreže neovisnih obrazovnih, nekomercijalnih postaja. Od samih svojih početaka (1969.) Bostonska postaja javne televizije WGBH TV davala je eksperimentalnim umjetnicima kao što su Nam June Paik i John Cage te plesačici Trishi Brown priliku da istraže potencijal za javno emitiranje iz njihovih studija. Poslije, sredinom 1970-ih, televizijski laboratorij postaje WNET-13 iz New Yorka omogućio je postprodukcijsku “tehnologiju za emitiranje” mnogim istaknutim videoumjetnicima kao što su Bill Viola, Shirley Clarke i John Sanborn. Te nove mogućnosti emitiranja nadahnule su mnoge mlađe umjetnike da rade s televizijom i s 323
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
videom (oba su se izraza često rabila istoznačno) tokom 1980-ih, 1990-ih i poslije.����������������������������������������������������������������� ���������������������������������������������������������������� Već je postojao dojam kratke, ali značajne povijesti videoumjetnosti zbog izdanja kao što je ono Ire Schneidera i Beryl Korot, Antologija Videoumjetnosti (Video Art: An Anthology, 1976.), s važnim člancima Davida Antina i Billa Viole. Novi naraštaj videoumjetnika prepoznat je kao jedinstven i različit od prvog “naraštaja” u kojem su umjetnici prešli na video iz drugih umjetničkih disciplina kao što su ples (Merce Cunningham, Twyla Tarp), glazba (Nam June Paik), konceptualna umjetnost (Bruce Nauman, John Cage), fotografija (Peter Campus) i performans (Joan Jonas, Vito Acconci).������������������������������������������������ ����������������������������������������������� Radovi tih pionira smatraju se klasicima i prikazuju se kao primjeri svim studentima na početku studija iz medijske umjetnosti. Zanimljivo je da filmaši isprva nisu prihvaćali video.�������������� Zašto?������� ������������� Monta������ ža je bila nespretna, skupa i ograničena, a nije im se sviđala ni kvaliteta slike ili zvuka. Zbog toga je na početku većina filmaša smatrala video posve nezadovoljavajućim. Na početku mog bavljenja videom žustro smo raspravljali o pozitivnim aspektima toga novog medija sa sumnjičavim filmašima. AP, AK i PJ: Možete li opisati tehničke aspekte videoumjetnosti na njezinim počecima? U kakvom su odnosu bili s videoradovima? KRH: Od kraja 1960-ih u trgovinama je postao dostupan Sony Porta-pak. Prenosivost je bila vrlo privlačna osobina videa, kao i njegova neposrednost. Kamera, jedinica za snimanje i reprodukciju te paket baterija bili su ključna oprema (mikrofoni, rasvjeta i drugo bili su dodatna oprema). Za snimanje je bila dovoljna jedna osoba, na ulici ili u studiju. Bio je to skup eksperiment, pa su umjetnici često dijelili opremu među sobom ili je rabili u novoosnovanim umjetničkim centrima kao što je bio Long Beach Museum of Art (što je posljedica popularnosti medija). Premda su mnogi umjetnici istraživali potencijale nove videoopreme, “video” nije postao općeprihvaćen kao umjetnički medij sve do početka 1980-ih, a i tada se često shvaćao kao protuteža televiziji i postavljanje izazova dominaciji televizije. Tokom 1970-ih većina pustolovnih umjetnika iz New Yorka eksperimentirala je s videom, što je privuklo golemu pozornost umjetničke kritike. Video je prijenosan, pa ga se moglo rabiti u privatnosti studija te je davao umjetnicima sredstvo za introspekciju i eksperimentiranje s vremenom i prostorom, nudeći pritom trenutačne rezultate, u realnom vremenu. Ali ti su rezultati izgledali (i zvučali) posve drukčije od tadašnje televizije i, u usporedbi s filmom, imali su veoma slabu kvalitetu slike. Rani videoradovi obično se nisu montirali i trajali su koliko i vrpca (10, 20, 30 ili 60 minuta). Tradicionalni kritičari umjetnosti oštro su napadali vrlo osobne videoradove nazivajući ih dosadnim i samodopadnim. Više politička djela dokumentarističkih kolektiva i skupina kao što su TVTV (Top Value Television) i DCTV (Downtown Community Television) imala su malu, ali vrlo entuzijastičnu publiku tokom 1970-ih, što je poticalo umjetnike da kritiziraju medije i dovelo do pojave pitanja o medij324
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Rani dani videoumjetnosti
skoj pismenosti, ali i do skupina kao što je Paper Tiger Television (koja je nastala početkom 1980-ih). Evropski videoumjetnici naišli su na drukčije reakcije svojih nacionalnih televizija koje su (u to doba) prikazivale samo državno odobrene obrazovne programe. Rana evropska videoumjetnost bila je snažno povezana s performansom ili akcijskom umjetnošću, konceptualnom umjetnošću i kiparstvom. Američkoj publici to je izgledalo dosadno i samodopadno! AP, AK i PJ: Pretpostavljamo ������������������������������������������������������������ da prije ulaska u srednju struju videoumjetnost nije bila zastupljena u tradicionalnom obrazovnom sustavu. Kako ste prikupljali informacije i stjecali znanje o videumjetnosti na njezinim počecima? KRH: Kao studentica umjetnosti provela sam duge sate u sveučilišnoj knjižnici čitajući o videoumjetnosti u vodećim umjetničkim časopisima srednje struje (Art Forum, Art in America, Art Canada itd.).������������ ����������� Srećom, živjela sam u Long Beachu u Kaliforniji, pa sam mogla vidjeti mnoge radove ranih videoumjetnika koje je prikazivao mali regionalni muzej u Long Beachu. Bili su to videoumjetnici iz cijeloga svijeta, iz San Diega, Tokija, New Yorka, Toronta, a sve je to omogućio prvi priznati kustos videoradova, David Ross. Uvijek smo mogli računati na Muzej umjetnosti u Long Beachu (Long Beach Museum of Art – LBMA) da će prikazivati videoradove u zatamnjenim galerijama, s vrećama za grah kao sjedalima. LBMA je imao značajnu i neobičnu ulogu jer je također imao videostudio za umjetnike, koji je isprva bio besplatan, ali se sastojao od dva deska za video montažu s osnovnim funkcijama, smještenim na tavanu muzeja. Imala sam sreće i tokom šest mjeseci 1977. godine bila sam ondje (neplaćena) stažistica i to je bio temelj za moju karijeru kao kustosice medijske umjetnosti.������������������������������������������������������������ U ����������������������������������������������������������� to je doba videoumjetnost bila radikalna, gotovo nepoznata širokoj umjetničkoj publici. Uvijek je predstavljala izazov za tu publiku i bilo je uzbudljivo predstavljati je. Mi koji smo se njome bavili neumorno smo radili i znali smo da smo dio nečega vrlo, vrlo važnog. Povezivanje američkih (i kanadskih) umjetnika s evropskim videoumjetnicima započelo je tek ranih 1980-ih, kad su se videoradovi počeli pojavljivati na međunarodnim umjetničkim bijenalima i filmskim festivalima. Popularnost videa dodatno je porasla kad je osnovano nekoliko međunarodnih festivala samo za videoradove i, dakako, pojavom MTV-a 1984. godine i novih slika koje je donio. AP, AK i PJ: Možete li povezati videoumjetnost s televizijom? KRH: To je vrlo opširna tema, koju sam već načela spomenuvši WGBH TV i način na koji je surađivao s umjetnicima 1960-ih. Vijetnamski rat, kao prvi “televizijski rat”, podigao je televiziju na novu razinu. Bila je to nova faza informacija koje su stekle moćan antiratni, politički i društveni utjecaj na javnost. Dostupnost prijenosne video opreme bio je djelomičan razlog jer su snimatelji prvi put zabilježili scene ranih razaranja i putem mobilnih satelitskih veza prenosili te scene izravno u američke dnevne sobe.�������� Te ������� tehničke promjene također su otvorile mogućnosti za videoumjetnike, osobito 325
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
za one koji su se bavili društvenim problemima. Videoumjetnost je postala važan društveni i politički alat.��������������������������������������������� Sjećam �������������������������������������������� se da su umjetnici u to doba bili podijeljeni u tabore: društveno osviještene koji su često radili u skupinama ili u društvenim videocentrima, i s druge strane umjetnike koji su istraživali tehnologiju (uključujući videoprostor, zvuk i elektroniku iza slike). Radovi svih videoumjetnika prikazivali su se jedni pokraj drugih u umjetničkim muzejima, na progresivnim filmskim festivalima i na sveučilištima.������ ����� Zanimljivo je primijetiti da su se teme kojima su se bavile te naoko nespojive skupine često preklapale.������������������������������������������������ Mogu ����������������������������������������������� posvjedočiti da sam kao kustosica početnica imala podršku svih tih autora i zadobila njihovo poštovanje. Cijelo je desetljeće prošlo između mojeg upoznavanja s videom i ključne pojave MTV-a (1984.) – iste je godine Gibson objavio roman Neuromancer (Gibson, 1984), a slučajno sam se te godine i ja preselila iz Kalifornije u Boston kako bih vodila Fondaciju televizije za suvremenu umjetnost (Contemporary Art Television – CAT). Mislim da je MTV uglavnom odgovoran za promjenu viđenja odnosa vremena i slike u javnosti – stvorio je senzibilitet potreban da se videoumjetnost počne shvaćati pozitivno. Osim toga, MTV je uglavnom zaslužan za privlačenje mlade publike televiziji. Na MTV-u slike su se kretale vrlo brzo, rezovi su odgovarali ritmu glazbe, a vizualni sadržaj bio je prilično eksperimentalan. U to su doba mnogi umjetnici snimali videospotove za glazbenike ili neovisno i živjeli od toga. No videospotovi nisu bili osobito cijenjeni na sceni medijske umjetnosti jer se obično nisu vodili sadržajem – uglavnom su ilustrirali o čemu je riječ u pjesmi ili glazbi. Dakako, bilo je i iznimki! U to se doba montiranje videa za televiziju moralo raditi u komercijalnim studijima jer kućna oprema (osobna i prijenosna računala sa softverom za montiranje) još nije postojala. Troškovi studija mogli su biti i više stotina dolara po satu. umjetnici si to nisu mogli dopustiti niti su mogli eksperimentirati s vrhunskom tehnologijom ako se ne bi povezali s glazbenicima koji su imali proračun dovoljan za vrhunsku postprodukciju i montiranje. Tako su se neki videoumjetnici povezali s popularnom kulturom – bila je to potkategorija medijske umjetnosti koja je postala poznata kao “crossover” umjetnost (u nju se ubrajaju Tony Oursler, Dara Birnbaum i Laurie Anderson). Videospotovi su s vremenom stekli kredibilitet jer su umjetnici koji su radili na njima često osmišljavali nove vrste slika te je nastala nova kategorija “virtuoznih montažera” i snimatelja spotova. Na taj su način MTV i žanr “glazbenog videa” promijenili cijelu scenu videoumjetnosti u pogledu montiranja, ritma i odnosa slike i zvuka. Takav razvoj imao je i svoja kulturna i tehnološka objašnjenja. USPON INTERNETSKE UMJETNOSTI AP, AK i PJ: Tokom 1990-ih bili ste među prvim kustosima internetske umjetnosti. Možete li opisati njezin rani razvoj? Kako je uopće došlo do pojave internetske umjetnosti? 326
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Uspon internetske umjetnosti
