141 37 735KB
Croatian Pages [206] Year 2009
KAKO VIDIMO STRANE ZEMLJE Uvod u imagologiju
Za izdavača Damir Agičić Knjigu priredili Davor Dukić, Zrinka Blažević, Lahorka Plejić Poje, Ivana Brković © Autori članaka: Hugo Dyserinck, Manfred S. Fischer, Joep Leerssen, JeanMarc Moura, Daniel-Henri Pageaux, Karl Ulrich Syndram © Prijevodi članaka na hrvatski jezik: Davor Dukić, Zrinka Blažević, Ivana Brković, Lahorka Plejić Poje, Sanja Šoštarić Lektura Jasmina Lukec Korektura Goranka Šutalo
ISBN – 978-953-6979-68-4 CIP……………… Knjiga je nastala u sklopu znanstvenog projekta Imagološka istraživanja hrvatske književnosti od 16. do 19. stoljeća.
KAKO VIDIMO STRANE ZEMLJE Uvod u imagologiju
Priredili Davor Dukić, Zrinka Blažević, Lahorka Plejić Poje, Ivana Brković
Zagreb, 2009.
Sadržaj
Davor Dukić PREDGOVOR: O imagologiji........................................................... 5 Hugo Dyserinck O problemu »images« i »mirages« i njihovu istraživanju u okviru komparativne književnosti................................................................... 23 Manfred S. Fischer Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje nacionalno-imagotipskih sustava......................................................... 37 Hugo Dyserinck Komparatistička imagologija onkraj »imanencije« i »transcendencije« djela........................................................................ 57 Karl Ulrich Syndram Estetika alteriteta: književnost i imagološki pristup.............................. 71 Joep Leerssen Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru......................................... 83 Joep Leerssen Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled......................... 99 Daniel-Henri Pageaux Od kulturnog imaginarija do imaginarnog.......................................... 125 Jean-Marc Moura Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze.................... 151 Joep Leerssen Imagologija: povijest i metoda............................................................. 169 Kazalo imena....................................................................................... 187 Kazalo pojmova................................................................................... 195
PREDGOVOR: O imagologiji
Davor Dukić
Latinsko-grčkom kovanicom imagologija (lat. imago – slika, predodžba, misao; grč. logos – govor, riječ, pojam, misao, razum) označava se od kraja 1960-ih posebna istraživačka grana komparativne književnosti koja se bavi proučavanjem književnih predodžbi o stranim zemljama i narodima (heteropredodžbe) te o vlastitoj zemlji i narodu (autopredodžbe). Preuzet iz francuske etnopsihologije,1 termin je u tom značenju prihvaćen u mnogim europskim znanostima o književnosti. Najčešće se pojavljuje bez dodatnih atributa, a ponekad s precizirajućim odrednicama književna, što upućuje na (lijepu) književnost kao dominantno polje istraživanja, odnosno komparatistička, čime se sugeriraju nadnacionalno usmjeren istraživački interes i njemu primjerena poredbena metodologija. Uglavnom, imagologija do danas, unatoč daleko širem etimološki impliciranom značenjskom opsegu samog termina (znanost o imaginarijima), označava ponajprije istraživanje nacionalnih predodžbi u književnosti.
I. Kanonizirana povijest i disperzivna sadašnjost U osmom poglavlju priručnika La littérature comparée (1951), pod naslovom »Kako vidimo strane zemlje« (»L’étranger tel qu’on le voit«), Marius-François Guyard, tada vrlo ugledni francuski komparatist, piše o proučavanju predodžbi o stranim zemljama u književnosti. Guyard uočava zamke koje stoje pred takvim istraživanjima. Najprije, pita se kako odrediti reprezentativnu građu za rekonstrukciju bitnih obilježja neke nacije/nacionalne književnosti, kad je predmet istraživanja često proturječan u sebi, odnosno sastavljen od disparatnih jedinica. Nadalje, svjestan je da predodžbe o narodima nisu objektivne i kompleksne, već izrazito subjektivne i simplificirane, bilo da ih stvara pojedinac ili grupa.2 Unatoč 1 Termin imagologija prvi primjenjuje Oliver Brachfeld u tekstu »Note sur l’imagologie ethnique«, Revue de Psychologie des Peuples 17 (1962). Zatim ga u istom časopisu 19 (1964) rabi Abel Miroglio, a od tog se broja termin pojavljuje i kao naslov jedne rubrike časopisa. V. o tome H. Dyserinck: »Komparatistische Imagologie jenseits von ‘Werkimmanenz’ und ‘Werktranszendenz’«, Synthesis, 9 (1982), str. 14. 2 Guyard, Marius-François; Carré, Jean-Marie: La littérature comparée, Pariz: Presses universitaires de France, 1951, str. 110–111.
6
Davor Dukić
tomu, u posljednja je dva desetljeća, primjećuje Guyard, došlo do pravog procvata istraživanja predodžbi, tj. iskrivljenih slika/predrasuda/mitova (mirage) o stranim narodima i zemljama, zbog čega se čak može govoriti o novom smjeru istraživanja u komparativnoj književnosti. Autor to ilustrira katalogom reprezentativnih francuskih naslova.3 U istraživanjima književnih predodžbi o narodima Guyard vidi budućnost komparativne književnosti i njen važan doprinos književnoj povijesti. Književna građa pruža mnoštvo činjeničnog materijala koji je potrebno pronaći, prikupiti, usporediti i interpretirati. Guyard se kasnije i sam bavio istraživanjima koja je popularizirao u završnom dijelu svog priručnika te je 1954. objavio knjigu o predodžbi Velike Britanije u francuskom romanu između Prvog i Drugog svjetskog rata (La Grande-Bretagne dans le roman français 1914-1940). No prije toga, a samo godinu dana nakon objavljivanja Guyardova priručnika o komparativnoj književnosti, u prvom godištu časopisa Yearbook of Comparative and General Literature, Jean-Marie Carré, Guyardov učitelj i autor knjige o predodžbi Njemačke u francuskoj književnosti (v. bilj. 2), objavio je svoj pohvalni predgovor Guyardovoj knjizi.4 Već u sljedećem broju istog časopisa kritičkim se osvrtom na Guyardovu knjigu i Carréov tekst javlja René Wellek, vjerojatno najveći svjetski autoritet za komparativnu književnost u to vrijeme.5 Wellek ističe kako Guyard s jedne strane sužava nadležnosti komparativne književnosti na proučavanje prije svega stvarnih književnih kontakata koji prelaze granicu jedne nacionalne književnosti, što podsjeća na pozitivističku opsjednutost činjenicama, a s druge pak nepotrebno širi predmet na književne predodžbe o nacionalnim entitetima. Taj je drugi Wellekov prigovor francuskim kolegama, a koji se nadovezuje na osmo poglavlje Guyardove knjige i spomenutu Carréovu pohvalu, za temu ovog zbornika posebno zanimljiv i vrijedan navođenja: Dok s jedne strane gospodin Carré želi suziti komparativnu književnost na staru činjeničnost, on s druge pak predlaže da se predmet proširi: ne bi trebalo proučavati samo izvore, utjecaje i reputacije, nego i doprijeti do stanovite komparativne nacionalne psihologije. Pri kraju svoje knjige M. Guyard donekle razvija tu temu i vidi budućnost komparativne književnosti upravo u tom širenju. Trebali bismo 3 Guyard spominje ova djela: F. C. Roe: Taine et l’ Angleterre (1923); Louis Reynaud: L’influence allemande en France (1922); V. L. Leather: L’Espagne et les Espagnols dans l’oeuvre de Balzac (1931); Georges Ascoli: La Grande-Bretagne devant l’opinion française depuis la guerre de Cent ans jusqu’à la fin du XVIe siècle (1931); Jean-Marie Carré: Les écrivains français et le mirage allemand (1947); A. Monchoux: L’Allemagne devant les lettres françaises (1951). 4 J.-M. Carré: »Une Préface à La Littérature comparée«, Yearbook of Comparative and General Literature, 1 (1952), str. 8–9. 5 R. Wellek: »The Concept of Comparative Literature«, Yearbook of Comparative and General Literature, 2 (1953), str. 1–5.