KRH: Priča o odnosu umjetnika i World Wide Weba uvelike se razlikuje od one o odnosu videoumjetnika i televizije, ali entuzijastična i optimistična energija onih koji su prihvatili te nove internetske tehnologije bila je nadahnuta sličnom nadom da mogu promijeniti svijet (na bolje). Početkom 1990-ih aktivnost internetske umjetnosti bila je slična ranoj životnosti videoumjetnosti. Svi su je iskušavali i željeli su naučiti što im nudi, u umjetničkom smislu.������������������������������������������������������ ����������������������������������������������������� Video je tada imao povijest dugu dvadeset godina, postao je dominantni oblik eksperimentalne umjetnosti i bio međunarodno priznat. No pristup Internetu u početku nije bio toliko raširen. Iako je WWW izumljen 1989. godine, izvan vladinih i znanstvenih institucija pojavio se tek 1993. Prvi umjetnici koji su objeručke prihvatili Internet bili su oni iz istočnoevropskih zemalja, gdje je oprema za video i komunikacije bila pod državnom kontrolom, zastarjela odnosno oskudna. U to su doba umjetnici iz Evrope (a posebno iz istočne Evrope) bili vrlo dobro informirani o Internetu i njegovim potencijalima – možda zato što su bili željni otvorene komunikacije. Pretrpani informacijama, američki umjetnici nisu doživjeli da budu odsječeni od svijeta zbog političke cenzure, pa ih je manje zanimalo bavljenje Internetom. Ali čim su (istočno) evropski umjetnici dobili pristup e-pošti, internetskom hostingu te su mogli kreirati web-stranice – uglavnom zbog mreže Sorosevih centara za suvremenu umjetnost i umjetničke inicijative stranih vlada (koji su im to omogućavali besplatno) – dobili su brojne nove i zanimljive ideje. Godine 1995. na festivalu Ars Electronice nazvanom Dobro došli u priključeni svijet (Welcome to the Wired World, arhiv Ars Electronice, 2016.) dogodila se velika potvrda net.arta. To nije bilo prvo okupljanje umjetnika koji su se posvetili Internetu, ali je udarilo temelje međunarodnom plemenu informacijskih ovisnika i samoprozvanih internetskih umjetnika koji su slično razmišljali i dominirali su scenom sljedeće desetljeće.���������������������������������������������������������������� Festival ��������������������������������������������������������������� je bio 24-satni maraton aktivnosti, neprestanog internetskog pristupa (u to smo vrijeme e-poštu morali preuzimati putem telneta), DJ-a i plesa. Bili smo uronjeni u neprekidnu, radosnu proslavu budućnosti i internetske aktivnosti. Preskočili smo značajan dio povijesti, no želim naglasiti da su i rani videoumjetnici i rani internetski umjetnici imali ambiciju promijeniti status quo pomoću medija koji su bili novi u njihovo vrijeme. I videoumjetnost i internetska umjetnost nastale su u uskim krugovima specijalizirane i koncentrirane energije. Umjetnici u objema disciplinama isprva su nailazili na otpor široke publike, prkosili su “tržištu umjetnina” isprva okrećući leđa galerijama i muzejima i u oba su razdoblja dobivali podršku od kritičke teorije i novoosnovanih agencija posvećenih alternativnim načinima izražavanja.����������������������������������������������������������������� I���������������������������������������������������������������� videoumjetnost i internetska umjetnost bile su pokretači društvenih promjena te su privukle mladu publiku i one koji su brzo usvojili eksperimentalnu tehnologiju. S druge strane, mnogi su takvi umjetnici imali problema u pronalaženju sredstava i postizanju prijema kod široke publike (a mnogi ih još imaju).�������������������������������������� ������������������������������������� Budući da odbijaju kompromise, uglavnom ostaju izvan srednje struje. 327
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
AP, AK i PJ: U nedavnom članku napisali ste: 1980-ih godina televizija je prepoznata kao najvažniji masovni medij i ključno sredstvo širenja američke kulture (engleskog jezika, američke politike i međunarodne moći te naposljetku potrošačke kulture u obliku glazbe, mode i stila). Televizija je naposljetku homogenizirala vizualnu i kulturnu dominaciju američkog načina života diljem svijeta te je od kraja 1970-ih i tokom 1980-ih predstavljala silu koju nije bilo moguće ignorirati i fenomen iz kojeg je nastala MTV generacija. (Huffman, 2013)
Televizija je očito bila jedno od glavnih sredstava američke kulturne kolonizacije ostatka svijeta – a velik dio videoumjetnosti zapravo su razni pokušaji dekolonizacije. Koji su izgledi za kulturnu dekolonizaciju putem internetske umjetnosti? KRH: ������������������������������������������������������������������ Možda bismo najprije trebali odrediti kritičko tumačenje kolonizacije, negativnog pojma opterećenog političkom nepravdom, što obuhvaća rasizam i davanje pretjerane moći određenim identitetima, a američka televizija kriva je za te grijehe još od 1970-ih. Umjetnička protuteža toj intenzivnoj praksi, u duhu dekolonizacije, bili su neovisni komentatori i umjetnički mediji (ista tehnologija koja je homogenizirala jezik i stil). Video je tako predstavljao individualne priče i povijesti publici diljem svijeta te predstavlja jednu od najboljih prilika za borbu protiv statusa quo.������������������������������������������������������������������������ Što ����������������������������������������������������������������������� se tiče dekolonizacije koja se specifično veže uz Internet, ta tehnologija omogućuje ljudima da potvrde svoje stavove na način na koji mi to činimo upravo sada i da upravljaju zajedničkim projektima online. Što se tiče geografije, na Internetu i dalje postoji snažna američka prisutnost zbog tehnološke dominacije Silicijske doline.�������������������� Ona ������������������� privlači vrhunske mlade stručnjake iz cijelog svijeta. No ako odete u velike tehnološke centre svijeta, kao što su Berlin, London ili Sofija, pronaći ćete druge velike skupine mladih informatičara (nažalost, uglavnom muškaraca) koji rade posve isto. Na taj način nad svime dominira ne samo Amerika nego i mladi muškarci te njihov odnos s Internetom. Moglo bi se to nazvati mladenačkom kolonizacijom Interneta.�������������������������������� A t���������������������������� o jednako vrijedi za sve medije. Ne znam jeste li nedavno gledali američku televiziju, ali mogu vam reći da se dijalozi na njoj (kakvi već jesu) izmjenjuju toliko brzo da ih je gotovo nemoguće razumjeti, a nasilje koje prikazuju sablažnjivo je. Na primjer, moja 94-godišnja majka više ne može pratiti TV program niti ga razumjeti, pa joj moram uključiti titlove, čak i tokom vijesti! Draži su mi britanski programi koje nude PBS postaje, uglavnom zbog bolje radnje i likova, no ima još mnogo drugih razloga. Moram priznati da mi mladenačko koloniziranje medija pomalo smeta – radije bih da su medije kolonizirale žene ili da izražavaju kulturno raznolike stavove, da ne budemo prepušteni na milost muškarcima mlađim od 30 godina koji dizajniraju sadržaj i Internetu. AP, AK i PJ: Radili ste na ranim projektima vezanim uz virtualnu stvarnost. O čemu se radilo u tim projektima? 328
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Uspon internetske umjetnosti
KRH: ������������������������������������������������������������������ Moj rad s virtualnom stvarnošću započeo je 1989. kad sam na konferenciji SIGGRAPH-a (Special Interest Group on Computer Graphics and Interactive Techniques – Posebna interesna skupina za računalnu grafiku i interaktivne tehnike) u Bostonu upoznala Jarona Laniera. Lanier je bio ekscentričan i pun energije. Bio je guru virtualne stvarnosti i svega vezanog uz 3D. Pozvala sam ga da govori na Institutu suvremene umjetnosti u Bostonu, a zainteresiranih je bilo toliko da je ponovio govor dan poslije. Nakon toga, kako bih osobno doživjela virtualnu stvarnost, posjetila sam njegovu tvrtku VPL Research Inc. u njegovom studiju u sjevernoj Kaliforniji (u kraju danas poznatom kao Silicijska dolina). On je u to doba jedini imao opremu za virtualnu stvarnost dostupnu javnosti! Korisnik je morao na sebe staviti velike naočale i nespretne rukavice. Nije bilo nimalo udobno. Virtualni okoliš sastojao se od vrlo jednostavnih animacija i nudio dojam bestežinskog stanja u kojem se krećete među raznim oblicima pomičući glavu i ruke. Nažalost, otkrila sam da sam jedna od onih ljudi koji dobiju snažnu “morsku bolest” kad urone u virtualnu stvarnost. Osjetila sam snažnu mučninu i poslije gotovo nisam mogla hodati, pa to više nikad nisam mogla ponoviti. Jaron je rekao da takvu reakciju ima samo nekolicina ljudi.����������������������������������������������������� ���������������������������������������������������� Valja imati na umu da je to bilo prije raširene upotrebe Interneta. Na konferenciji SIGGRAPH-a u New Orleansu 1996. godine predstavljala sam PopTarts (vrlo novu i inovativnu multimedijsku kolumnu za internetski časopis Telepolis) zajedno s Arminom Medoschem (urednikom) i Margarete Jahrmann (koautoricom). Povezali smo se s ekipom iz Van Gogh TV (VGTV) koji su također bili ondje. Budući da smo bili iz istog plemena umjetnika i superkorisnika Interneta, često smo razmjenjivali iskustva. Shvatili smo da se na tom SIGGRAPH-u predstavljalo mnogo 3D tehnologije, pa smo dogovorili posjet konferenciji SIGGRAPH VRML (Virtual Reality Modelling Language – Programski jezik za modeliranje virtualne stvarnosti) u Montereyju, u Kaliforniji. Moje rano zanimanje za virtualnu stvarnost dovelo me do VRML-a, softvera koji je omogućavao upotrebu 3D okoliša putem Interneta, bez visokopropusne veze i bez naočala. VRML se pojavio 1994. godine i odonda se silno razvio te je 3D grafika na Internetu danas uobičajena. No da se vratimo na 1997. godinu, Martin Schmitz i ja tada smo otišli na VRML konferenciju – on je išao zbog tehnologije, a ja, kao kustosica medijske umjetnosti, došla sam vidjeti hoće li biti umjetnika i još ponečega zanimljivog. Nismo bili srdačno dočekani. Konferenciju su vodili neki ljudi iz vojske (koji su, usput budi rečeno, i dalje umiješani u razvoj te tehnologije) koji su smatrali da umjetnost nema što tražiti ondje. Nismo odustajali, pa je 1999. još veća skupina posjetila veliku međunarodnu VRML konferenciju u Padebornu u Njemačkoj. Za tu smo konferenciju doveli veći broj umjetnika, pa čak i više stručnjakinja za 3D grafiku. U suradnji s VGTV-om predstavili smo internetsku izložbu o sedamdeset međunarodnih umjetnika koji rabe VRML i druge 3D plat329
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
forme (predstavljanje smo organizirali Karel Dudešek i ja, uz tehničku pomoć Martina Schmitza i Zvonimira Bakotina). Svi su promatrali i pitali se o čemu je tu riječ. Teme su bile različite i vrlo zanimljive. Godine 2000. Web 3D Consortium dao nam je dopuštenje da predstavimo službenu umjetničku izložbu konferencije Web 3D (naziv je promijenjen iz VRML) u Tempeu, u Arizoni. Karel i ja četiri smo godine organizirali internetsku platformu za Web 3D Art i ona je bila dio umjetničke izložbe na SIGGRAPH-u 2000. godine (više o tome u Home, 2016).��������������������������������������� Godine �������������������������������������� 2003. u Cornerhouseu (u Manchesteru, u Velikoj Britaniji) bila sam kustosica izložbe 3D instalacija Lab3D te internetskog odabira za Web3 Art zajedno s Karelom Dudešekom. Nažalost, većina tih ranih VRML web-mjesta, kao i samo web-mjesto Web3D Art više nisu dostupni na Internetu. AP, AK i PJ: ��������������������������������������������������������� Prošlo je mnogo vremena od ranih početaka medijske umjetnosti… A to se polje očito razvija vrlo brzo. Što je medijska umjetnost danas? U kakvom je odnosu s tradicionalnim umjetničkim formama? KRH: Suvremena medijska umjetnost danas je posve drukčija nego ranih dana.������������������������������������������������������������������ ����������������������������������������������������������������� Osvrnite se. Zasloni su posvuda!��������������������������������� �������������������������������� Sada gotovo svi mogu snimiti video i objaviti ga putem Interneta. U skladu s time, umjetnost više nije toliko naivna. Doduše, više nije ni toliko pionirska, ali prihvaćena je kao legitimni umjetnički izričaj. Današnji su medijski umjetnici također mnogo bolje informirani o tome kako mogu pridonijeti promjenama. Uz pomoć raširenog pristupa Internetu mogu okupiti širu međunarodnu publiku. Danas više nije toliki problem ako vas galerije zanemaruju. To ne umanjuje važnost umjetnika. Mnogi umjetnici iz 1970-ih i 1980-ih i dalje su produktivni, žive od svoje umjetnosti unutar ili izvan sustava galerija i muzeja, a mnogi su i predavači.������������������������������������������������������������� Ti ������������������������������������������������������������ umjetnici ostaju vjerni svojim izvornim namjerama da promjene svijet – no počinjemo ih gubiti. To je tragedija, uz ostalo i zbog toga što priča o njihovoj ostavštini još nije ispričana kako valja. Sve u svemu, povijest medijske umjetnosti u kontekstu svjetske umjetnosti tek treba ispisati. Za mnoge rane medijske umjetnike odnos s umjetničkim galerijama isprva je bio velik problem, ali s vremenom su postali uspješni umjetnici s izložbama. Za umjetnike koji rade u formatu videovrpce i instalacije, galerije i muzeji igraju vrlo važnu ulogu. Prodaja i provizije omogućuju im da nastave raditi i prezentirati svoje nove radove. Za umjetnike koji rade putem Interneta također je važno da budu prisutni u svijetu umjetnosti ako se smatraju “umjetnicima”. Mnogi se ne vide tako i važnija im je šira, neumjetnička publika. Interes kustosa i institucionalna podrška često idu pod ruku i mijenjaju smjer ovisno o (pretjerano moćnim) bijenalima koji trenutno, čini se, dominiraju svijetom umjetnosti (i umjetničkog izdavaštva). Srećom, danas u većini institucija suvremene umjetnosti shvaćaju važnost medijske umjetnosti. Moguće je da je rad nekog umjetnika važan, a da on nije uključen u tu scenu, ali dakako, to je veći izazov. Mislim da 330