Predgovor: O imagologiji
7
proučavati nacionalne iluzije, fiksne ideje koje nacije imaju jedne o drugima. (…) I sam M. Guyard piše knjigu o pogledu Francuza na Veliku Britaniju između 1914. i 1940. On će nam reći nešto o Mauroisovim ratnim knjigama, Moranovim putničkim skicama, Célineovim noćnim morama itd. To će biti, vjeruje se, ilustrativna paralela knjizi M. Carréa Les écrivains français et le mirage allemand. Ali, je li to još uvijek znanost o književnosti? To je svakako istraživačka tema i koristan predmet. Možda je analitičarima Glasa Amerike korisno znati kakva je u Francuskoj trenutačna predodžba o Amerikancima, kako je i zašto ta predodžba nastala itd. Može se prihvatiti da u oblikovanju te predodžbe sudjeluje književnost, no njezin se udio ne smije precijeniti. Sadašnje ponašanje američkih turista i vojnika te politički događaji našeg vremena bit će od daleko većeg značenja nego predodžbe romanopisaca. Ali, jesu li takva istraživanja, prihvaćanjem interesa za promatranje spomenutih predodžbi reflektiranih u narativnoj književnosti, bitno daljeg dosega od stare Stoffgeschichte: Irac na engleskoj pozornici, Talijan u elizabetinskoj drami? Kao što je, ocjenjujući jednu njemačku disertaciju na temu Mary Stuart, davno uočio Croce: između takvih djela nema književnog kontinuiteta – postoji samo društvena povijest određenih predodžbi. Znanost o književnosti rasplinjuje se u psihologiju i sociologiju.6
Navod zorno ilustrira poznato Wellekovo stajalište o znanosti o književnosti: ona, kao i druge discipline, treba imati vlastitu metodologiju i ciljeve istraživanja, a njezino je polje istraživanja isključivo literatura u užem značenju riječi, tj. fikcionalna književnost, za koju se mogu zanimati i druge discipline, samo s drugim istraživačkim ciljevima i drukčijim, takvim ciljevima prilagođenim, metodologijama istraživanja. Istraživanje predodžbi o stranim narodima u književnosti u domeni je socijalne psihologije – ono sa znanosti o književnosti dijeli istu građu, ali ne i isti predmet. Ideja strogih disciplinarnih granica te literarnost kao distinktivni predmet znanosti o književnosti karakterizira najvažnije književnoteorijske smjerove prve polovice 20. stoljeća, koji se stoga i smiju nazvati formalističkim ili imanentnim (intrinsic) pristupima (ruski formalizam, angloamerička nova kritika, njemačka stilistička kritika i teorija interpretacije). U zapadnoj Europi u 1960-im godinama književnoznanstvenom formalizmu počinju ozbiljno konkurirati različiti pristupi s naglašenom sociohistorijskom komponentom – za primjer neka posluže vrlo utjecajna knjiga Roberta Escarpita Sociologie de la littérature (1958), pojava njemačke teorije recepcije (H. R. Jauss) i britanskih kulturalnih studija.7 6 René Wellek: »The Concept of Comparative Literature«, Yearbook of Comparative and General Literature, 2 (1953), str. 3–4. 7 Pri stvaranju moderne hrvatske znanosti o književnosti u 1950-im godinama bila je također do-
8
Davor Dukić
U tom se kontekstu javlja i oživljavanje književnoznanstvenog interesa za predodžbe o grupnim identitetima. Članak njemačkog sveučilišnog profesora flamanskog podrijetla Huga Dyserincka »Zum Problem der ‘images’ und ‘mirages’ und ihrer Untersuchung im Rahmen der Vergleichenden Literaturwissenschaft« (»O problemu ‘images’ i ‘mirages’ i njihovu istraživanju u okviru komparativne književnosti«), objavljen u prvom broju vrlo cijenjenog njemačkog komparatističkog časopisa Arcadia, može se smatrati programskim tekstom kojim je utemeljena književna/komparatistička imagologija, pa nije slučajno što i prvi hrvatski izbor imagoloških tekstova počinje tom Dyserinckovom studijom.8 U njoj je autor uspostavio kasnije često ponavljani narativ o konstituiranju imagologije od Guyarda i Carréa preko Welleka do vlastita »srednjeg puta«: Dyserinck doduše revitalizira ideje Guyarda i Carréa o opravdanosti književnoznanstvenih istraživanja predodžbi o stranim narodima, ali uz uvažavanje Wellekove napomene o opasnostima od srozavanja na razinu stare pozitivističke Stoffgeschichte te prijenosa istraživačkih interesa u neknjiževna područja. U akademskoj godini 1967/1968. na Visokoj tehničkoj školi u Aachenu (RWTH – Rheinisch-Westfälische Technische Hochschule), pri Filozofskom fakultetu, osnovanom 1965, pokrenut je studij komparativne književnosti pod vodstvom Huga Dyserincka. Bila je to sedma njemačka komparatistika na kojoj se mogao steći doktorat znanosti. Studij je djelovao do 2000. godine, no nakon Dyserinckova umirovljenja 1992. bez vlastita profesorskog kadra (nastavu su izvodili privatni docenti iz Bonna i Düsseldorfa). Njegovo distinktivno obilježje bila su upravo istraživanja predodžbi o narodima, za što se od samih početaka studija rabio naziv imagologija. Studij nije bio masovan, ali je imao izrazit internacionalni karakter. Tako je, primjerice, komparatistiku u Aachenu u zimskom semestru 1979/1980. studiralo 110 studenata iz 12 zemalja.9 Uz studij aachenske komparatistike vezana su kasnije etablirana imena imagologije: Manfred S. Fischer, Karl Ulrich Syndram i Joep Leerssen. Oni, pod vodstvom svog učitelja Huga Dyserincka, čine jezgru Aachenske imagološke škole (1967–1992). Polazna postavka Aachenske škole određuje imagologiju kao granu komparativne književnosti koja istražuje predodžbe o stranim narodima i prostorima minantna imanentistička paradigma, u kojoj se očituju ponajviše njemački utjecaji (E. Staiger, W. Kayser), na što jasno upućuje naziv vodećeg književnoteorijskog časopisa Umjetnost riječi (pokrenut 1957), kao i prepoznatljiva oznaka tada dominantne struje u hrvatskoj znanosti o književnosti u to vrijeme – tzv. zagrebačka stilistička škola. 8 Arcadia, 1 (1966), str. 107–120. 9 M. S. Fischer: »Komparatistik: das Aachener Programm«, Die deutsche Universitätszeitung (DUZ), 34 (1979), sv. 24, str. 778.
Predgovor: O imagologiji
9
(heteropredodžbe) te o vlastitom narodu i prostoru (autopredodžbe). Istraživačku građu u početku je činila samo fikcionalna književnost, no s vremenom se interes širio i na druge tipove tekstova u kojima se pojavljuju predodžbe o nacionalnim entitetima (publicistika, memoaristika, historiografija itd.) te na film. Analiza heteropredodžbi i autopredodžbi u književnoj kritici i znanosti o književnosti, premda najavljena kao predmet imagoloških istraživanja već u Dyserinckovu programskom tekstu iz 1966, ostala je zapostavljena u istraživačkim radovima pripadnika Aachenske škole.10 Imagologija se, uporno ističu aachenski imagolozi, nikako ne smije svesti na tradicionalnu pozitivističku Stoffgeschichte, shvaćenu kao nekritičko skupljanje podataka o motivsko-tematskim podudarnostima u književnosti s ciljem otkrivanja povijesne crte utjecaja ili pripreme građe za neku buduću sintezu. Predodžbe o narodima shvaćaju se neesencijalistički, pa se odustaje od analize njihove spoznajne dimenzije. Na pitanje postoji li uopće nacionalni karakter (makar i samo kao heuristički koncept), aachenska imagološka škola sugerira negativan odgovor. Heteropredodžbe i autopredodžbe shvaćaju se i istražuju kao diskurzivne tvorbe – nastoji se proniknuti u tajnu njihova nastanka te mehanizme njihova širenja, modificiranja i zamiranja. Pritom se, naravno, prelaze granice književnog i zadire u društvenopovijesni kontekst. Aachenski imagolozi, poglavito Dyserinck, ističu kako istraživački pristup heteropredodžbama i autopredodžbama treba biti nadnacionalan (supranationaler Standort). U tom je smislu indikativno i shvaćanje distinktivnog istraživačkog obilježja aachenske komparatistike prema kojem se ta disciplina zanima za književne pojave koje prelaze granice jednog jezika. Nadnacionalni se princip ostvaruje, dakle, takvim međujezičnim komparacijama, prije svega uvažavanjem uzajamnih predodžbi naroda raznih jezičnih/književnih kultura. Usto, u tekstovima aachenskih imagologa susreće se sintagma »nacionalno mišljenje«, koja označava nekritičku ili nedovoljno osviještenu refleksiju o kulturi i književnosti koja naciju razumijeva kao izvanpovijesnu, »prirodnu« datost, tj. kao neupitni kriterij klasifikacije sveukupne ljudske kulturne proizvodnje. Takvo se mišljenje smatra karakterističnim za nacionalne filologije, a komparatistika, posebice imagologija, trebale bi ga neprestano kritizirati/prokazivati. S tim je u vezi i shvaćanje »političkog dometa« imagologije – ona treba pridonijeti boljem poznavanju i međusobnom razumijevanju europskih naroda, što je u vremenu europskih političkih integracija osobito važno. Zato imagologija nije samo istraživačka grana komparativne književnosti, nego i važan segment europskih studija. Zahtjev za »nadnacionalnim mišljenjem« tu se konkretizira unutar kategorije europskog.
10 Prva disertacija, pod Dyserinckovim mentorstvom, na tu temu »imagotipske filologije« još je u procesu izrade (Horst Schmidt).
10
Davor Dukić
Zlatno razdoblje, ali i svojevrstan labuđi pjev Aachenske imagološke škole pada u kasne 1980-e i rane 1990-e godine, kada nastaju njene najvažnije publikacije.11 Aktualnost obrađivanih tema nadilazila je tada – u vrijeme intenzivnih europskih integracija i pada željezne zavjese s jedne strane te međunacionalnih ratnih sukoba na Balkanu i nemira u nekim dijelovima bivšeg Sovjetskog Saveza s druge strane – uske disciplinarne granice. Umirovljenjem osnivača Huga Dyserincka 1992. godine, a unatoč njegovoj istodobnoj emerituri, postupno se ugasio studij komparatistike na sveučilištu u Aachenu. Bila je to posljedica akademskog omjeravanja moći, a ne pada kvalitete studija ili njegove kadrovske insuficijencije. Prostorije komparatističkog seminara »zauzeli« su germanisti, a brižljivo prikupljana građa za imagološka istraživanja (Archiv zur internationalen Geschichte der Komparatistik) ostala je do danas pod ključem, gotovo potpuno nedostupna zainteresiranoj znanstveno-istraživačkoj javnosti. Osim prerano preminulog Martina Steinsa,12 najdarovitiji i najproduktivniji Dyserinckov učenik prvih generacija, Manfred S. Fischer, autor često citirane »pretpovijesti imagologije«,13 nije nastavio sveučilišnu i znanstvenu karijeru. Suurednik važnih imagoloških zbornika s kraja 1980-ih i početka 1990-ih Karl Ulrich Syndram također nije uspio kapitalizirati svoja imagološka znanja. To je pošlo za rukom samo Joepu Leerssenu, profesoru na europskim studijima Huizinga instituta Sveučilišta u Amsterdamu, koji je danas zasigurno jedan od najutjecajnijih promicatelja imagologije.14 Utjecaj Aachenske škole, katkad samostalan, a katkad kombiniran s utjecajem najeminentnijih suvremenih francuskih imagologa (D.-H. Pageaux i J.-M. Moura), prešao je granice Njemačke i Beneluxa. Takav se istodobni utjecaj dviju škola može zamijetiti u rumunjskoj komparatistici 1980-ih godina. Tamo je imagološki pristup popularizirao komparatist Alexandru Duţu,15 urednik časopisa 11 Europa und das nationale Selbstverständnis: Imagologische Probleme in Literatur, Kunst und Kultur des 19. und 20. Jahrhunderts, ur. H. Dyserinck i K. U. Syndram, Bonn: Bouvier, 1987; Alterity, Identity, Image: Selves and Others in Society and Scholarship, ur. R. Cormey i J. Leerssen, Amsterdam – Atlanta, GA, 1991; Europa provincia mundi: essays in comparative literature and European studies offered to Hugo Dyserinck on the occasion of his sixty-fifth birthday, ur. Joep Leerssen i Karl Ulrich Syndram, Amsterdam – Atlanta, GA: Rodopi, 1992; Komparatistik und Europaforschung: Perspektiven vergleichender Literatur- und Kulturwissenschaft, ur. H. Dyserinck i K. U. Syndram, Bonn: Bouvier, 1992. 12 Das Bild des Schwarzen in der europäischen Kolonialliteratur 1870-1914 (Ein Beitrag zur literarischen Imagologie), Frankfurt na Majni, 1972. 13 Nationale Images als Gegenstand vergleichender Literaturgeschichte: Untersuchungen zur Entstehung der Komparatistischen Imagologie, Bonn, 1981. 14 Za svoja je imagološka istraživanja 2008. dobio Spinozinu nagradu, najugledniju nizozemsku godišnju nagradu za znanost. 15 Modele, imagini, privelişti, Cluj-Napoca, 1979.
Predgovor: O imagologiji 11
Synthesis, u kojem su objavljeni i neki od temeljnih imagoloških programskih tekstova.16 Sličan se kombinirani njemačko-francuski utjecaj može primijetiti i u imagološkim radovima Istvána Frieda, profesora komparatistike na sveučilištu u Szegedu17 te u radovima poljske germanistice Małgorzate Świderske.18 Na tragu Aachenske imagološke škole i njezine ideje povezivanja imagologije i europskih studija, osim Joepa Leerssena u Amsterdamu, djeluje i Enrique Banús Irusta na Sveučilištu u Navarri. U krug španjolskih imagologa svakako ulazi i José Manuel López de Abiada (trenutačno na Sveučilištu u Bernu).19 U Italiji imagološki istraživački pristup prakticiraju Manfred Beller na Sveučilištu u Bergamu20 te Paolo Proietti na Sveučilištu u Milanu. U posljednje vrijeme imagologija je, zahvaljujući francuskim poticajima (D.-H. Pageaux), ušla i u znanost o književnosti u Srbiji i Sloveniji, u radovima novosadskog romanista Pavla Sekeruša te ljubljanskog komparatista Tone Smoleja.21 Iz ne baš širokog kruga izvaneuropskih imagoloških utjecaja treba posebno istaknuti rad Celeste H. M. Ribeiro de Sousa, germanistice na Sveučilištu u São Paulu te kineskog imagologa Weigui Fanga.22 Ovaj nepotpun i arbitraran katalog autora i djela suvremene imagologije valja završiti jednim 16 D.-H. Pageaux: »Une perspective d’études en littérature comparée: L’imagerie culturelle«, Synthesis, 8 (1981), str. 169–185; isti: »L’imagerie culturelle: De la littérature comparée à l’anthropologie culturelle«, Synthesis, 10 (1983), str. 79–88; H. Dyserinck: »Komparatistische Imagologie jenseits von ‘Werkimmanenz’ und ‘Werktranszendenz’«, Synthesis, 9 (1982), str. 27–40. 17 V. Friedov tekst »Imagološka pitanja« u zborniku Kulturni stereotipi: Koncepti identiteta u srednjoeuropskim književnostima, Zagreb: FFpress, 2006, str. 71–80. 18 Studien zur literaturwissenschaftlichen Imagologie: Das literarische Werk F. M. Dostojevskijs aus imagologischer Sicht mit besonderer Berücksichtigung der Darstellung Polens, München, 2002. 19 Imágenes de España en culturas y literaturas europeas (siglos XVI-XVII), ur. J. M. López de Abiada, A. López Bernasocchi, Madrid: Verbum, 2004. 20 L’immagine dell’altro e l’identità nazionale, ur. M. Beller, Fasano: Schena, 1997; Eingebildete Nationalcharaktere: Vorträge und Aufsätze zur literarischen Imagologie, ur. M. Beller, E. Agazzi, Göttingen: V&R unipress, 2006. Beller i Leerssen nedavno su objavili imagološki priručnik Imagology: The cultural construction and literary representation of national characters: A critical survey, Amsterdam, New York, 2007 (Studia Imagologica 13). 21 P. Sekeruš: Les Slaves du Sud dans le miroir français, Beograd: Zadužbina Andrejević, 2002; »Društvene predstave i proizvodnja značenja: Slike Južnih Slovena u francuskoj kulturi XIX veka«, www.ff.ns.ac.yu/stara/elpub/susretkultura/11.pdf; Podoba tujega v slovenski književnosti. Podoba Slovenije in Slovencev v tuji književnosti: imagološko berilo, ur. T. Smolej, Ljubljana, 2002 (s predgovorom D.-H. Pageauxa). 22 C. H. M. Ribeiro de Sousa: Do cá e do lá: Introdução à imagologia, São Paulo, 2004. Weigui Fang, danas profesor komparatistike na Beijing Normal University u Pekingu, doktorirao je kod H. Dyserincka (disertacija Das Chinabild in der deutschen Literatur 1871 – 1933, Frankfurt na Majni, New York: P. Lang, 1992) te na kineski preveo Dyserinckov komparatistički priručnik Komparatistik: Eine Einführung, Bonn: Bouvier, 1977.
12
Davor Dukić
etabliranim imenom. Književnoznanstvenoj je javnosti vjerojatno slabo poznato da se glasoviti austrijski anglist i naratolog Franz Karl Stanzel povremeno bavio imagološkom teorijom i analitičko-interpretativnom praksom te da se njegovi radovi prema stupnju obaviještenosti i dubini teorijske problematizacije mogu mjeriti s kanoniziranim imagološkim tekstovima.23
II. Mete i dometi: o izabranim tekstovima Hugo Dyserinck je 1966. objavio tekst »O problemu ‘images’ i ‘mirages’ i njihovu istraživanju u okviru komparativne književnosti« s jasnom programskom namjerom: jednom od istraživačkih ciljeva takozvane francuske komparatističke škole, jezgrovito formuliranom u izreci kako vidimo strane zemlje (l’étranger tel qu’on le voit), želio je vratiti osporavani legitimitet. Svoju je temeljnu postavku podupro trima uvidima o važnosti predodžbi o zemljama i narodima (images/mirages) – one: 1) kao istaknut dio tematskog svijeta nekih fikcionalnih književnih djela, čak i pri intrinzičnom razumijevanju (interpretaciji) zahtijevaju posebnu analitičku pozornost; 2) kao intersubjektivne vrijednosti, prisutne u javnom mnijenju neke nacionalne kulture u određenom periodu, mogu regulirati međunarodnu kulturnu razmjenu (prijevode iz stranih književnosti); 3) kao nekritički ideološki balast često ulaze u književnokritički i književnoznanstveni diskurs. Za svaki od triju argumenata za legitimnost istraživanja images i mirages u komparatistici Dyserinck je pronašao zoran primjer: Flandrija (i Rusija) kao image u romanu Georgesa Bernanosa Dnevnik jednog seoskog župnika (Journal d’un Curé de Campagne), ovisnost fortune flamanskih pisaca u Njemačkoj o njemačkoj predodžbi Flandrije, upisivanje rasnih predodžbi (uglavnom u prostoru autopredodžbe) u germanistiku Trećeg Reicha. Problematizirajući pri kraju rasprave nadležnost književnoznanstvenih disciplina nad svakim od triju smjerova istraživanja predodžbi o zemljama i narodima, Dyserinck je načelno dopustio nacionalnim filologijama da participiraju u prvoj navedenoj točki, dok je preostale dvije rezervirao za komparatistiku. Prepuštanje postupka »deideologizacije« književne kritike i književne historiografije, tj. raskrinkavanja u njih upisanih images/mirages isključivo komparatistici, otkriva Dyserinckovo duboko nepovjerenje prema nacionalnim filologijama jer su one utočišta »nacionalnog mišljenja« koje komparatistika, posebice imagologija, trebaju nadvladati. 23 V. njegov rad »Der literarische Aspekt unserer Vorstellungen vom Charakter fremder Völker«, Anzeiger der philosophisch-historischen Klasse der österreichischen Akademie der Wissenschaften, 111 (1974), str. 63–82; zatim knjigu Europäer: Ein imagologischer Essay, Heidelberg: Universitätsverlag C. Winter, 1997; te zbornik Europäischer Völkerspiegel: Imagologisch-ethnographische Studien zu den Völkertafeln des frühen 18. Jahrhunderts, ur. F. K. Stanzel, Heidelberg: Winter, 1999.