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Uspon internetske umjetnosti
je mnogo lakše slikati, crtati ili se baviti drugim tradicionalnim oblicima umjetnosti jer su “mediji” opterećeni brojnim kulturnim i političkim metaforama koje su značajne i čije se značenje kreće u rasponu od osobnog do političkog te se mogu baviti regionalnim i globalnim pitanjima.����� Mno���� gim je ljudima teško nositi se s toliko raznolikog sadržaja i sve prihvatiti kao umjetnosti, ali sadržaj ostaje važan aspekt izazova koji se postavlja pred samozadovoljnu publiku. AP, AK i PJ: Vaš se rad može pronaći pod mnogim različitim nazivima uključujući mrežna umjetnost, internetska umjetnost, virtualna umjetnost, medijska umjetnost, net.art itd… Koji bi opis najbolje odgovarao onome čime se bavite?������������������������������������������������� ������������������������������������������������ Općenitije, koja je važnost (preciznog) imenovanja novih oblika umjetnosti? KRH: To je doista zanimljivo pitanje. Oduvijek smatram da su kategorije ograničavajuće, pa pokušavam izbjeći etiketiranje. Zbog toga sam vjerojatno i sama bila izostavljena iz mnogih kategorija.��������������������� Isprva �������������������� su me smatrali kustosicom videoumjetnosti. Ali na svojem prvom poslu kustosice, u muzeju Long Beacha, bila sam zadužena za sve izložbe. Dakako, video je bio moja strast, pa je bio uvijek zastupljen u muzeju. Kad sam se 1984. preselila u Boston, dobila sam titulu kustosice/producentice koja radi na suradnji javne televizijske postaje i Instituta za suvremenu umjetnost, s ciljem dovođenja umjetnosti na televiziju. To je bilo jasno određenje moje uloge.�������������������������������������������������������������� Kad ������������������������������������������������������������� sam se početkom 1991. preselila u Evropu kao neovisna kustosica, iskoristila sam svoje iskustvo s videom da zaradim mali prihod održavajući predavanja, kao kustosica festivalskih programa ili pak kao članica žirija, prezenterica ili organizatorica. U to je doba videoumjetnost stekla ugled i moje američko iskustvo smatralo se dragocjenim. Internet je u meni odmah pobudio veliko zanimanje, još tokom ranih 1990-ih, vjerojatno zbog moje povezanosti s VGTV-om. Na festivalu Ars Electronica 1990. godine pratila sam njihov TV performans The Hotel Pompino (Dudešek, 2004) – silno mi se svidjelo što su radili interaktivno i poticali publiku na sudjelovanje. Posjetila sam njihov Ponton Media Art Lab u Hamburgu, gdje je odlučeno da će Mike Hentz i Benjamin Heidersberger predstavljati skupinu, otputovati u Boston i ondje izvesti performans za kabelsku televiziju. Prema našem dogovoru, organizirala bih njihovu turneju All Amerika Tour u proljeće 1991. Događaj u Bostonu bio je pravi maraton uživo, “spektakl” koji je prenosila Continental Cable TV i podržavao Institut za suvremenu umjetnost u Bostonu. Bio je to velik događaj i obuhvaćao je mnoge mjesne umjetnike. Postao je prava prekretnica za mene. Nakon toga sam se počela truditi da se riješim etikete “kustosice za video”. No kakva bih onda kustosica željela biti? Ne volim baš specijalizaciju i radije bih da me nazivaju samo kustosicom. Vjerujem da je to stanje duha. AP, AK i PJ: Godine 1997. napisali ste: Internetski umjetnici imaju raznorodne pozadine i iskustva: oni su fotografi, konceptualni umjetnici, pisci, izvođači performansa, kipari
331
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
i kazališni redatelji, kao i umjetnici koji rade s računalnom grafikom, web dizajneri te autori instalacija i videoradova. (Huffman, 1997)
Sudeći po vašim ranijim odgovorima, i u 2017. godini i dalje je tako. Koje su glavne posljedice takve raznorodnosti na polju umjetnosti medija? KRH: To je vrlo slično nekadašnjim videoumjetnicima koji su također dolazili iz raznih umjetničkih disciplina. Kad imate različite ljude koji stižu iz različitih smjerova nužno morate dobiti razne reakcije.���������� ��������� Takva raznorodnost uvelike otežava klasificiranje umjetničkih djela. No ja kažem, hvala Bogu na tome – ako se umjetnost smatra proizvodom, nema ničega dosadnijeg od predvidivog umjetničkog proizvoda!��������������������� Ta �������������������� raznorodnost znači da se pojavljuju zanimljive ideje te da je moguće istraživati važne teme. Ne pada mi na pamet nijedna nepovoljna posljedica. AP, AK i PJ: Koji su bili glavni tehnički izazovi u ranim danima medijske umjetnosti? Koji su od njih nestali, a koji su i dalje s nama? KRH: ��������������������������������������������������������������������� U današnje vrijeme, većina ljudi ima trajan, neprestan pristup Internetu i svi rabe isti internetski protokol. No, na primjer, kad smo započeli s internetskom izložbom Web3D Art, svaki od prijavljenih projekata rabio je drugi softver. Možete li to zamisliti? Bilo je silno teško izvesti da svi ti projekti funkcioniraju s jednog internetskog portala (VGTV) – a zatim je bilo jednako teško postići da im publika može pristupiti bez preuzimanja složenog softvera.���������������������������������������������������������� Bila ��������������������������������������������������������� je to vrlo rano razdoblje kad još nije bilo standarda, a preuzimanje podataka trajalo je dugo zbog niske propusnosti veze, no sami radovi bili su sjajni.����������������������������������������������� ���������������������������������������������� Danas je zbog tehničke standardizacije i raširene upotrebe društvenih medija mnogo lakše izvesti projekte internetske izložbe. Imam veliku kutiju interaktivnih CD-ROM-ova koje više nikad neću moći pogledati. Odnedavno nova prijenosna računala više nemaju CD/ DVD pogon. Neke se institucije specijaliziraju za restauraciju, prikupljanje i čuvanje zastarjele opreme za potrebe pregledavanja i prebacivanja starijih djela na nove tehnologije (s izvornog nosača), ali njih je veoma malo.�������������������������������������������������������������������� ������������������������������������������������������������������� Osim toga, premještanje starijih internetskih djela na novije platforme također ostaje problem, pa su mnoga rana web-mjesta posve nestala. VIŠE OD LIJEPIH SLIK A AP, AK i PJ: Ishod jedne od vaših najvažnijih suradnji s VGTV-om bila je Piazza Virtuale. Media Art Net napisao je 2016. godine: Piazza Virtuale” bio je interaktivni televizijski projekt koji je bilo moguće primati posvuda u Evropi putem četiri satelita tokom 100 dana trajanja Documente IX 1992. godine. Posjetitelji Documente mogli su se putem videofona i kamera, prethodno postavljenih u Kasselu i drugim evropskim gradovima, javiti u prijenos uživo pod nazivom
332
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Više od lijepih slika
“Piazza Virtuale”.������������������������������������������������������� Ljudi ������������������������������������������������������ su se i od kuće mogli javiti u emisiju putem telefona, telefaksa ili modema. Cilj projekta bio je preobraziti masovni medij televizije u interaktivni medij koji izvrće odnos jednog izvora emitiranja i mnoštva primatelja.
Kakva je bila vaša uloga u Piazzi Virtuale? Zašto je taj projekt bio tako revolucionaran? KRH: Piazza ������������������������������������������������������������������ Virtuale bila je eksperiment sa sudjelovanjem publike i sadržaj dnevnog TV programa u cijelosti je ovisio o gledateljima. Projekt je osmislila i producirala Van Gogh TV, a vodili su ga Karel Dudešek, Benjamin Heidersberger, Mike Hentz i Salvatore Vanasco. Radila sam izravno s Mikeom Hentzom, a uloga nam je bila aktivirati umjetnike (u drugim državama) da sudjeluju u programu kao Piazzete – sa skečevima, djelićima performansa ili bilo čime što su htjeli. Godine 1991. moj tadašnji dečko vozio je Mikea i mene svojim Volkswagen Rabbitom iz Austrije sve do Rusije (preko Helsinkija), a zatim kroz Poljsku, Latviju, Litvu, pa u Mađarsku i Češku.�������������������������������������� Imali ������������������������������������� smo sa sobom Panasonicove telefone koji su mogli fotografirati i prenijeti fotografiju putem telefonske linije te smo obučili umjetnike kako da naprave animacije spajajući nekoliko fotografija.������������������������������������������������������ Distribuirali ����������������������������������������������������� smo te “slikovne” telefone diljem srednje i istočne Evrope. Moj zadatak tokom emitiranja, kao koordinatorice Piazzette, bio je dogovaranje termina za te Piazzetta segmente i obavještavanje ekipu o onome što slijedi. Budući da je to bio vrlo otvoren koncept TV programa, sadržaj Piazze Virtuale razvijao se sporo i publiku je trebalo poticati da sudjeluje, osobito u početku. Na documenti22 je bilo skandalozno imati otvoren koncept bez poznatog sadržaja! Ali sadržaj je bila struktura. Ekipa je morala podučiti ljude kako da se služe “ulaznim točkama”: otvorenim područjima u Kasselu gdje su ljudi mogli zaviriti u skulpture nalik bankomatu u kojima su bile kamere koje su emitirale uživo. Putem tih uređaja posjetitelji su mogli raditi grimase, govoriti, pjevati ili činiti što god žele. Na početku documente ispred kamera se nije događalo gotovo ništa, ali to se svakodnevno mijenjalo. Pred kraj tih stotinu dana zaslon smo morali podijeliti u četiri okvira kako bismo mogli prikazati četiri istodobna događanja uživo (s raznih lokacija) jer je bilo toliko sudionika! U dnu TV ekrana često su se prikazivale poruke gledatelja s raznih lokacija. Danas je jasno da je takvo emitiranje u neku ruku nagovijestilo podijeljene ekrane danas uobičajene na TV-u i na Internetu. Piazza Virtuale postala je vrlo popularna pred kraj programa.������� Gleda������ telji satelitske televizije dolazili su u kamperima sa svih strana Njemačke kako bi doživjeli društveni prostor u Kasselu. A to nije bila umjetnička publika.���������������������������������������������������������������������� ��������������������������������������������������������������������� Posjetitelji su čak organizirali roštiljanje, tiskali majice s natpisom Piazza Virtuale… Bilo je fantastično! Izložba suvremene umjetnosti koja se održava svakih pet godina u njemačkom gradu Kasselu.
22
333
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
AP, AK i PJ: �������������������������������������������������������������� Kako ste uspjeli podržati tako golemo događanje,�������������� ������������� tehnički, organizacijski, financijski? KRH: VGTV je imao podršku austrijskog ministarstva kulture, documente IX i njemačke televizije – pa je dobio pristup Astrinom satelitu 3SAT koji je mogao emitirati diljem Evrope.������������������������������������ ����������������������������������� Deutsche Telecom osigurao im je telefonske linije i donirao projektu nove, eksperimentalne ISDN telefone s mogućnošću fotografiranja za koje su bile potrebne njemačke ISDN telefonske linije, kako bi ih testirali tokom emitiranja. U usporedbi s manjim, potrošačkim uređajima koje smo dijelili prije, ti su nevjerojatni uređaji imali veću kvalitetu i jasniju sliku. Bili su postavljeni u njemačke medijske centre kako bi se putem njih njemački umjetnici mogli povezati s programom, budući da nisu bili kompatibilni s međunarodnim telefonskim sustavima. U jednom trenutku, na samom početku programa, Piazza Virtuale srušila je cijeli njemački telefonski sustav - imali smo stotinu tisuća poziva u minuti! Dakako, Deutsche Telecom dobro je zaradio na svim tim pozivima. Piazza Virtuale bila je u punom pogonu i svaki je dan bio pustolovina – društveni i tehnički eksperiment. Bilo je sjajno! No za Piazzu Virtuale također je trebalo vrlo naporno raditi jer je proračun bio jedva dovoljan. Članovi ekipa uglavnom su bili dvadesetogodišnjaci i s entuzijazmom su izrađivali potrebne hardverske ili softverske dodatke kako bi podržavali i poboljšavali dnevno emitiranje. Cijeli se program emitirao s jednog osobnog računala – bez ikakve rezervne opreme! Danas to ne bi bilo moguće. Koliko znam, Karel Dudešek, Benjamin Heidersberger, Mike Hentz i Salvatore Vanasco prekinuli su emitiranje VGTV-a. Nakon Piazze Virtuale imali su još nekoliko televizijskih projekata, ali naposljetku su se svi počeli baviti nečime drugim. Takvi veliki projekti jednostavno zahtijevaju previše od čovjeka. Svaki od nekadašnjih direktora VGTV-a nastavlja samostalno raditi. Stvaraju vrhunska djela i još su uvijek vrlo aktivni u svijetu medija. AP, AK i PJ: Vaša je karijera otprilike jednako podijeljena između Evrope i SAD-a. Koje su glavne razlike u shvaćanju medijske umjetnosti između tih dvaju kontinenata? KRH: ���������������������������������������������������������������� U Evropi umjetnici su općenito poštovani i imaju pozitivan društveni status. U istočnoevropskim zemljama umjetnike često smatraju kulturnim junacima. U SAD-u umjetnike općenito smatraju sumnjivim tipovima, katkad i lijenima. Upućuju im komentare poput: “Zašto ne pronađe ‘pravi’ posao?” ili “Moje trogodišnje dijete slika bolje.”������������ ����������� Većina Amerikanaca misli da umjetnost nema veze s idejama. Vide samo vještinu jer shvaćaju umjetnost uglavnom kao lijepe slike.�������������������������� Dakako, ������������������������� to je generalizacija i umjetnine se shvaćaju ozbiljnije kad ih se predstavi u umjetničkim muzejima. No uvjerena sam da opća populacija u svakom slučaju smatra umjetnost lijepim slikama odnosno dekoracijom, a ne kulturnom silom kao što se ona shvaća u Evropi.�������������������������������������������� Iz ������������������������������������������� iskustva mi se čini da je to najveća razlika između Evrope i SAD-a. 334
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Više od lijepih slika
Krajem 1970-ih i tokom 1980-ih bilo je vrlo teško predstaviti videorad u regionalnom muzeju kao što je muzej u Long Beachu. Posjetitelji nisu željeli gledati spore slike snimljenih performansa niti sjediti na podu u mračnoj prostoriji kako bi gledali televiziju. Željeli su gledati ono što su oni smatrali umjetnošću. Jednom se prilikom jedan posjetitelj muzeja požalio gradonačelniku da se u muzeju prikazuje crna magija.��������������������������������� �������������������������������� Taj se komentar odnosio na videorad Douga Halla iz 1983. nazvan Pjesme 1980-ih (Songs of 80’s, Electronic Arts intermix, 2016a), u kojem se vidio gorući stolac koji naposljetku nestane – uz pomoć videomontaže, dakako! Ali posjetitelj je rekao da je to crna magija, pa sam morala napraviti dugu prezentaciju u kojoj sam obranila videorad kao umjetničko djelo, a ne crnu magiju, kako bih spriječila cenzuru. Možete li vjerovati? Kad sam 1984. godine otišla u Boston, postalo je mnogo lakše prezentirati videoradove.������������������������������������������������������ Boston ����������������������������������������������������� je vrlo sofisticiran i kulturan grad s visokoobrazovanom umjetničkom publikom. Surađivala sam s MIT-om (Massachusetts Institute of Technology), Bostonskim fakultetom, Fakultetom umjetnosti i dizajna u Massachusettsu, Harvardom kao i bostonskom postajom javne televizije WGBH-TV (koja je već i dugo prije toga podržavala eksperimentalne umjetnike na televiziji). Nakon Long Beacha, gdje sam tako dugo bila glavna promotorica nepopularne umjetnosti, bila sam zahvalna što sam dobila priliku raditi u okružju koje me podržavalo.���� Uo��� čila sam golemu razliku u javnom diskursu, u razumijevanju suvremene umjetnosti i poštovanju prema njoj. Dijelila sam ured s kustosom medija u Institutu za suvremenu umjetnost, Bobom Rileyjem, a šef nam je bio David Ross, pionirski kustos videoradova. Moj je posao bio novostvoreno radno mjesto: kustosica/producentica novoosnovanog Fonda televizije za suvremenu umjetnost (CAT). Fond je bio namijenjen naručivanju i distribuiranju videoradova putem televizije i zahtijevao je međunarodni profil. Doslovno sam bila izbačena u brojne međunarodne videofestivale kako bih ondje promovirala našu novu produkciju. Stvaranje umjetničke televizije bio je privlačan, nov koncept i bio je pravi trenutak za to, pun optimizma i suradnje!����������������������������������������������������� U ���������������������������������������������������� Evropi su se događali svi najvažniji festivali videa, a Fond CAT bio je zastupljen na svima. Veliki američki videofestival odvijao se na Američkom filmskom institutu u Los Angelesu i uglavnom je prikazivao nacionalni program, uz pojedine iznimke. Godine 1989. pionirski slovenski videoumjetnik Miha Vipotnik pozvan je da predstavi program videoradova iz Jugoslavije publici na festivalu Američkoga filmskog instituta. Miha je prikazao sjajne radove brojnih umjetnika i bilo je mnogo publike. Ja sam bila idejna začetnica te projekcije i bilo mi je vrlo drago što se održavala pred tako važnom publikom! No po završetku programa svi su se doimali potišteno. Netko je komentirao: “Zar nije moglo biti veselije?” Bila sam zaista šokirana! Poslije sam shvatila (budući da sam dotad već dosta putovala po bivšoj Jugoslaviji) da američka publika nije mogla shvatiti videosenzibilitet istočne Evrope koji je bio mračan i dramatičan. Nisu bili ondje i razgovarali 335
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
s ljudima, nisu znali što se ondje događalo, u političkom i društvenom smislu. Vrlo je teško prijeći međunarodne kulturne granice bez osobnog iskustva. Zbog toga je važno putovati! AP, AK i PJ: Koje su glavne razlike u medijskoj umjetnosti između Evrope i SAD-a? KRH: ������������������������������������������������������������������� Za mene je najuočljivija razlika između dvaju kontinenata te njihovog načina razmišljanja i izražavanja postala očita tokom goleme promjene do koje je došlo u istočnoj Evropi (uključujući i SSSR) s padom Berlinskog zida i otvaranjem granica zemalja Istočnog bloka. To su bila zanimljiva vremena kad su se napokon mogla ispričati ozbiljna, teška iskustva. Umjetnici su još zadržali energiju iz tog doba te se i dalje hrabro bave pitanjima moći, granica i represije. Američka su iskustva bila posve drukčija, a mada politička pitanja mogu biti jednako teška, umjetnici u SAD-u rade više iz osobne perspektive. Rani videoradovi istražuju pitanja feminizma, jednakih prava i pokreta za mir iz 1970-ih, a 1980-ih dominirale su teme AIDS-a i LGBT pitanja. U novije su vrijeme to teme znanosti, ekologije, globalnog zatopljenja i transrodnih pitanja. Internet je svim umjetnicima dao međunarodnu publiku, što postaje sve važnije jer alternativna umjetnička scena polako nestaje (ali je i dalje odvažna). Mogućnost slobodnog putovanja i istraživanja svijeta srušila je mnoge barijere koje pojedinci prije nikako nisu mogli prijeći. Ilustrirat ću to ranim primjerom.���������������������������������� ��������������������������������� Godine 1987. pozvali su me na Beogradski proljetni video skup, za što mi je trebala podrška USIA-e, koja je u to doba bila vrlo otvorena za kulturnu suradnju. Na putu u Jugoslaviju otkrila sam posve novi način razmišljanja o moći videoumjetnosti za komuniciranje ideja. Nakon Beograda, nastavila sam do Varšave i Poznana, gdje je bio priređen program novih produkcija Fonda CAT, koji je obuhvaćao, među ostalima, i rad Storm and Stress umjetnika Douga Halla iz San Francisca (Electronic Arts Intermix, 2016b). U tom se radu Hall osvrnuo na to kako su ljudi postali obespravljeni i zbunjeni. Uzeo je moć vremenskih prilika i moć društvene zbilje te ih suprotstavio.�������������� Rad ������������� se sastojao od snimki lovaca na tornada. U to se doba smatrao važnim američkim videoradom, nastalim uz podršku i u suradnji s javnom televizijom. Prikazivanje rada Storm and Stress izazvala je veliku raspravu do četiri ujutro. U malu galeriju naguralo se stotinjak ljudi, svi su pušili i bilo je napeto. No ja nisam znala da je u to doba na kraju svakog dana poljska televizija prikazivala divne slike prirode:������������������������������� polja, ������������������������������ pašnjake, otvorene krajolike.��������������������������������������������������������������������� Cilj �������������������������������������������������������������������� im je bio veličanje države i političkog sustava koji ju je omogućio. Hallov videorad nije imao dijaloge i rabio je samo prirodni zvuk te prikazivao snimke prirode i nasumičnih ljudi – sigurno nije spadao u uobičajenu američku televiziju, pa je bio radikalan. No u Poljskoj su viđali nešto vizualno vrlo slično, ali uz autoritarnu političku poruku. Bilo im je teško vjerovati da je to umjetničko djelo i da se ne može prikazivati na “običnoj” televiziji. Neki su ljudi čak mislili da možda promoviram poljsku vladu. U to je doba, prije pada Berlinskog zida, postojala golema 336
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Osobno je profesionalno
razlika u političkoj pozadini istočnoevropskih i zapadnoevropskih TV sustava. Nije bilo mnogo putovanja ni komunikacija, pa je dolazilo i do nerazumijevanja između umjetnika s istoka i umjetnika sa zapada. To se može ilustrirati još jednom zanimljivom anegdotom. Za moga prvog posjeta Beogradu, na prvo jutro Proljetnog video tjedna 1987. godine gledala sam predivan videorad na monitoru postavljenom visoko iznad stolova u kafiću. Dakako, nisam razumjela ni riječ, ali slike su bile zapanjujuće. Poslije sam pitala čiji je to rad, a Dunja Blažević vrlo me zbunjeno pogledala i rekla: “Kako to misliš? To je jutarnji program za djecu naše državne televizije!” Bilo je to vizualno zaprepašćujuće. Rezovi su bili besprijekorni, apstraktne slike miješale su se sa snimkama zbilje na posve prirodan način. Objasnila mi je da su gotovo svi snimatelji na TV Beograd (i svi koji su radili za nacionalni kulturni program “TV galerija”) završili fakultet na kojem su učili povijest umjetnosti, a većina je završila i filmsko snimanje. To je bilo posve drukčije od američkih TV ekipa i ta je razlika bila očita. AP, AK i PJ: Kad već govorite o umjetnosti u raznim dijelovima svijeta, što se događa u (jugoistočnoj) Aziji? KRH: Ovih dana u Aziju dolazi mnogo profesora sa zapada. Sveučilišta u Kini, Hong Kongu, Singapuru, Koreji i drugdje prepuna su američkih i evropskih digitalnih umjetnika.������������������������������������������� Kao ������������������������������������������ strani stručnjaci dobivaju goleme plaće. Raditi takvo što sigurno je vrlo zanimljivo u kulturnom smislu, pa zašto se ne bi bavili time godinu-dvije, a zatim nastavili dalje?������������������� No ������������������ u tim dijelovima svijeta još ima mnogo ograničenja glede pristupa Internetu. Cenzura, osobito u medijskoj umjetnosti, i dalje je čest problem. U prosincu sam bila članica žirija na izložbi SIGGRAPH Asia 2016 u Macau i vidjela neke fantastične projekte ondje. To je ogromna izložba i trebala bi biti prilično dobar uzorak digitalne umjetnosti, osobito one koja dolazi iz Azije. No prilično je skupo putovati u Macao (i općenito u jugoistočnu Aziju), pa američkim i evropskim zajednicama umjetnika takve izložbe obično prolaze ispod radara. Godine 2014. festival EMAF (European Media Art Festival) u Osnabrücku, u Njemačkoj, prikazao je reviju deset godina videoradova u Indoneziji. Bilo je to vrlo zanimljivo i novo za sve! Čini se da imamo vrlo slabu komunikaciju s velikim dijelom jugoistočne Azije. SIGGRAPH ASIA će se 2017. godine održati u Bangkoku. OSOBNO JE PROFESIONALNO AP, AK i PJ: Velik dio vašeg rada vezan je uz pitanja roda i feminizam. Kako ste se zainteresirali za rodna pitanja na Internetu i izvan njega? KRH: Oduvijek ���������������������������������������������������������������� sam naklonjena feminističkim temama.������������������� Postoji ������������������ duga povijest feminističkih aktivnosti u Los Angelesu, a videoprojekt The Woman’s Building blisko je povezan s Muzejem umjetnosti u Long Beachu još od 1973. godine. Kao stažistica i poslije asistentica za videoradove često sam 337