Predgovor: O imagologiji 13
Mjesto Dyserinckova uvažavanja Wellekove kritike francuske komparatistike jest njegova kritika Carréova širenja istraživačkog polja na neknjiževnu građu (historiografsku, filozofsku, političku). Uostalom, tri se Dyserinckove točke tiču samo lijepe književnosti (točke 1 i 2) i njezine kritičke/znanstvene obrade (točka 3). To je kod nekih čitatelja Dyserinckova programskog teksta stvorilo dojam o njegovoj wellekovskoj, »unutarknjiževnoj« orijentaciji.24 Drugi Dyserinckov tekst u ovom izboru (»Komparatistička imagologija onkraj ‘imanencije’ i ‘transcendencije’ djela« – »Komparatistische Imagologie jenseits von ‘Werkimmanenz’ und ‘Werktranszendenz’«) pruža, između ostalog, autorov odgovor na te prigovore. Dyserinck, doduše, i ovdje ostaje, unatoč isticanju primjerenosti interdisciplinarnog pristupa predodžbama o zemljama i narodima, privržen komparatistici kao najbližem disciplinarnom okviru imagologije (odatle i konzekventna uporaba atributa »komparatistička«) te lijepoj književnosti kao privilegiranoj građi, u kojoj su te predodžbe velikim dijelom nastale i putem koje su se u velikoj mjeri širile. I premda se još uvijek bori s identitetom svoje (pod)discipline, uz neizbježno apostrofiranje Wellekove kritike kao traumatičnog mjesta njezine povijesti, Dyserinck zorno pokazuje što je sve učinjeno u tih 16 godina od objavljivanja programskog teksta u Arcadiji (v. u bilješkama teksta katalog najvažnijih imagoloških radova nastalih u Aachenu i drugdje) te na konceptualno dorađeniji način nastoji odrediti specifičan predmet imagologije: iskustvo stranog u književnosti kao »prekoračivanje granica« koje u promatrajućoj kulturi nužno stvara predodžbe. Ontološki status tih (nacionalnih) predodžbi pripada onome što Karl Popper naziva »svijetom 3«, tj. području objektivnog sadržaja ljudske misli, pohranjenom u djelima znanosti, književnosti i umjetnosti, s knjižnicom kao svojom metaforom.25 S obzirom na nedvosmisleno izvanknjiževno i izvanestetsko značenje tih predodžbi, Dyserinck ističe njihovu podatnost istraživačkim interesima drugih disciplina (prije svega socijalne psihologije i politologije), ali pritom nastoji argumentirati svojevrsni primat komparatistike, i to preko zahtjeva za »nadnacionalnim stajalištem« u istraživanju nacionalnih predodžbi. To konkretno znači da se ne analiziraju samo heteropredodžbe ili autopredodžbe jedne kulture, nego se recipročno ispituju predodžbe dviju ili više kultura koje ulaze u međusobni odnos (Dyserinck daje prednost višečlanoj, u njegovu slučaju triangularnoj francusko-njemačko-engleskoj usporedbi). Takvu mehanicističkom određenju »nadnacionalnog stajališta« lako je uputiti načelan prigovor: recipročne su usporedbe nužne samo ako 24 V. H. Dyserinck: »Komparatistische Imagologie jenseits von ‘Werkimmanenz’ und ‘Werktranszendenz’», bilj. 7. 25 Prema Popperovoj ontologiji, »svijet 1« je svijet fizikalnih objekata i stanja, a »svijet 2« svijet konkretne svijesti ili njezinih mentalnih stanja. V. Karl R. Popper, Objective knowledge: an evolutionary approach, Oxford: Clarendon Press, 1979, str. 106–108.
14
Davor Dukić
je dokazivo recipročno djelovanje heteropredodžbi, tj. konstruiranje onoga što se u novijoj imagološkoj literaturi naziva metapredodžbom (meta-image). Primjerice, istraživanja pokazuju da se suvremene negativne predodžbe Turaka o Grcima i Grka o Turcima ne temelje na samim autopredodžbama i heteropredodžbama, nego i na uračunatoj heteropredodžbi druge strane o sebi.26 U slučajevima gdje nije na djelu metapredodžba, usporedbe kakve zahtijeva Dyserinck neće dokazati međusobnu konstitutivnost predodžbi, nego će tek ilustrirati putove i stranputice kulturnih transfera. Tekst Manfreda S. Fischera »Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje nacionalno-imagotipskih sustava« (»Komparatistische Imagologie: Für eine interdisziplinäre Erforschung national-imagotyper Systeme«) također pripada kategoriji programskih tekstova koji populariziraju imagološki pristup. Treba posebno imati u vidu činjenicu da je rad objavljen u sociološkom časopisu, pa je zbog pretpostavljene publike autor morao barem ukratko izložiti metodologiju, istraživačke ciljeve i unutardisciplinarnu podjelu komparatistike kao krovne discipline imagologije. Zanimljivo je pritom da Fischer komparatističku imagologiju smješta unutar genetičke metode istraživanja međunarodnih književnih veza, dakle, u okvire tradicionalnog, pozitivističkog rada tzv. francuske komparatističke škole. S druge strane, zadaća je teksta da upravo obraćanjem stručnjacima druge (a zapravo susjedne) discipline potakne interdisciplinarna istraživanja. Za imagologiju i inače karakteristična politička dimenzija, vezana uz projekt europskog ujedinjavanja, prisutna je i u ovom tekstu. Slično kao i njegov učitelj Hugo Dyserinck u tekstu objavljenom u Arcadiji 1966, Fischer nudi tri temeljne postavke koje jednu po jednu detaljno obrazlaže: 1. povijesnost nacionalno-imagotipskih sustava, koji nerijetko potječu od drevnih mitova 2. književne slike strane zemlje kao elemente složenih i nadnacionalnih povijesnih međuovisnosti te problem njihove postojanosti i univerzalnosti 3. sliku strane zemlje u književnosti kao strukturni element estetskog konteksta
Na temelju postavke o povijesnosti nacionalno-imagotipskih sustava Fischer kao jedan od istraživačkih ciljeva imagologije zacrtava traganje za svojevrsnom arheologijom pojedinih predodžbi kao sastavnih dijelova tih »sustava«, čime se imagološka istraživanja trebaju bitno razlikovati od nekonceptualiziranog prikupljanja tematski slične građe u tzv. Stoffgeschichte. Treću Fischerovu postavku, o 26 M. Beller, J. Leerssen (ur.): Imagology: The cultural construction and literary representation of national characters, Amsterdam, New York: Rodopi, 2007, str. 344.