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
obavljala funkciju dostavljačice i prevozila opremu iz Long Beacha u središte Los Angelesa za potrebe posebnih programa. Godine 1983., kad sam već bila kustosica i radila s gostujućom kustosicom Arlene Raven, u muzeju u Long Beachu predstavila sam izložbu povodom desetgodišnjice LA Womanhousea (1972.), pionirskog projekta Programa feminističke umjetnosti pri Cal Artu koji su pokrenule Judy Chicago i Miriam Shapiro. Chicago i Shapiro sudjelovale su na toj važnoj izložbi, zajedno sa Suzanne Lacy, Faith Wilding, Eleanor Antin (i drugima).���������������������� Mnoge ��������������������� su rane feministice rabile video kao alat za samoosnaživanje i introspekciju. Video im je omogućavao seanse podizanja svijesti važne za razvoj aktivnosti feminizma drugog vala diljem svijeta. Iz tih ranih feminističkih radova nastao je cijeli jedan žanr videoumjetnosti. Kad sam se ranih 1990-ih preselila u Evropu, shvatila sam da se moj poslovni krug zapravo svodi na mrežu žena koje poznajem. Žene su mi davale osnovne informacije koje su mi bile potrebne, žene su me zapošljavale da organiziram događanja, pišem tekstove i sudjelujem u projektima. Stoga je feminizam za mene uvijek bio i osoban i profesionalan. AP, AK i PJ: Prije dva desetljeća, u svojoj uvodnoj uredničkoj riječi za Prvu kiberfeminističku internacionalu, Cornelia Sollfrank postavila je pitanje: “Što je kiberfeminizam? Što se krije iza fuzije riječi ‘kiber’ i ‘feminizam’?” (Sollfrank, 1998: 1) ��������������������������������������������������� Možete li, s prednošću koju donosi vremenski odmak, odgovoriti na ta pitanja u kontekstu sada i ovdje? KRH: ������������������������������������������������������������������� Za mene je kiberfeminizam specifičan pojam koji je stvorio australski VNS Matrix u “Kiberfeminističkom manifestu za 21. stoljeće” (VNS Matrix,1991).���������������������������������������������������������� U ��������������������������������������������������������� to je doba rad VNS Matrixa bio nužan i njihova je poruka bila snažan poticaj ženama diljem svijeta, osobito kako su dolazile sve bliže upotrebi Interneta.�������������������������������������������� ������������������������������������������� No smatram da je danas kiberfeminizam pomalo poput cyberpunka.������������������������������������������������������ Oboje ����������������������������������������������������� ostaju cijenjeni zbog svijesti koju su probudili, ali kao radne teorije zastarjeli su. Izgubili su mnogo svoje relevantnosti, pa vjerojatno zbog toga zapravo više nikog i ne zanimaju. Dakako, to ne znači da više ne trebamo feminizam – nužnost feminizma vidimo i na najvišim razinama, npr. u predsjedničkoj utrci između Donalda Trumpa i Hillary Clinton na američkim izborima. No nisam sigurna je li i dalje korisno razdvajati digitalnu jednakost od ostalih vrsta jednakosti.����� ���� Ukazivati na nejednakosti u svakom segmentu života neprestana je borba i predstavlja svačiju odgovornost., a ne samo žena ili “feminističkih aktivista”. Više me brine što mlađa generacija žena ne prihvaća, ne poštuje ili ne razumije temeljne feminističke postavke. Možda je to zanemarivanje nedavne prošlosti dovelo do općenitog pada entuzijazma prema feminizmu, a to utječe i na kiberfeminizam kao etiku. AP, AK i PJ: Neki od vaših projekata, kao što je Face Settings (Malloy, 2003: 399) ciljano su namijenjeni isključivo ženama. Kako su nastali? KRH: Nakon što smo završile svoj prvi internetski projekt Siberian Deal (1995.) Eva Wohlgemuth i ja htjele smo zajedno raditi na drugom projektu. Raspravljale smo o stvarima koje volimo raditi, kao što su putovanje 338
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Osobno je profesionalno
i kuhanje, pa je Face Settings (1996. – 1998.) bilo dobro rješenje. Taj smo projekt posvetile poboljšanju razumijevanja i upotrebe Interneta među ženama. U to smo doba bile prilično aktivne na austrijskoj i evropskoj internetskoj sceni te smo rano počele rabiti internetski streaming, telnet, IRC i druge (sada arhaične) komunikacijske protokole. Pozivali su nas da organiziramo i vodimo mnoge radionice o upotrebi Interneta. Eva je bila zadužena za tehnička pitanja, vodila je streaming uživo emitiranja kanala Kunstradio za ORF (Austrijsku televiziju), a ja sam bila osoba za društveno umrežavanje, inače poznata i kao “djevojka za tulume”. Na jednoj od naših radionica, u Kunstlerhaus Bethanianu u Berlinu, sudionica Cornelia Sollfrank izradila je svoju prve web-stranicu. Na našim je tečajevima bilo i muškaraca i žena, ali pokazalo se da su samo muškarci postavljali pitanja. Žene bi nam poslije prišle i rekle: “Nisam htjela ispasti glupa, ali kako se ovo radi…?” Stoga smo odlučile organizirati radionice samo za žene i vidjeti hoće li dinamika biti drukčija. Dakako, bila je vrlo drukčija jer žene više nitko nije nadglasavao, nitko ih nije prekidao i nisu se osjećale glupe. Tako smo došle do toga da radionica bude samo za žene. Došle smo na ideju da bi bilo zabavno usmjeriti žene na aktivnost s kojom se svi više ili manje dobro snalaze, a to je kuhanje. Organizirale smo komunikacijske događaje zajedničkog kuhanja u različitim gradovima. Za te bismo događaje tražile od žena koje sudjeluju da nam daju svoj omiljeni lokalni recept koji bismo zatim Eva i ja pripremile, istodobno razgovarajući s njima o mogućnostima internetske komunikacije i o tome kako bi Internet mogao postati dio njihove umjetničke prakse. Razgovore smo vodile putem ranog oblika internetskog streaminga.��������������� �������������� Ali na događanjima u Sankt Peterburgu i Glasgowu sjedile smo za zajedničkim stolom. Surađivale smo i s umjetnicama u Beogradu, Bilbau, St. Peterburgu, Bielefeldu, Glasgowu i Beču. Naziv djela Face Settings odnosio se na postavljanje stola za zajednički obrok. AP, AK i PJ: Dio trajne ostavštine projekta Face Settings je i mailing lista Faces (2016). Kako je ona nastala i kako ste je uspjele održati dva desetljeća? KRH: Na našoj Face Settings večeri u Beču žene koje su sudjelovale silno su željele da nastavimo komunicirati, pa je netko rekao: “Napravimo mailing listu!” U to je doba već postojala važna mailing lista pod imenom NetTime (sastavljena 1995.). No žene koje su ondje objavljivale poruke često su se osjećale zastrašeno jer su muškarci komentirali kako njihov doprinos nije važan. Stoga smo, kad smo napravile mailing listu Faces, samo za žene, objavile da je to mjesto na kojem vam nijedan muškarac ne može reći da zašutite ili vas nadglasavati. Zbog toga smo pretrpjele mnoge napade. Mnogi su nas muškarci iz internetske zajednice kritizirali. Neki naši muški kolege javno su urlali na nas, pa čak i demonstrativno odlazili s naših prezentacija. Nismo mogle vjerovati koliko ih je uzrujala naša odluka da Faces ostane samo za žene! No mnogo nam je značilo da ženama osiguramo njihov vlastiti prostor, pa smo nastavile raditi. 339
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
Kad je najavljen Hybrid WorkSpace, kao stodnevni projekt u sklopu documente X 1997. godine, Corneliju Sollfrank zamolili su da koordinira kiberfeministički tjedan i ona je predložila mailing listu Faces kao način organiziranja, što nam je naglo povećalo broj pretplatnika.��������������� �������������� Za večer otvaranja toga posebnog tjedna Evu Wohlgemuth i mene pozvali su da skuhamo večeru, u stilu naših Face Settings događanja, a rezultat je bio sjajna potvrda naše ženske mreže. Nakon toga mailing lista Faces nastavila je dalje, a aktivna je i danas. Faces vrlo blago moderiramo Diana McCarty, Valie Djordjevic i ja, vodi ga Ushi Reiter, a poslužitelj osigurava Servus.at, u Linzu u Austriji. Na popisu je između 350 i 400 žena iz raznih zemalja koje se s vremena na vrijeme susreću na medijskim festivalima. To je više zajednica nego platforma za raspravu o tekstovima, teorijama ili tirade (dobro, katkad ima tirada). Godine 2004. mnoge žene još nisu imale svoje web-stranice, a htjele smo dijalog premjestiti u prikladnije javno okruženje. Uz malu donaciju austrijske vlade dizajnirale smo web-stranicu izrađenu u sustavu za upravljanje sadržajem Drupal. Onamo su žene s popisa Faces mogle učitati svoje biografije, fotografije i raspravljati o svojem radu. Nažalost, naša je webstranica pokrenuta u više-manje isto vrijeme kao i sada megapopularna društvena platforma Facebook, koju je vrlo lako koristiti i imala je velike resurse.����������������������������������������������������������������� ���������������������������������������������������������������� S druge strane, Drupal je platforma koja zahtijeva priličnu koncentraciju. Zbog toga web-mjesto Faces nikada nije ostvarilo uspjeh. To je zaista bio peh. AP, AK i PJ: Face Settings stvara metaforu večere na mreži i “povezuje offline s online komunikacijom” (Malloy, 2003).������������������������������� Koji ������������������������������ je smisao povezivanja internetske komunikacije s onom izvan Interneta? KRH: Kad smo pokrenule Face Settings bile smo tek nekolicina žena aktivnih u digitalnoj komunikaciji, a u to doba još nije bilo ni posve uobičajeno da ljudi šalju jedni drugima e-mailove. Imala sam sreće što sam se vrlo rano uključila u internetsku scenu, još 1994. (bila sam u Austriji, ali radila sam za Sorosev centar za suvremenu umjetnost u Moskvi). Godine 1995. bila sam na Internetu valjda 15 do 16 sati dnevno. Bila sam ovisna o svome računalu. Možda zato što sam živjela u zemlji čiji jezik nisam govorila, a Internet mi je dao sjajnu mogućnost povezivanja s prijateljima posvuda. Omogućio mi je da se povežem s međunarodnom skupinom umjetnika s kojima inače ne bih mogla ostati u kontaktu, ali važno je bilo to smo se uvijek radovali susretu uživo. Feminističkim je skupinama uvijek bilo važno da se sreću IRL (u stvarnom životu). Naučila sam to rano, još dok sam provodila vrijeme u Ženskoj zgradi u Los Angelesu, da bi žene trebale sjediti zajedno, raspravljati i zajedno stvarati. U primitivnim vremenima radilo se o izradi prekrivača, pletenju, spremanju zimnice ili zajedničkom kuhanju. Kad ste u skupini, dobivate neku vrstu kolektivne moći. Žene su davale moć jedna drugoj, prepričavale dogodovštine i stvarale usmenu povijest i uvijek su imale koristi od izravnog okupljanja.����������������������������������� ���������������������������������� I mi s popisa primatelja Faces po340
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Neispričana povijest medijske umjetnosti