Predgovor: O imagologiji 15
estetskom karakteru književnih predodžbi, treba razumjeti kao dobronamjerno upozorenje kolegama iz susjedne discipline o opasnostima od dokumentarističkog (»atomističkog«) čitanja nacionalnih predodžbi u književnom tekstu, tj. o zanemarivanju njihove literarne dimenzije proizišle iz uklopljenosti u književni artefakt koji se opire tehnikama izravnog, denotativnog čitanja. Drugim riječima, književni se tekst kao povijesni izvor smije čitati tek uz primjenu specifičnih književnoznanstvenih znanja. Iz današnje se perspektive najvažnijom čini druga Fischerova postavka: o kompleksnosti predodžbi o stranim zemljama. Riječ je o svojevrsnoj kritici široke uporabe pojma stereotip, koji prema Fischeru pretpostavlja »prividnu samostalnost, postojanost i univerzalnost«. Premda se takve, stereotipne predodžbe mogu pojaviti u književnoj kulturi, njihova je pojava daleko rjeđa nego što bi se to dalo pomisliti na temelju učestalosti pojma stereotip. Na klasičnom primjeru, usporedbi predodžbe o Njemačkoj u djelima Mme de Staël i stoljeće mlađeg djela Romaina Rolanda, Fischer argumentirano pokazuje da se ispod površinske sličnosti, koja navodi na prepoznavanje tobožnjeg francuskog stereotipa o Njemačkoj, kriju znatne, nezanemarive značenjske razlike, proizišle iz činjenice da je dvoje autora svoje predodžbe o susjednoj zemlji konstruiralo u dva povijesno posve različita trenutka. Stoga je Fischer predložio uporabu pojma imagotip (i pridjevske izvedenice imagotipski) kao jedne od središnjih imagoloških kategorija kojom bi se označavale specifične, vrijednosno obojene, povijesnim vremenom nastanka obilježene predodžbe o stranim zemljama. Imagotipovi bili bi tako pravilo, a stereotipi rijetke iznimke u imagološkom istraživačkom materijalu. Fischerov prijedlog nije bio prihvaćen u imagologiji: zorno to pokazuje i ovdje prevedeni tekst Joepa Leerssena »Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled«, u kojem se ignorira pojam imagotip, a rasprava usredotočuje na vrlo uopćen pojam stereotipa. Razloge neprihvaćanja Fischerova prijedloga trebalo bi možda tražiti u ustrajnom prenaglašavanju tekstne prirode nacionalnih predodžbi – u shvaćanju da predodžbe nastaju u tekstu te da se dalje reproduciraju tekstovima kao odjeci već napisanog, odnosno sjećanja na već pročitano. To rezultira, posebice u radovima predstavnika Aachenske škole, i zanemarivanjem dublje analize društvenopovijesnog konteksta u kojem su pojedine predodžbe nastale. U razmjerno kratkom tekstu »Estetika alteriteta: književnost i imagološki pristup« (»The Aesthetics of Alterity: Literature and the Imagological Approach«) Karl Ulrich Syndram uspio je sintetizirati gotovo sve najvažnije postavke aachenske imagologije, kao što su: zahtjev za antiesencijalističkim/antireferencijalnim, tj. intertekstualnim proučavanjem nacionalnih predodžbi uz primjenu »nadnacionalne perspektive«; dijalektička povezanost autopredodžbe i heteropredodžbe; prikladnost imagološkog pristupa i u intrinzičnom proučavanju književnosti te pri
16
Davor Dukić
analizi imagotipskog potencijala književne kritike i historiografije; potreba istraživanja recepcijskih učinaka književnih imagotipskih predodžbi; uočavanje ironijske primjene nacionalnih stereotipa u književnom tekstu i slično. I premda je ton Syndramovih rečenica najčešće apodiktičan, njegov tekst više otvara pitanja, tj. neizravno problematizira imagološki pristup, nego što nudi konačne odgovore. Vidljivo je to već u paralelnoj primjeni pojmova »stereotipno« i »imagotipsko« bez jasne značenjske distinkcije, a još više u kolebanju između fokusiranja pozicije proizvođača značenja (na što upućuje naslov rasprave) te pozicije primatelja, konzumenta i tumača imagotipskih predodžbi književnog teksta. Naime, Syndram možda i više od drugih aachenskih imagologa ističe načelo književne autonomije: ontološku razliku književnog/fikcionalnog i stvarnog svijeta te konvencionalni karakter književnih predodžbi, što njihovo proučavanje posve približava proučavanju formalnih obilježja književnog teksta. S druge strane, prihvaćajući imagološko načelo važnosti recepcijskih učinaka imagotipskog potencijala književnog teksta, Syndram je svjestan da »običan čitatelj« u pravilu zanemaruje tu unutarnju koherenciju književnog artefakta te njegovu izoliranu predodžbu stavlja u izravan odnos sa svijetom vlastitih neposrednih ili posredovanih iskustava. Tu aporiju načelne autonomije fikcionalne semantike i njezina praktičnog stapanja s drugim oblicima proizvodnje i usvajanja značenja zorno ilustrira Syndramov primjer Kafkina romana Amerika: nitko ne može u njegovu tematskom svijetu prepoznati izravan odraz onovremenog američkog društva, ali naslov romana ne može se zanemariti pa svako njegovo tumačenje mora aktivirati prethodni skup predodžbi o tom dijelu svijeta. Osim iste godine objavljivanja, tekst Joepa Leerssena »Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru« (»Echoes and Images: Reflections upon Foreign Space«) dijeli sa Syndramovim tekstom podjednako provokativno autotematiziranje postulata Aachenske škole, koje potiče na produktivnu kritičku diskusiju. Leerssen, kao vrstan poznavatelj i proučavatelj irskog i keltskog imaginarija, otvara raspravu jednom Tennysonovom pjesmom s motivima idiličnog irskog krajolika. Lirska obrada osobnog doživljaja prirode čini se posve neprikladnom za interpretativnu aktivaciju povijesno-ideoloških konteksta, što Leerssen u kratkom tumačenju pjesme, osnaženom jednim pjesmi suvremenim komentarom, u potpunosti opovrgava, otkrivajući u pjesmi varijantu vrijednosno obojene predodžbe o Irskoj. Tekst završava bitno drukčijim literarnim primjerom: kratkom analizom ulomka Forsterova romana Put do Indije, koji upućuje na nemogućnost egzotizma kao izravne percepcije potpune drugosti. Oba primjera, inače tematsko-žanrovski vrlo različita, trebala bi poduprijeti jednu od postavki aachenskih imagologa koju upravo Leerssen najgorljivije zastupa, naime postavku o diskurzivnom, intertekstualnom karakteru predodžbi i svekolikoj promašenosti svakog pokušaja njihova
Predgovor: O imagologiji 17
omjeravanja o pretpostavljenu povijesnu stvarnost. U središnjem se dijelu rasprave ista postavka osnažuje nizom europskih primjera stereotipne uporabe opreke sjever/jug pri objašnjenju tobožnjih razlika u mentalitetu. No imagologija, ističe Leerssen, »sjedi na dvije stolice«: ona objedinjuje intrinzični i ekstrinzični (povijesni) pristup (temeljna postavka Dyserinckova teksta »Komparatistička imagologija onkraj ‘imanencije’ i ‘transcendencije’ djela«). Pitamo se: gdje je mjesto ekstrinzičnosti ako je protjerana iz čitanja značenja književnih predodžbi? Odgovor se podrazumijeva, čak i kad ga Leerssen eksplicitno ne daje – dokumenti izvanknjiževne stvarnosti ne služe, dakle, potvrdi vjerodostojnosti književnih predodžbi, ali zato upućuju na okolnosti njihova nastanka i uporabe. Osnovne postavke Leerssen nije bitno modificirao ni devet godina kasnije, u tekstu »Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled« (»The Rhetoric of National Character: A Programmatic Survey«). Objavljivanje teksta s programskim nakanama tridesetak godina nakon utemeljenja Aachenske škole svjedoči o nedovoljnoj prodornosti imagološke istraživačke paradigme u znanosti o književnosti, no ovaj je put prilika za promociju pružena u jednom od najuglednijih svjetskih književnoznanstvenih časopisa posljednjih dvaju desetljeća 20. stoljeća, u Poetics Today telavivskog Porter instituta za poetiku i semiotiku. Uobičajeni istraživački redukcionizam aachenskih imagologa (interes za reprezentaciju nacionalnih identiteta i zanemarivanje spoznajne dimenzije predodžbi) ovdje je doveden do krajnjih granica: Leerssen svoj teorijsko-istraživački koncept namjenjuje istraživanju nacionalnih stereotipa u književnostima, ograničavajući se u primjerima na prostor zapadne Europe. Valja ponovno naglasiti Leerssenovo neprihvaćanje kategorije imagotipa, tj. prilično široko shvaćanje pojma stereotip. Vokabular i gramatika, kao metafore lingvističkog podrijetla, čine temeljnu konceptualnu Leerssenovu distinkciju: prva označava traganje za površinskim označiteljima identiteta, kakvo je karakteristično za Stoffgeschichte, dok druga smjera prema otkrivanju dubinskih mehanizama produkcije takvih označitelja i ona je zapravo prava domena imagologije. Gramatici nacionalnih stereotipa pripadaju tri dihotomije (sjever/jug; središte/periferija; jak/slab) koje se uvijek iznova mogu prepoznati u nizu poznatih nacionalnih stereotipa diljem zapadne Europe. U dubinskoj strukturi nacionalnog stereotipiziranja nalazi se i Leerssenov pojam imagem, shvaćen kao »‘otisak’ koji leži u temelju raznolikih konkretnih, pojedinih aktualizacija«, a obilježuje ga »svojevrsni ambivalentni polaritet« ili »janusovska podvojenost«, zbog čega se svaka predočena nacija prikazuje kao »nacija kontrasta«. Sve potencijalne iskaze o nacijama Leerssen svrstava u dvije osnovne skupine: činjenično-izvještajne i stereo tipizirajuće. Potonje karakterizira usmjerenost na nacionalni karakter kao predispoziciju djelovanja te isticanje tipičnih, razlikovnih obilježja neke nacije. U središtu interesa imagologije leže upravo takvi stereotipizirajući iskazi o nacionalnom,
18
Davor Dukić
a imagologija nastoji proučiti njihov retoričko-pragmatički potencijal, tj. njihov učinak na ciljanu publiku. Problematičnom se pritom čini Leerssenova postavka da upravo stereotipizirajući iskazi u fikcionalnim tekstovima imaju jači učinak na publiku od činjeničnih iskaza u nefikcionalnim tekstovima/medijima. Suvremeno manipuliranje stvarnim slikama u elektroničkim medijima moglo bi poduprijeti upravo suprotnu tezu.27 Zanemarujući odnos predodžbe i društveno-povijesne stvarnosti, Leerssen teško može riješiti problem povijesne mijene stereotipa, pa pribjegava svojevrsnoj teoriji promjene mode, što podsjeća na ruskoformalističko shvaćanje promjena stilskih tendencija u modernoj književnosti. Unatoč tim primjedbama i previsoku stupnju namjernog redukcionizma, Leerssenov tekst, kao sinteza njegovih dotadašnjih istraživanja i promišljanja imagološke problematike, zbog sustavno iznesenih i brojnim primjerima potkrijepljenih postavki koje se razmjerno lako daju provjeriti na konkretnom materijalu ušao je u najuži kanon imagologije. Ako je Leerssenov tekst iz 2000. primjer najeksplicitnije razrade imagološke istraživačke paradigme nekog predstavnika Aachenske škole, u francuskoj je komparatistici to jedanaest godina stariji tekst Daniela-Henrija Pageauxa »Od kulturnog imaginarija do imaginarnog« (»De l’imagerie culturelle à l’imaginaire«). Taj je tekst također sinteza dotadašnjih autorovih istraživanja i spoznaja, međupostaje kojih su dva teorijska teksta objavljena u rumunjskom komparatističkom časopisu Synthesis.28 Osnovna jedinica imagološke analize i za Pageauxa je, naravno, slika/ predodžba (image), koju on određuje kao mješavinu osjećaja i ideja kojom neko Ja otkriva i razumije Drugog; ona je sastavni dio društvenog imaginarnog usredotočenog na bipolarnost identiteta i alteriteta kao suprotnih i komplementarnih kategorija. Slika/predodžba u tom je smislu sekundarna u odnosu na ideologiju, a ne na društveno-povijesnu stvarnost; ona pripada nekoj od »obitelji mišljenja« koje se pojavljuju u određenom razdoblju povijesti nekog društva. Naglašavanje uzajamnosti autopredodžbe i heteropredodžbe te teorijski utemeljeno odustajanje od istraživanja njihove referencijalnosti povezuje Pageauxa s aachenskim imagolozima. Ono što ga razlikuje jest pokušaj konceptualizacije šireg ontološkog okvira kojem pripada pojedinačna predodžba/slika. Naime premda se i kod aachenskih imagologa mjestimice susreću sintetizirajući pojmovi, primjerice imagotipski sustav kod Fischera, oni se nikad pobliže ne određuju, pa teorijski rad uglavnom završava na razini pojedinačne predodžbe. To se može ilustrirati upravo usporedbom 27 Primjerice, prilozi zapadnih televizija o Zapadnoj obali kao prostoru u kojem skupine mladih Palestinaca neprestano bacaju kamenje na nekolicinu do zuba naoružanih izraelskih vojnika zasigurno imaju znatan imagotipski potencijal, premda su – dobrodušno pretpostavljamo – isječak stvarnosti! 28 V. bilj. 16.