kušavamo se sastati u stvarnom svijetu kad god imamo priliku. Iskoristile smo kuhanje kao početni i ugodni način na koji možemo navesti sve da podjednako sudjeluju. NEISPRIČANA POVIJEST MEDIJSKE UMJETNOSTI AP, AK i PJ: Godine 2008. donirali ste svoju kustosku kolekciju videoradova s otprilike 1000 naslova na VHS-u i predali je na čuvanje u North West Film Archive u Manchesteru (Gkitska, 2015). Nedavno ste donirali svoju osobnu kustosku biblioteku knjižnici Goldsmiths Art Collegea u Londonu (Biblioteka medijske umjetnosti Kathy Rae Huffman), uključujući i kataloge i rijetku dokumentaciju medijske i videoumjetnosti iz razdoblja od 1970-ih do 1990-ih (Goldlink, 2016). Što vas je nadahnulo da učinite svoj arhiv i biblioteku dostupnima javnosti? KRH: Te zbirke dokumentiraju moju osobnu kustosku povijest rada s umjetnicima. Sadrže materijale umjetnika s kojima sam surađivala kao i materijale o njima, istraživačke materijale za izložbe i videoradove koje sam skupila tokom godina. Moja videozbirka prvi put je objavljena 1995. godine kao dio HILUS Intermediale Projektforschung, istraživačkog tima iz Beča koji su vodili Herwig Turk, Christine Meierhofer, Gebhard Sengmuller i Max Kossatz. Pridružila sam se timu Hillus i napravila niz javnih programa nazvanih Info kokteli od svojih videa, knjiga i nekih vezanih internetskih stranica (k tomu, posluživala sam koktele nadahnute tom temom). Kad je tim HILUS prestao postojati, posudila sam svoju videozbirku centru C3 u Budimpešti (jednom od Sorosevih centara za suvremenu umjetnost) na dvije godine. Kad sam se vratila u SAD kako bih predavala na Rensselaer Polytechnic Institute (1998. – 2000.), sve sam prebacila u New York te se služila videoradovima i knjigama u svom podučavanju i istraživanju. Kad sam se vratila u Veliku Britaniju, opet sam ih sve dala dostaviti. Da, to je mnogo transporta – videovrpce zajedno s knjigama zauzimaju gotovo stotinu kutija! Možete li zamisliti koliko su puta prešle ocean? Najmanje pet puta! Kad sam se preselila u Berlin, odlučila sam ostaviti videomaterijale u Manchesteru, prije svega zbog toga što je Steve Hawley, dekan Machester School of Art, a ujedno i sam videoumjetnik, izrazio zanimanje da ih smjesti u novome istraživačkom centru. No, iz meni nepoznatih razloga, kolekcija nikad nije postala dostupna javnosti. Umjesto toga, završila je u skladištu Northwest Film Archivea. Trenutno pregovaram o tome da je premjestim na neku drugu lokaciju. Goldsmiths ima oko trećine moje kustoske knjižnice, ili oko 500 kilograma knjiga i dokumenata.��������������������������������������������� �������������������������������������������� Godine 2013. kad sam planirala otići iz Berlina i vratiti se u Kaliforniju, zatražila sam savjet od nekolicine umjetnika, pitajući ih: “Što da radim sa svim tim knjigama?” Nick Crowe, umjetnik iz Manchestera koji predaje na Goldsmithsu, rekao je: “Mislim da bi nam bile korisne na Goldsmiths Art Collegeu.” Stoga sam im dala dopuštenje da osnuju Biblioteku medijske umjetnosti Kathy Rae Huffman. To je sjajno 341
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
jer ondje su mnogi studenti zainteresirani za te materijale. Rabe ih za istraživanje i u skupinama za raspravu, a time dobivaju pristup informacijama kojih vjerojatno nema na Internetu.����������������������������������������� To ���������������������������������������� znači da se knjižnica koristi na sjajan način. AP, AK i PJ: ������������������������������������������������������������� Koje su glavne poruke te zbirke za sadašnjost i budućnost medijske umjetnosti? KRH: Postoji mnogo raznih vrsta zbirki. Moja se osobna zbirka sastoji od knjiga, kataloga, izložbenih materijala, videovrpca i digitalnih materijala kao što su CD ROM-ovi, foto dokumentacija i softver (kao i crteži te rukom pisana pisma) koje sam prikupila i sačuvala tokom svoje karijere kustosice.��������������������������������������������������������������� To �������������������������������������������������������������� je vrlo osobna zbirka i nije joj namjera obuhvatiti sva područja medijske umjetnosti (kao što je to možda slučaj sa zbirkama u institucijama). Doživjela sam situacije u kojima ni umjetnici više nisu imali kopije svojeg rada! Osobito nakon raspada bivše Jugoslavije, dobivala bih zahtjeve poput:���������������������������������������������������������� “Imate ��������������������������������������������������������� li vi kopiju toga?” A kad sam im mogla poslati kopiju, bila im je vrlo vrijedna. Takvi materijali najčešće završe u kutijama ili na najvišim policama i više ih nikad nitko ne pogleda. Nadalje, mnogi od tih materijala u zastarjelim su formatima, pa ih više nije ni moguće pogledati. Oduvijek smatram da je to pogrešno! To su djela umjetnika koji su stvorili važne radove i važno je da ostanu dostupna.������������� Stoga ������������ se barem dio moje zbirke sada može koristiti za istraživanje. AP, AK i PJ: ���������������������������������������������������������������� Većina materijala u Biblioteci medijske umjetnosti Kathy Rae Huffman iz doba su prije digitalizacije.���������������������������������������� Ako ��������������������������������������� ne budu digitalizirani, ti će materijali biti osuđeni na zaborav, no digitalizacija bi nužno promijenila njihovu narav. Što se događa s umjetničkim djelima u procesu digitalizacije? KRH: Mnogo se toga može naučiti iz “originala”. Godine 2011. provodila sam istraživanje u institutu Getty Research Institute ovdje u Los Angelesu pripremajući se za retrospektivnu izložbu o videoprogramu Muzeja umjetnosti u Long Beachu. Za mene osobno to je istraživanje bilo velik šok! Dok sam pregledavala muzejski arhiv i kustoske spise za razdoblje od 1974. do 1999. shvatila sam da čitam povijest svoje karijere kao kustosice: svoje bilješke, svoje članke, svoje poruke, pisma poslana meni i kopije pisama koja sam slala umjetnicima.������������������������������������� Trebalo ������������������������������������ mi je neko vrijeme da razmislim o tome jer nisam očekivala da ću pronaći sačuvane svoje svakodnevne transakcije, a osobito ne u tako prestižnoj instituciji. Imala sam posla s pravim, zbiljskim artefaktima i bilo je zapanjujuće kako su mi osvježili sjećanje. Ali kad vidim digitalne arhive, gdje je sve prebačeno u računalne datoteke, sve postane standardizirano i više nemate takav dojam osobnosti i osobnog sjećanja što ga ostavljaju zbiljski predmeti. Slično sam se osjećala istražujući o umjetnici Nan Hoover i proučavajući njezin arhiv. To je poput čitanja digitalnih knjiga – sve izgledaju posve jednako.������� ������ Fizička stvarnost tiskane knjige doista ostavlja dojam karaktera. Za mene je to razlika u percepciji i prepreka koju valja premostiti jer na početku karijere službene dopise pisala sam na pisaćem stroju, a bilješke olovkom.��������� No �������� uvjerena sam da sljedeći naraštaj to neće vidjeti kao problem… 342
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Neispričana povijest medijske umjetnosti
Imamo mnogo materijala starih više stoljeća koje je još moguće čitati i upotrijebiti.������������������������������������������������������������� ������������������������������������������������������������ Mislim da to neće biti zaboravljeno ili lako izgubljeno. Nedigitalni artefakti nalaze se na lokaciji u stvarnom svijetu i morate otići na to mjesto. S pozitivne strane, kad je nešto digitalizirano, istražitelji mu mogu pristupiti gotovo bilo odakle.������������������������������������� ������������������������������������ I tu se vraćam na Getty Research Institute. Stavili su neke videomaterijale na Internet i možete provesti godine gledajući ih, s bilo kojeg mjesta na svijetu koje ima internetsku vezu! To je zaista sjajno. Prije nekoliko godina činilo se da će svi dokumenti i umjetnička djela prije ili poslije biti digitalizirani. No to se ne događa. Za digitalizaciju je potrebno vrijeme i obučeni tehničari.��������������� U �������������� nekim institucijama kao što je Getty Research Institute, videorad se digitalizira ako postoji potražnja za njime, a original je potrebno zaštititi. Ali uglavnom nemaju kapacitet za digitaliziranje svih materijala koji se nalaze u njihovom arhivu. Usto, za ponudu digitalnih materijala potrebna je dobra baza podataka i internetski poslužitelj. Prije nekoliko godina mislili smo da će digitalna tehnologija učiniti internetske informacije besmrtnima, ali netko mora platiti za to. A tu problemi tek počinju. AP, AK i PJ: Pretraživanje (materijala) o vašem radu zaista se doima poput zaranjanja u povijest Interneta. Stoga smo tokom istraživanja radi pripreme za ovaj intervju imali snažan osjećaj gubitka i propadanja… Pokušavali smo čitati propale web-stranice, slijediti mrtve hiperveze… Često nam ni Internet Wayback Machine (http://archive.org/web/) često nije bio od velike pomoći. Isto vrijedi za umjetnička djela – u usporedbi sa slikama i kipovima, digitalni artefakti imaju mnogo kraći životni vijek. Smatrate li da medijska umjetnost mora biti prolazna?���������������������� ��������������������� Koji je utjecaj digitalnog propadanja na sadašnjost i budućnost umjetničke teorije i prakse? KRH: Kad bolje promislim, vaše se pitanje ne odnosi samo na digitalnu umjetnost. Što je s performansima, aktivističkom umjetnošću ili konceptualnim umjetničkim djelima koja nisu dokumentirana? Jesu li ona stvorena kako bi trajala ili su stvorena za trenutak? Mnoga su od njih već izgubljena. Kako se onda sjećamo tih jednokratnih događaja?������������������������� ������������������������ Obično je to kroz sjećanja i zapažanja onih koji su prisustvovali događaju:���������������������� ��������������������� pišu o tome, raspravljaju i kritiziraju, a događaj postaje dio kolektivnog sjećanja generacije.���� Di��� gitalna umjetnost zaista je specifična, ali ima neke dodirne točke s drugim oblicima umjetnosti. Dok su neki rani internetski umjetnički projekti bili dostupni malo je ljudi imalo pristup Internetu, pa za njih znamo samo po čuvenju. Ta djela postaju dio naše povijesti putem tekstova o njima. Čak i ako imate datoteku često joj više ne možete pristupiti. U umjetnosti je prevladavao neki protuelitistički osjećaj, osobito tokom 1970-ih, doba punka.���������������������������������������������� Radili ��������������������������������������������� smo nešto novo, uzbudljivo i trenutačno. Nije nas zanimala sakupljačka umjetnička mašinerija, a nitko nije ni pomišljao da će popratni materijali postati vrijedni, pa je preostalo samo ono što bi nakon događaja završilo na podu (jeftino kopirane pozivnice, leci i programi). Tek su se rijetki medijski umjetnici nalazili u zbirkama institucija ili su imali mogućnost pohraniti svoja djela negdje gdje će biti 343
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
sačuvana.������������������������������������������������������������� Zbog ������������������������������������������������������������ toga je mnogo ranih radova izgubljeno.����������������� Mislim ���������������� da su današnji digitalni umjetnici svjesni tog problema. Njima je mnogo više stalo do trajnosti njihova rada i njihove ostavštine nego prethodnim naraštajima. Također, to je pitanje postalo važno institucijama kao i umjetnicima te se sada o njemu uvelike raspravlja – važne su cjelolokupne povijesti. AP, AK i PJ: Kao neka vrsta protuteže digitalnom propadanju, internetski materijali često se hvale zbog svoje otvorenosti i dostupnosti.���������� ��������� No dostupnost umjetničkog djela vrlo je ograničena. Slavni umjetnici u pravilu pokazuju veoma malo svojih djela na Internetu. Što se događa s obećanjem otvorenosti u kontekstu digitalnih umjetnosti? KRH: Čini se da umjetnicima koji se tek probijaju Internet doista dobro služi. No poznatiji umjetnici te njihove galerije i kolekcionari zabrinuti su oko toga tko ima pristup njihovim djelima i što rade s njima. Mislim da se čak razvila i neka vrsta stigme oko umjetnika koji svoja djela čine dostupnim online. Internetska izložba znači da umjetnik može izložiti svoj rad, kontrolirati što je na web-stranici i u potpunosti zaobići umjetnički establišment. Ali tada se pokaže da postaje mnogo teže privući pozornost kritičara koji bi potvrdili umjetničku vrijednost djela. Početkom 1990ih internetski umjetnici prihvatili su Internet kao zonu bez pravila – no to se promijenilo i potvrda kustosa više ne predstavlja problem. Važnost umjetnika i dalje djelomično određuje kustos koji ih odabire kao i kontekst prezentacije, a to može biti izložba, bijenale, jednokratna projekcija itd. Ovisno o instituciji i kustosu, internetske izložbe stječu kredibilitet svojim fokusom, temom, politikom odabira, pristupačnošću i dizajnom, sposobnošću prezentiranja širokoj publici i pouzdanim poslužiteljem. Zbog svega toga, izvrsne internetske izložbe vrlo su rijetke. Bila sam kustosica većeg broja internetskih izložaba i protokoli su se u proteklih dvadeset godina uvelike promijenili. Rani internetski projekti uglavnom su nestali. Na primjer, 1995. godine radila sam jednu od prvih internetskih izložbi za poslužitelj Ars Electronice: bio je to mjesečni prikaz internetskih radova umjetnice zvane Dar-Links. Ti su radovi posve nestali – većina hiperveza ionako je mrtva, dizajn je zastario, a internetske izložbe Ars Electronice postale su sofisticiranije. Usto, serija internetskih izložbi Web 3D Art posve je nestala. Van Gogh TV imao je svoje poslužitelje, no oni su naposljetku prestali s radom.��������������������������������������� �������������������������������������� Potreban je novac da bi serveri nastavili raditi, potrebno ih je neprestano održavati, a i projekti se mijenjaju. Održivost digitalne umjetnosti velik je problem. Dva projekta internetske umjetnosti koje smo pokrenule Eva Wohlgemuth i ja, Siberian Deal i Face Settings, također su među nestalima (rana verzija Siberian Deala sačuvana je na Rhizomeu). Spominjem ta dva projekta jer su se nalazili na bečkom “umjetničkom poslužitelju” Public Netbase (koji je podržavalo austrijsko ministarstvo kulture).�������������������������������������������������������� ������������������������������������������������������� No kad je financiranje presušilo, poslužitelj se zatvorio, lozinke više nisu funkcionirale i mnogo je projekata izgubljeno. AP, AK i PJ: Koji su glavni problemi s podrškom digitalnoj umjetnosti i s njezinom održivošću? 344
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Neispričana povijest medijske umjetnosti
KRH: Digitalna umjetnost zahtijeva vrijeme, stručnost i održavanje – ne ovisi samo o računalu i internetskoj vezi. Godine 2004. u Cornerhouseu u Manchesteru pozvala sam britansku skupinu Blast Theory s njihovim internetskim projektom Ujak Roy svuda oko tebe (Uncle Roy All Around You), u suradnji s festivalom Futuresonic.������������������������������ ����������������������������� Taj se pak temeljio na njihovu projektu Vidiš li me sad (Can you see me now?, Blast Theory, 2016), ranom obliku igre poput Pokemona. Bila je to interaktivna igra koja se igrala na ulicama Manchestera, s kontrolnim centrom u galeriji. Uz to što smo trebali zadovoljiti brojne zahtjeve u pogledu sigurnosti i zaštite zdravlja, za projekt je bilo potrebno pet poslužitelja (koje je skupina sama osigurala).������������������������������������������������������������ No ����������������������������������������������������������� električni sustav u Cornerhouseu nije ni približno zadovoljavao potrebe napajanja, pa sam morala dogovoriti nadogradnju električne infrastrukture cijele institucije, samo zbog tog projekta. K tomu, za održavanje i vođenje projekta bila je potrebna ekipa od 25 ljudi, pa je i smještaj postao problem. To su pojedinosti kojima se institucije katkad moraju baviti kako bi podržale neki internetski rad, a publika toga nije svjesna! A izložba je došla i prošla: više nije na Internetu, nije ni u jednoj institucionalnoj povijesti osim u biografiji skupine koja ju je izvela. Ljudi su je morali doživjeti. Nedavno sam bila kustosica internetske izložbe Enhanced Vision – Digital Video za ACM SIGGRAPH (SIGGRAPH, 2015). SIGGRAPH je poznat po podržavanju tehničkih inovacija, računalne grafike i naprednoga digitalnog softvera, pa sam rekla: “Rado ću napraviti izložbu, ali mora se temeljiti na sadržaju. Radovi moraju imati nekakav društveni ili politički značaj.” Njihov odgovor je bio:���������������������������������� “To ��������������������������������� je zaista sjajna ideja!”����� SIG���� GRAPH ima svoje poslužitelje i svi se videoradovi učitavaju na njih. Ne podržavaju vanjske sadržaje koji se mogu promijeniti ili nestati. To znači da će izložba biti dostupna sve dok poslužitelji budu postojali.�������� ACM ������� SIGGRAPH upravo je proslavio 50 godina postojanja, već 20 godina imaju vrlo postojane poslužitelje i neprestano ih nadograđuju, pa se čini da bi ta izložba mogla ostati na Internetu dosta dugo. No za takav resurs potrebno je mnogo institucijske moći. Umjetnici pojedinci i male organizacije koje imaju ograničene financijske resurse neizbježno će izgubiti svoje digitalne podatke. To stvara dvoslojnu hijerarhiju, s velikim institucijama na vrhu i umjetnicima pojedincima na dnu. AP, AK i PJ: Svi se slažemo da (digitalna) umjetnost uvijek zahtijeva neku vrstu konteksta.������������������������������������������������������ ����������������������������������������������������� No ako možemo vidjeti digitalnu umjetnost na Internetu, zašto bismo je išli vidjeti u pravu galeriju? KRH: To je dobro pitanje i sada je posebno važno. Diljem svijeta ima ljudi koji ne mogu doći do pravih galerija, zbog udaljenosti ili političke cenzure. I internetska umjetnost ima neka ograničenja. Na primjer, Ikono. tv sa sjedištem u Berlinu emitira u raznim državama i predstavlja svoj rad putem Interneta. Diljem svijeta, a osobito na Bliskom istoku, postoje ograničenja, pa program ima uvjet da se u radovima ne koristi nikakav jezik (to također dokida potrebu za skupim prijevodima). U muzejima i 345
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
galerijama suvremena umjetnost može zbunjivati široku publiku, a digitalna umjetnost može dodatno pojačati taj dojam, ali muzej je ipak možda najbolje mjesto za nju jer izložbe često prate edukacijski programi.���� ��� Također, moguća je i naknadna posjeta od kuće, nakon povratka iz muzeja. Najbolje muzejske izložbe potiču rasprave, a umjetnike se često poziva da osobno dođu na razgovore.����������������������������������������� ���������������������������������������� To se posebno odnosi na neprofitne galerije i muzeje koji novim medijskim programima i javnim promocijama privlače mladu publiku u svoje institucije. Mislim da fizička nazočnost umjetničkog djela uvijek ima veću moć i igra veliku ulogu u prihvaćanju ideja nekog djela. Publika vjeruje onome što se predstavlja u muzejima i galerijama, a kada je popraćena dobrim informacijama, prezentacija postaje nezaboravno iskustvo. To vrijedi i za video… Da, možete gledati video na Vimeu, YouTubeu i mnogim drugim internetskim servisima, ali kada predstavite videorad na odgovarajući način, u odgovarajućem formatu, s kvalitetnim zvukom i u optimalnim uvjetima za gledanje, on će ostaviti drukčiji dojam nego kad ga gledate na pametnom telefonu ili prijenosnom računalu. Potječem iz vremena prije Interneta i stoga cijenim odlazak na mjesta koja imaju povijest, poput muzeja i galerija. Na takvim mjestima osjećam njihovu moć. Možda je to samo plod mojeg obrazovanja… Možda će se za naraštaj ili dva to gledati posve drukčije. Već i sad se mlađa publika okuplja kako bi gledala internetske sadržaje, ali prate ih na svojim osobnim uređajima. To svakako predstavlja izazov tradicionalnom kuriranju. AP, AK i PJ: A što je s publikom? Privlače li internetske izložbe i izložbe u galerijama istu ili različitu publiku? KRH: Publika ������������������������������������������������������������������ internetske umjetnosti pomalo je drukčija od publike uobičajenih muzejskih izložbi.������������������������������������������������ ����������������������������������������������� Ljudi koji posjećuju muzeje žele vidjeti umjetnost i prepoznati kvalitetu. Dakako, žele i uživati, a to se često smatra gledanjem lijepih slika. Postoji i predana publika, ljudi koji putuju kako bi vidjeli muzejsku izložbu internetske ili medijske umjetnosti jer znaju za nju i žele doživjeti to iskustvo. No kada dolazi u muzej ili galeriju, izgledi su veći od 50% da posjetitelj očekuje nešto lijepo i ugodno, slike koje odgovaraju njegovu shvaćanju ljepote, a ne sadržaj koji se možda sukobljava s njegovom predodžbom pristojnosti ili s onime što bismo mogli nazvati umjetničkim integritetom. Nadalje, ne žele sjediti za računalom i često su uvrijeđeni kad ne vide ono što su došli vidjeti. Za kustose je važno da odaberu odgovarajuću platformu za umjetničku izložbu koja se postavlja. Zašto bi trebala biti online?������������������������������������������������� Je ������������������������������������������������ li dio širega konteksta?��������������������� Zahtijeva �������������������� li kontrolirani okoliš? Potvrđuje li muzej to djelo kao umjetničko? Kad gleda internetsko umjetničko djelo izvan muzeja ili galerije, osoba već mora biti dovoljno računalno pismena da uopće pronađe hipervezu do njega.������������������������������������������������������������ Internetske ����������������������������������������������������������� izložbe općenito privlače više usredotočene posjetitelje, one koji ne mare za radno vrijeme muzeja ili ne mogu, odnosno ne žele putovati kako bi vidjeli digitalno umjetničko djelo u galeriji. To je predana, tvrdolinijska publika umjetnosti predstavljene putem Interneta. 346
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Neobični odnos umjetnosti i sveučilišta
NEOBIČNI ODNOS UMJETNOSTI I SVEUČILIŠTA AP, AK i PJ: U proteklim je desetljećima došlo je do snažne akademizacije svijeta umjetnosti – nedavna pojava raznih doktorskih zvanja iz umjetnosti tipičan je primjer toga. Što mislite o tom trendu? Što se gubi, a što dobiva u procesu akademizacije umjetnosti? KRH: ��������������������������������������������������������������� Doktorati se tek odnedavno nude umjetnicima kao praksa u studiju.�������������������������������������������������������������������� Ja ������������������������������������������������������������������� sam magistra umjetnosti (MFA) i to je završni stupanj na tom polju. Doktorati iz studijske umjetnosti nisu postojali dok sam ja studirala umjetnost. Nudili su se samo onima koji su studirali povijest umjetnosti ili umjetničko obrazovanje.�������������������������������������������� Doktorat ������������������������������������������� ne jamči uspješnu umjetničku karijeru. Sjećam se kad su se u Ujedinjenoj Kraljevini počeli nuditi doktorati temeljeni na praksi – ideja je bila dati medijskim umjetnicima koji predaju na sveučilištima priliku za napredovanje, kako bi ušli u viši platni razred. Za doktorat je potrebno mnogo vremena i energije, a često nema dovoljno dostupnih mentora koji imaju više znanja od samih umjetnika koji žele doktorirati.��������������������������������������������������� Često �������������������������������������������������� sam vidjela kako umjetnici prolaze dugotrajna maltretiranja: opsežno pisanje, redigiranje i kompromise. Nikad ne bih preporučila umjetniku da zatraži doktorat iz svoje umjetničke prakse. Čemu?������������������������������������������������������������������� Pa���������������������������������������������������������������� ipak, doktorat je vrlo koristan ako umjetnik želi karijeru sveučilišnog profesora kako bi osigurao redovan prihod, uzdržavao obitelj, kupio kuću itd. Dakako, umjetnicima se dodjeljuju akademska zvanja a da nisu čak ni diplomirali. Danas je, međutim, konkurencija golema i to se više ne događa toliko često. Doktorat ne pretvara umjetnike u sveučilišne profesore i općenito – ne u svakom pojedinom slučaju, dakako – umjetnici koji su stvarno dobri nastavnici nisu nužno i vrlo dobri umjetnici.�������������������������� Jednostavno ������������������������� nemaju vremena za to. Dobri nastavnici provode mnogo vremena istražujući i mnogo vremena sa svojim studentima. Šteta je što to mora biti ili-ili situacija. Akademizacija umjetnosti također u teoriji implicira umjetničke poslove koji bi se nagrađivali prema broju prezentacija i objavljenih tekstova.���� Na��� dalje, umjetnici sveučilišni profesori moraju biti uključeni u izložbe koje organiziraju njima jednaki kolege.��������������������������������������� �������������������������������������� To su obavezna postignuća da bi 1) zadržali posao 2) napredovali na sveučilištu i 3) ostvarili položaj moći koji zahtijeva poštovanje i podršku kolega u instituciji. Potreban je izuzetan napor umjetnika kako bi pronašli potrebno vrijeme i energiju da misle izvan sveučilišnih okvira i zadovolje zahtjeve koje pred njih postavlja sveučilište kako bi zadržali posao! AP, AK i PJ: Doktorat ���������������������������������������������������������� iz umjetnosti povezan je s umjetničkim istraživanjem… Kako stojite s tim? KRH: Izazovi s kojima se suočavaju umjetnici, istraživanje utemeljeno na praksi ili pak umjetnost utemeljena na praksi mogu obuhvatiti veliko područje. To je novija distinkcija i najprije se primjenjivala na umjetnike koje zanimaju znanstvene teme, ali većina umjetničkih istraživanja mogu se kvalificirati kao znanstvena istraživanja. U Ujedinjenoj Kraljevini to je 347