Predgovor: O imagologiji 19
Leerssenova i Pageauxova teksta. Pageaux u imagološkoj analizi razlikuje tri susljedne razine. Prva i druga, u njegovoj terminologiji razina riječi i razina hijerarhiziranih odnosa, uglavnom odgovaraju onom što Leerssen naziva vokabularom i gramatikom. Leerssen, doduše, kao konačni cilj imagoloških istraživanja postavlja razotkrivanje pragmatike nacionalnih stereotipa, no ta razina nije razrađena ni u teorijskom ni u metodološkom smislu. Pageaux, međutim, tu treću razinu, koju naziva scenarijem, jasno određuje kao izlazak iz analize teksta u povijesni kontekst, odnosno traganje za poljem društvenog znanja i moći u koje se analizirani tekst i njegove predodžbe smještaju; to je potraga za onom »obitelji mišljenja« u koju se uklapa pojedina predodžba/slika. Francuski imagolog ne samo da tako ne iskazuje svojevrsni strah od povijesti, primjetan u Aachenskoj školi, već štoviše u povijesti mentaliteta vidi glavnog inodisciplinarnog suradnika imagologije (za drugu razinu bila je to lévi-straussovska strukturalna antropologija). Pageauxov tekst otkriva autorovu izravnu inspiraciju francuskom humanističkom misli (R. Barthes, C. Lévi-Strauss, M. Foucault, G. Duby, M. Vovelle) te usidrenost u tradiciju francuske komparatistike/imagologije koju ne muče wellekovski strahovi od gubitka disciplinarnog identiteta i napuštanja književnog teksta kao specifičnog analitičkog objekta. Pageauxova je rasprava prema kriteriju teorijsko-metodološke cjelovitosti i primjenjivosti u imagološkim istraživanjima zasigurno ponajbolja u ovom zborniku. Njezino je »slabo mjesto« tek najviša, konačna razina imagološke analize – razina društvenog imaginarnog. Naime, plauzibilno je pretpostaviti da se sadržaj imaginarnog ne iscrpljuje samo u bipolarnom jedinstvu identiteta i alteriteta. No na pitanja što još sadrži imaginarno te koje su to »neimaginarne sfere« društva/kulture, tj. koji segmenti kulture nikako nisu predmet imagološkog interesa, Pageauxov tekst ne sugerira odgovor. I prilog Jeana-Marca Mouraa u ovom zborniku teži programskoj konceptualizaciji imagoloških istraživanja, što izravno sugerira sam naslov (»Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze« – »L’imagologie littéraire, essai de mise au point historique et critique«). Simptomatično je za takvu nakanu i autorovo neizbježno uvodno skiciranje povijesti imagologije kao niza autoritativnih osporavanja. Dalje se, međutim, Mouraov tekst otkriva kao svojevrsna nadgradnja ili preoblikovanje programsko-istraživačkog koncepta njegova nešto starijeg kolege i sunarodnjaka D.-H. Pageauxa, čije temeljne postavke Moura ukratko parafrazira. I za Mouraa je slika/predodžba sastavni dio društvenog imaginarnog, koje, citirajući francuskog povjesničara Pascala Oryja, određuje kao »skup kolektivnih predodžbi svojstvenih nekom društvu (etničkoj grupi, vjeroispovijedi, narodu, cehu...), skup onoga što ih sačinjava kao i onoga što ih ustanovljuje«. Predodžbu o stranoj zemlji Moura shvaća kao izraz autorove produktivne imaginacije, kao »produkciju nove pertinentnosti« o toj zemlji. U pobližem određenju mogućnosti u kojima se smješta
20
Davor Dukić
ta nova pertinentnost Moura poseže za hermeneutikom Paula Ricoeura, točnije za njegovom distinkcijom ideologije i utopije. Naime, prema kriteriju funkcije predodžbe o stranoj zemlji u odnosu na postojeći red stvari/moći i koherenciju grupe koja te predodžbe proizvodi, one mogu taj red potvrđivati (ideologija) ili potkopavati (utopija), tj. one mogu imati integracijsku ili subverzivnu funkciju. U tom smislu se i kategorija predodžbom označene drugosti cijepa u dva idealna tipa: u ideološkog drugog (alter) i utopijskog drugog (alius). Tako je Pageauxova četveročlana podjela odnosa promatrajuća/promatrana kultura (manija, fobija, filija, unifikacija) – zasnovana prije na kulturnopovijesnom iskustvu nego na logici stvarnih mogućnosti – zamijenjena načelnom bipolarnošču alter/alius. Naravno, u poststrukturalističkom ozračju nepovjerenja u simplificirajuću prirodu binarnih opozicija, Moura naprosto mora pretpostaviti da su ideološki i utopijski drugi samo krajnje mogućnosti te da se povijesna praksa realizira na različitim točkama raspona između dviju krajnosti. Ricoeurovska distinkcija ideologija/utopija ipak kao da računa s »ozbiljnim«, »iskrenim« iskazima o drugosti (i sebstvu) pa ostaje otvoreno pitanje kako pomoću nje čitati ironijske iskaze koji prema Leerssenu čine temeljni modus književne proizvodnje stereotipnih predodžbi, barem u području tzv. visoke umjetničke književnosti. Zbornik zatvara rasprava »Imagologija: povijest i metoda« (»Imagology: History and Method«), jedan od uvodnih tekstova recentnog imagološkog priručnika Imagology: The cultural construction and literary representation of national characters (ur. M. Beller i J. Leerssen, Amsterdam; New York, 2007), još jedan prilog Joepa Leerssena. Taj će tekst pružiti domaćem čitatelju informacije o sadašnjem stanju imagologije, no pri njegovoj ocjeni valja imati na umu da, s obzirom na to kako je riječ o poglavlju priručnika, autor računa na dodatnu obradu nekih pojmova i problema na drugim mjestima u knjizi te da tekst u cijelosti ima karakter natuknice, tj. da se problemi elaboriraju sažeto i taksonomski, uz upućivanje na opsežnu literaturu. U svakom slučaju, tekst nudi uvjerljivu priču o genezi imagologije: od njezine arheologije (rani novi vijek) i pretpovijesti (19. stoljeće) preko protoimagoloških istraživanja (prva polovica 20. stoljeća) do prave imagologije. Paralelno Leerssen prati promjene dominantnih tendencija u shvaćanju nacije: od esencijalizma u 19. stoljeću i prvoj polovici 20. do konstruktivizma u njegovoj drugoj polovici, uz nove pojave esencijalističkog nacionalizma u 1990-ima. Posebno su vrijedne informacije o suvremenoj imagološkoj praksi koje mogu poslužiti kao korisne dopune podacima što ih na istu temu nudi ovaj uvod. Za samosvijest imagološke istraživačke paradigme posebno je važan Leerssenov uvid o vremenskoj prednosti imagologije u odnosu na angloameričke postkolonijalne studije (pa i novi historizam): u godinama nakon Drugog svjetskog rata, kad se u Europi već formulirao zahtjev za proučavanjem književnih predodžbi o nacionalnom iz
Predgovor: O imagologiji 21
»nadnacionalne perspektive«, američku je znanost o književnosti još uvijek obilježavao imanentizam, a američke društvene znanosti vrlo izraženi nacionalni esencijalizam. Jedinu važnu metodološku novost u odnosu prema dosadašnjim promišljanjima imagološke prakse, barem kad je riječ o imagolozima Aachenske škole, ovaj Leerssenov tekst donosi u načelnom otvaranju prema drugim srodnim istraživačkim paradigmama, poput postkolonijalnih i rodnih studija te teorija nacionalizma. One su posebno važne za Leerssenov istraživački rad s obzirom na njegovu istraživačko-teorijsku usmjerenost na nacionalne stereotipe u književnosti. U svemu ostalom Leerssen uglavnom ponavlja teorijsko-metodološke postavke svog sedam godina starijeg teksta objavljenog u Poetics Today: predmet imagologije su kulturni ili nacionalni stereotipi; referencijalni okvir imagologije čine tekstovi a ne povijesna/društvena stvarnost; moguće je razlikovati izvještajne od imaginarnih (stereotipizirajućih) iskaza i imagologija se zanima samo za potonje; predodžbe o pojedinim nacijama obilježava značenjsko-aksiološka ambivalentnost (Leerssenov pojam imagema). Leerssen je tako i tu zadržao sve točke svog osviještenog istraživačkog redukcionizma: zanemarivanje spoznajne, objasnidbene i referencijalne funkcije imagotipskih predodžbi, zanemarivanje imagotipskog potencijala činjeničnih iskaza te zanemarivanje imagotipskih predodžbi o nenacionalnim/neetničkim kolektivitetima.29
III. Svrha zakašnjelog udomljavanja Podnaslov jasno sugerira da funkcija imagologije u domaćoj znanosti o književnosti nije očigledna, što proizlazi iz dviju činjenica: a) imagologija nije posve nova znanstveno-istraživačka paradigma; b) ona nikad nije dosegnula status općeuvažene, a kamoli pomodne paradigme, poput rodnih, kolonijalnih i kulturalnih studija. Zakašnjela recepcija zapadnih »ekstrinzično« usmjerenih teorija nije, doduše, nikakva novost u hrvatskoj znanosti o književnosti. Njezin je imanentizam 29 Da u tome nije lako biti dokraja dosljedan, može se ilustrirati jednom iz konteksta izvađenom Leerssenovom rečenicom koja pokazuje kako se odustajanje od spoznajne vrijednosti etničkog stereotipa, izbačeno kroz vrata imagologije, vraća natrag kroz odškrinuti prozor: »(…) vidimo da u književnoj kritici i u znanosti o književnosti generacija poslije Tainea počinje kulturne i nacionalne raznolikosti u književnostima Europe razmatrati na manje etničko-deterministički način – barem izvan Njemačke, gdje je etnički determinizam ostao u usponu u trijumfalističkoj klimi Wilhelmova Carstva« (Imagology: The cultural construction and literary representation of national characters…, str. 20, istaknuo D. D.). Etnički se determinizam možda i može izmjeriti, ali kako dokazati da je on u korelaciji s »trijumfalističkom klimom Wilhelmova Carstva«? Nije li i ona zapravo kulturnopovijesni image? Na koga se odnosi taj trijumfalizam? Na sve Nijemce tog perioda? Eto niza pitanja koja upućuju na probleme imagološkog generaliziranja, kojih je bio svjestan i Guyard u samim počecima »prave imagologije«.
22
Davor Dukić
bio neobično žilav, otporan na suvremene kulturološke zaokrete sve do 1990-ih godina,30 pa se tako, primjerice, udomaćenje kulturalnih studija i novog historizma dogodilo sa zakašnjenjem od dva-tri desetljeća.31 U tom smislu ni imagologija nije iznimka – ne računajući kraće upute na imagološki pristup u radovima priređivača ovog zbornika (sve odreda objavljene u 21. stoljeću) – od domaćih književnih znanstvenika imagologiju tek usputno, kao »istraživanje predodžbi neke druge zemlje i njezine kulture«, spominje Miroslav Beker, i to u okviru izrazito kritičkog i još uvijek na imanentističkim pozicijama lociranog razmatranja tematologije.32 No treba li se zadovoljiti samo minimalnim, popularizirajućim ciljem: upoznavanjem s jednim dosad zanemarenim književnoznanstvenim pristupom? Nudi li u ovom trenutku imagološka paradigma s kompleksnim i konstruktivističkim pojmom identiteta u svom središtu i nešto više hrvatskoj znanosti o književnosti i kulturi, tj. može li ona obogatiti njezine postojeće interpretativne metode? Jesu li eurocentričnost i »nadnacionalna perspektiva« te s njima povezana proklamirana političnost imagologije kompatibilne s domaćom znanstveno-humanističkom klimom, tj. pružaju li one ikakav temelj za inovaciju pa i subverziju dosadašnje književnopovijesne i kulturnohistorijske prakse? Poželjni afirmativni odgovori mogući su tek uz uvjet uspješnog izbjegavanja pukog nekritičkog importa i mehaničke primjene postojećih imagoloških istraživačkih naputaka. Da bi se imagologija plodotvorno primijenila, čini se da je istodobno valja i teorijsko-metodološki preosmišljavati. U tom se smislu i njezina ovdje kritizirana ograničenja – prenaglašena usmjerenost na nacionalnu komponentu kolektivnih identiteta, zanemarivanje spoznajne i referencijalne dimenzije imagotipskih predodžbi te imagotipskog potencijala činjeničnih iskaza – mogu razumjeti i kao njezini veliki programskoistraživački i teorijsko-metodološki izazovi.
30 V. o tome više u D. Oraić: »Aleksandar Flaker i Zagrebačka škola«, u: Oko književnosti: osamdeset godina Aleksandra Flakera, ur. J. Užarević, Zagreb, 2004, str. 21–38, te u mom radu »Kultur – ein vernachlässigter Begriff am Anfang der modernen kroatischen Literaturwissenschaft«, u: Kultur in Reflexion: Beiträge zur Geschichte der mitteleuropäischen Literaturwissenschaften, ur. E. Kulcsár Szabó i D. Oraić Tolić, Wiener Arbeiten zur Literatur, 24/2008, str. 57–69. 31 D. Duda: Kulturalni studiji: ishodišta i problemi, Zagreb, 2002; D. Šporer: Novi historizam: poetika kulture i ideologija drame, Zagreb, 2005. 32 M. Beker: Komparativna književnost, Zagreb, 1995, str. 32.
O problemu »images« i »mirages« i njihovu istraživanju u okviru komparativne književnosti Hugo Dyserinck
Metodološke razlike u mišljenjima zasigurno se često precjenjuju ili toliko angažiraju sudionike da oni naposljetku »pravom« istraživanju ne poklanjaju dovoljno pažnje. Upozorenja na takvu opasnost ne nedostaje. Za razliku od toga, čini se da se mnogo rjeđe razmišlja o drugoj opasnosti, koja bi bila u tome da se metodološke diskusije drže tako neugodnima pa ih se najradije naprosto izbjegava, ne bi li se onda uhvatilo u koštac s istraživanjem samih predmeta. Pritom dotični metodološki problem, doživljen kao suvišan, više nije predmetom rasprave, što onda opet lako može voditi tome da i u metodologiji i u samom predmetnom istraživanju ostaju neiskorišteni vrijedni poticaji. To posljednje čini nam se u velikoj mjeri točnim za kompleks pitanja koji je prije nekoliko godina bio u središtu pozornosti komparativne književnosti, a danas je iz prednjeg plana potisnut u pozadinu naše struke. Mislimo pritom na istraživanje književne »slike o stranoj zemlji«, tj. onih »mirages« odnosno »images«, što su ih nedugo nakon kraja Drugog svjetskog rata predstavnici francuske komparatističke škole predložili kao važne nove objekte istraživanja.1 U raspravi La Littérature Comparée,2 zamišljenoj kao mali priručnik, otišao je 1951. godine Marius-François Guyard tako daleko da je problemu kako vidimo strane zemlje (l’étranger tel qu’on le voit) posvetio čitavo poglavlje i promovirao taj istraživački smjer kao novo i posebno perspektivno područje rada komparativne književnosti. Govorio je o »novoj točki gledišta« (str. 110), sa zadovoljstvom 1 Francuske izraze »image« (slika) i »mirage« (opsjena, varka, iluzija, lažna slika, iskrivljena slika) Dyserinck u svom tekstu konzekventno ostavlja u izvornom obliku i u navodnim znakovima, ugrađujući ih često u tipično njemačku složenu tvorbu »image«-und-»mirage«-Forschung (istraživanje slike i iluzije/iskrivljene slike). I u ovom se prijevodu zadržavaju spomenuta dva francuska izraza, premda se oni u sintaktičkom pogledu ne uklapaju u hrvatski tekst tako skladno kao u njemačkom izvorniku. Razlog za takvo prevoditeljsko rješenje leži u činjenici da se termin »mirage« zbog neželjenih negativnih vrijednosnih konotacija nije ustalio u kasnijoj imagološkoj literaturi (za razliku od »image« – njem. Bild, Vorstellung; engl. image; hrv. slika, predodžba). Dyserinckova će sintagma image-und-mirage-Forschung već godinu dana nakon objavljivanja ovog teksta biti zamijenjena kasnije općeprihvaćenim terminom »imagologija«. 2 Presses Univ. de France, Pariz (Collection Que sais-je?). Dalje citiramo prema prvom izdanju.