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
snažno područje umjetničke prakse koje podržava Welcome Trust. Dok sam radila u UK-u nekoliko sam godina bila savjetnica Welcome Trusta za suradnju umjetnosti i znanosti. Vidjela sam golem broj prijedloga koji su bili podneseni i veoma malo onih koji su bili financirani. Obično su uspješni projekti bili više umjetnički nego znanstveni. No u SAD-u nema tako mnogo znanstvenog istraživanja koje se temelji na umjetnosti. Ovdje je zapravo veoma malo kapitala dostupnog za održavanje rastućeg broja nekomercijalnih umjetnika koji moraju neovisno skupljati sredstva za istraživanje za potrebe novog djela, katkad pod krinkom nove kulture “kreativaca”.��������������������������������������������������������������� �������������������������������������������������������������� Jedna od prednosti zaposlenja na sveučilištu ili u istraživačkom institutu jest i u tome što sveučilišna podrška može olakšati istraživanje, osobito kad je ono interdisciplinarno. Mislim da je “istraživanje utemeljeno na umjetnosti” koncept izravno povezan s financiranjem i akademskim okruženjem. Nije li istraživanje oduvijek bilo dio umjetničke prakse? I nisu li umjetnici uvijek tražili nove načine za izražavanje ideja i načela? Je li riječ samo o umjetničkoj praksi opisanoj kao znanstveno istraživanje kako bi se dobilo više novca? Neki su umjetnici pod snažnim utjecajem svojeg okoliša i struktura koje im pružaju podršku. To je razlog zbog kojega mnogi umjetnici koji ostaju na sveučilištu stječu autoritet – jer imaju sigurnost! Možda misle da na njih ne utječu akademske okolnosti, ali zaštićeni su čahurom koja im omogućuje da riskiraju i promoviraju ideje, prakse i tehnike. Neki umjetnici iskoriste priliku i razvijaju se. Nastavljaju rasti i pomicati granice umjetnosti, dok drugi jednostavno nestanu. U svakom slučaju to je posve osobna odluka. AP, AK i PJ: Informacijske ����������������������������������������������������������� tehnologije nude priliku za internetsku komunikaciju bez premca. Od WELL-a, preko Facebooka do najnovijih društvenih mreža, ljudi koriste priliku za razne (stare i nove) oblike suradnje. Stoga ne iznenađuje što predodžba o samotnom umjetniku (pisca, slikara, kipara) polako ali sigurno uzmiče pred raznim kolaborativnim nastojanjima. Možete li komentirati porast umjetničke suradnje u digitalnom kontekstu? KRH: ���������������������������������������������������������������������� Za mene je uvijek bilo zanimljivije, informativnije i intenzivnije raditi sa suradnicima koji misle slično meni ili se barem slažu sa mnom. No takav timski rad nije uvijek lakši – za suradnju su potrebni kompromisi, mnogo raspravljanja i planiranja te osobne odgovornosti.�������������� Istodobno ������������� digitalna sfera postaje sve složenija – svakih nekoliko mjeseci sve se ažurira i neprestano se moramo informirati o tome kako rabiti svoju opremu! Može biti veoma teško stvarati složena djela medijske umjetnosti, pa netko mora imati konceptualne vještine, netko drugi mora imati komunikacijske vještine, netko treći mora imati tehničke vještine, a netko četvrti dizajnerske (u najboljim slučajevima dolazi do poklapanja). Zajednički umjetnički rad objedinjuje informacije iz raznih izvora, podižući razinu znanja svih sudionika.�������������������������������������������������� ������������������������������������������������� U tom smislu umjetnički timovi slični su komercijalnima, svatko sudjeluje s onime što zna, radi višeg cilja. Za digitalnu je umjetnost sve više potrebna suradnja. 348
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Kustosica digitalne umjetnosti sa srcem i umom
KUSTOSICA DIGITALNE UMJETNOSTI SA SRCEM I UMOM AP, AK i PJ: Vaša karijera kustosice započela je u doba televizije. S pojavom Interneta vaša je praksa ušla u doba digitalnih medija. Možete li opisati glavne promjene u praksi kustosa tokom posljednjih nekoliko desetljeća? KRH: ��������������������������������������������������������������� Bila je to vrlo zanimljiva preobrazba.������������������������� ������������������������ Danas imamo mnogo dostupnih informacija, katkad i previše – znamo o kojim se kustoskim perspektivama trenutno raspravlja, vidimo reakcije kritičara na koncepte drugih kustosa, čitamo osvrte na izložbe održane diljem svijeta, koje nikad nećemo vidjeti. Prije Interneta te bismo informacije dobili tek mjesecima nakon izložbe, iz tiskanih časopisa na koje je pretplata bila skupa – danas dobivamo te informacije šest tjedana prije izložbe, a kritičke osvrte dobivamo gotovo čim se pojave. Kad sam počinjala kao kustosica, moje poznavanje novih djela, zanimljivih umjetnika i mogućih suradnika na izložbi ovisilo je o dijeljenim informacijama iz mreže bliskih kolega i umjetnika koji su bili neka vrsta mojih “doušnika”. Danas čitamo objave na Facebooku i gledamo izravne internetske prijenose otvorenja izložbi i posjeta kustosa studijima umjetnika.������������������������������������������������������ ����������������������������������������������������� S jedne strane, to stvara ozbiljno preopterećenje informacijama, s druge strane sve je te informacije moguće dobro iskoristiti ako ste izdržljivi i imate dobar filtar u sebi.����������������������������� Mreža ���������������������������� je sada više poput sustava upozorenja koja ukazuje na zanimljiva događanja koja valja staviti u red čekanja za proučavanje i promišljanje. Danas radimo u budućnosti, a ne u prošlosti. I reflektivni proces se promijenio – umjesto promatranja reakcija publike, promatramo njihova očekivanja. No usprkos dostupnosti svih tih informacija i činjenici da se sve događa mnogo brže, i dalje je važno putovati i doživjeti različita okruženja. Važno je da kustos upozna umjetnike i posjeti ih u njihovu studiju kako bi shvatio pozadinu njihovih ideja.����������������������������������������� ���������������������������������������� Sve je to potrebno za donošenje informiranih kustoskih odluka. Tradicionalna kustoska praksa i dalje dominira, ali danas se putuje s više pozadinskih informacija zbog Interneta i mogućnosti brzog i učinkovitog komuniciranja.������������������������� Vjerujem ������������������������ da se do vrhunskih umjetničkih djela može doći jedino izgradnjom mreže poznanstava i tako da se postane vrlo poštovan. Kustosi u institucijama moraju blisko surađivati s kolegama. No da biste postali neovisan kustos najprije morate postići nešto, steći ugled. To je silan problem za mlade kustose koji žele raditi goleme projekte kao neovisni kustosi, a dotad nisu napravili ništa zahtjevno. Oni često uopće ne znaju kako bi uopće organizirali neki veći događaj. Danas bi se kustosi trebali usredotočiti na priređivanje izložbi koje razotkrivaju važne ideje i teme. Svijet ne treba još izložbi lijepih slika – trebamo izložbe koje su etički angažirane i razotkrivaju duboko promišljanje, ideje koje predstavljaju izazov te izazivaju dijalog i društvenu interakciju. Važno je ne reagirati samo na tekuće događaje ili pomodne trendove.����������������������������������������������������������������� ���������������������������������������������������������������� U prošlosti bismo jednostavno napravili “nešto”, bilo što, i na349
Umjetnost Kuriranje umjetnosti srcem i umom
dali se da će uspjeti. Danas, zbog velike vidljivosti koja stvara pritisak, umjetnici i kustosi trebaju prihvatiti taj pritisak i slijediti svoje srce i um. AP, AK i PJ: Kojim redoslijedom? KRH: Ovisi o tome što gledate. Katkad je srce prvo, a katkad je prvi um. Ma koji bio redoslijed, srce i um zaista dobro funkcioniraju zajedno i ako izbacite jedno od njih iz jednadžbe, nešto obično pođe po zlu.��������� Nema �������� čarobne formule za takvo što. Svatko je kustos u drukčijim okolnostima i zbog drukčijih razloga: jer smo imali priliku, jer imamo potrebu ili smo vezani za neku temu, mjesto ili vremensko razdoblje. Sve češće me pitaju o prošlosti, no isprva mi je bilo vrlo teško govoriti o tome.��������������� �������������� Ali sada shvaćam da je takva refleksija vrlo važna, pa neprestano razmišljam o svojim nekadašnjim postupcima i odlukama koje sam donijela, kao i o umjetnicima koje sam mogla podržati, što se mijenjalo s vremenom i mojim položajem. Uvijek sam radila na onome što me zanimalo i što je u meni budilo strast da saznam više o nekoj temi, ideji ili umjetniku. Nadam se da je i publika to mogla uočiti. AP, AK i PJ: S pojavom digitalnih medija tradicionalne uloge umjetnika i kustosa značajno su se preobrazile.�������������������������������������� ������������������������������������� Tako je kustos i pisac Igor Zabel napisao: Danas, kad ideja umjetnosti više nije povezana samo s određenom vrstom objekta, već često s mrežama objekata, njihovim odnosima i intervencijama u različite kontekste, podjela između umjetnika i kustosa manje je jasna i obje se aktivnosti susreću u međuprostoru. (Zabel, 2001)
Kakav je odnos današnjih kustosa i umjetnika? KRH: Slažem se s tom izjavom. Istinita je iako to mnogi ljudi ne shvaćaju. No valja biti jasan i reći da taj odnos ovisi o umjetniku i kustosu i njihovoj interakciji. Opet, nema formule koja će osigurati da odnos kustosa i umjetnika bude dobar. Moje je mišljenje da smo združeni u nekoj vrsti simbiotskog odnosa. U najuspješnijim takvim odnosima vlada dobra komunikacija i kad se zaista upoznamo, razumijemo razloge za ono što nas osobno motivira. Premda postoje mnogi različiti pristupi poslu kustosa, oni kustosi koje poštujem uvijek su bliski s umjetnicima koje cijene i poklanjaju im svoje vrijeme. S vremenom često postanemo dobri prijatelji s umjetnicima jer provodimo toliko vremena zajedno i dijelimo ideje. Pripremanje izložbe velika je odgovornost (prema instituciji, publici i umjetnosti) te zahtijeva mnogo vremena i energije. Prirodno je tokom vremena steći blizak krug prijatelja među umjetnicima i to stvara pozitivan izvor informacija.������� ������ Umjetnici su mi često davali sjajne preporuke, a osobito za nove umjetnike. Nikad me nije iznevjerio umjetnik koji bi rekao:���������������������� ��������������������� “Pogledaj rad te mlade osobe, prilično je dobra.” Uvijek poslušam preporuku umjetnika kojemu vjerujem i cijenim ga. AP, AK i PJ: Dotaknuli ste se vrlo važne teme – izbora kustosa. Kako birate umjetnike i umjetnička djela i kojim redoslijedom? Odaberete li najprije 350
Razgovor s Kathy Rae Huffman (u suautorstvu s Anom Peraicom i Anom Kuzmanić)
Kustosica digitalne umjetnosti sa srcem i umom
umjetnika pa tražite da napravi djelo za vas ili najprije odaberete djelo pa kontaktirate autora (ili autore)? Gdje pronalazite te ljude i njihova djela? Kako odlučujete što vrijedi izložiti? KRH: Da, to je pitanje vjerojatno najbliže samoj biti stvari. I to su mi pitanje vjerojatno najčešće postavljali. Postoji određeni instinkt kustosa. Možda je to način viđenja, reagiranja na djela, na ideje.������������������������ ����������������������� Zapravo, ne mogu precizno odrediti taj proces. Kustosi bi trebali pogledati brojna djela, potruditi se susresti umjetnike, čitati, razgovarati s kolegama (i umjetnicima) te riskirati. Katkad je veza trenutačna, a katkada treba mnogo vremena za povezivanje s nekim umjetnikom ili konceptom. Za mene uvijek treba postojati čvrsta veza između umjetnika koji se prezentira i prostora, konteksta ili situacije. Na primjer,������������������������������������������ ����������������������������������������� postavljanje tihog, kontemplativnog videorada u hodnik u kojem je uvijek