24
Hugo Dyserinck
tvrdio da je porast interesa za tu istraživačku granu već omogućio »promjenu perspektive« i »pravi procvat komparativne književnosti« (str. 111), a naposljetku je zaključio da bi s tim u vezi valjalo istražiti i »pitanja čija važnost prelazi granice same književnosti« jer: »odgovoriti na njih znači naučiti narode da se uviđajući svoje iluzije bolje upoznaju« (str. 119). Kao što je poznato, Guyardova je teorija bila dodatno osnažena time što je njegove ideje u jednom predgovoru podržao njegov učitelj, glasoviti francuski komparatist Jean-Marie Carré (njegovu je knjigu Les écrivains français et le mirage allemand, [Francuski pisci i lažna slika o Njemačkoj, 1947] Guyard naveo kao uzoran primjer novog istraživačkog smjera). Što se tada dogodilo u stručnim je krugovima dobro poznato: vodeći američki komparatist René Wellek reagirao je u drugom svesku časopisa Yearbook of Comparative and General Literature (1953) kritikom razvoja francuskog shvaćanja komparativne književnosti, koja je imala širok odjek,3 a onda se još jedanput, na drugom kongresu ICLA (Chapel Hill, 1958), sa svom žestinom okomio na ono što je smatrao stranputicom, kako u dosadašnjem francuskom načinu rada tako i u njihovim novim prijedlozima.4 Pritom je dotaknuto i pitanje »slike strane zemlje«, štoviše, ono je činilo središnji dio rasprave. Wellek je, između ostalog, istaknuo opasnost od zastranjenja kakvo je doživjela Stoffgeschichte te oštro upozorio na mogućnost da bi se komparativna književnost, bude li prihvatila prijedlog Guyarda i Carréa, mogla razviti u neku vrstu pomoćne znanosti u službi međunarodnih odnosa. Zaključio je da istraživanja »mirages« i »images« koja preporučuju Carré i Guyard uopće ne pripadaju djelokrugu znanosti o književnosti. U skladu s načelnim i programskim karakterom te kritike, koja je, kako je poznato, sezala mnogo dalje od samog problema kako vidimo strane zemlje, počelo se tada ponegdje u stručnim krugovima miriti s time da će u budućnosti postojati dvije komparatističke »škole« – francuska i američka. I dok je daljnji razvoj na međunarodnoj razini pokazao da je strah od raspada na dvije zemljopisno određene škole sve manje opravdan, s druge je strane bilo jednako uočljivo kako je problem »slike strane zemlje« postajao sve marginalniji. Drugim riječima, u određenim se krugovima sve više nastojalo isključiti istraživanja »mirages« i »images« iz komparativne književnosti, dok se istodobno u drugom »taboru«, uz još jače naglašavanje socioloških i političkih interesa, nastavljalo putem koji je zacrtao Carré, ne mareći pritom mnogo za Wellekovu kritiku i njegova upozorenja. 3 »The Concept of Comparative Literature«, u: Yearb. Comp. Lit., 2 (1953), str. 1. i d. 4 »The crisis of Comparative Literature«, u: Proc. Second Congress ICLA, Chapel Hill 1959, str. 149. i d.
O problemu “images” i “mirages” i njihovu istraživanju u okviru komp. književnosti 25
Takav dvostruki razvoj s tendencijom razdvajanja nipošto nije bio poželjan jer umjesto da se ostalo pri pravom problemu, kako ga je bio postavio Wellek, stajališta su se sve više razilazila i čitava je stvar ostala u osnovi neriješenom. Pritom je prijedlog istraživanja »slike strane zemlje« što su ga bili iznijeli francuski komparatisti otvorio neke posve nove perspektive, koje bi pri punom priznavanju wellekovskih zamjerki Carréu bile zavrijedile da se o njima povede više računa. S druge pak strane, u Wellekovim se stajalištima krio čitav niz poticaja koji su u daljnjoj raspravi te možda na način svojevrsnog srednjeg puta mogli djelovati mnogo pozitivnije i plodonosnije nego što je to dosad bio slučaj. Naime pitanje koje se moralo razjasniti ni u kojem slučaju nije bila alternativa između metode što ju je Carré primijenio u knjizi Les écrivains français et le mirage allemand i potpunog odustajanja od istraživanja književne »slike strane zemlje«; ono je prije trebalo glasiti ovako: Ima li istraživanje »mirages« i »images« za znanost o književnosti općenito te posebno za komparativnu književnost bilo kakav smisao koji nije primarno vezan uz sociologiju, psihologiju naroda i politiku, tj. postoje li istraživanja »mirages« i »images« koja se u sklopu autonomno mišljene komparativne književnosti pokazuju potrebnima ili čak nužnima? Ostali pokušaji, koji su se u debati između »američkog« i »francuskog« stajališta nastojali posredovati ili umiješati s namjerom da se stvari razjasne, nisu imali smisla niti bi ga imali danas. Naime, pokušaji da se način rada što ga je zastupao Carré u cijelosti obrani od Wellekovih prigovora mogli su naposljetku ipak voditi samo tome da se pod imenom komparativne književnosti razvije istraživačka grana koja, doduše, ima svoje značenje, ali isto tako nema puno veze sa znanosti o književnosti, kao što je nemaju, primjerice, ni sociologija ni psihologija naroda kad se služe književnom građom. Ta tvrdnja, usput rečeno, ne znači omalovažavanje istraživanja »mirages« i »images« metodologijom sociologije ili psihologije naroda. Osim toga, i književni povjesničar treba zadržati pravo da se bavi takvim istraživanjima; treba mu dopustiti da, polazeći od svojih specijalističkih znanja, zakorači u polje koje leži izvan njegova vlastitog predmetnog područja, osobito kad vjeruje – a često vjeruje s pravom – da, primjerice, na taj način može pridonijeti boljem poznavanju naroda, štoviše, njihovu boljem uzajamnom razumijevanju. Usto ne možemo zanemariti ni argument prema kojem istraživanja psihologije naroda i sociologije na području stereotipa i oblikovanja mnijenja konačno mogu biti cjelovito provedena tek onda kad se uključe i rezultati istraživanja književne povijesti, tj. kad i književni povjesničari budu spremni dati svoj doprinos.5 No sve to nije važno za glavno pitanje koje su otvorili dotični, u osnovi potpuno ispravni Wellekovi argumenti. Ono o čemu je sada u prvom redu riječ jest razjašnjenje spomenutog pitanja, na koje još uvijek nema odgovora. A odgovor bi, prema mom 5 Usp. između ostalog Abel Miroglio: La Psychologie des Peuples, Pariz, 19622, poglavlje 2.
26
Hugo Dyserinck
mišljenju, mogao biti potvrdan jer ipak postoje mogućnosti istraživanja »slike strane zemlje« koja se odupiru i najozbiljnijim prigovorima o zastranjenjima i koja se u interesu daljeg napretka književnoznanstveno zasnovane komparatistike više ne smiju zanemarivati. Kao prvo, ovdje želimo utvrditi da postoje dokazivi slučajevi u kojima neki »mirage« ili »image« u određenom književnom djelu imaju do te mjere izraženu »djelu imanentnu« ulogu da se i pri jednoznačnom ograničenju na takozvano »unutarknjiževno« istraživanje moramo njima baviti želimo li potpuno shvatiti značenje djela i želimo li ga na odgovarajući način smjestiti u širi kontekst književne povijesti.6 Zasigurno ne postoji mnoštvo djela u kojima spomenute slike imaju takvu ulogu, ali ona ipak postoje i u određenim se epohama književne povijesti javljaju češće nego u drugima. Romantizam poznaje takve »mirages«, a susreću se i u književnosti 20. stoljeća. S tim u vezi htjeli bismo se ukratko pozabaviti primjerom koji nam se u svakom pogledu čini karakterističnim: riječ je o romanu Georgesa Bernanosa Dnevnik jednoga seoskog župnika. Čitatelj će se prisjetiti mnogih razgovora između mladog seoskog župnika, načetoga bolešću, i njegova starijeg kolege, »realističnog«, »životu doraslog« župnika iz Torcyja. Ono što se odigrava među dvojicom svećenika jest, bez sumnje, iznimno važan element tragičnog procesa koji čini sadržaj knjige. Srž onoga što župnik iz Torcyja kaže mladom svećeniku u tim razgovorima i onoga što više od svega čini razliku između dva načina mišljenja i dvije naravi jest svojevrsni »image«, odnosno »mirage«. Župnik iz Torcyja zapravo ne propušta ni jednu priliku da svoja shvaćanja o problemima o kojima se raspravlja obrazloži činjenicom ili barem dovede u vezu s time da je on Flamanac. Župnik iz Torcyja već se u prvom razgovoru, u kojem želi potaknuti svog mlađeg partnera na veću životnu hrabrost i prihvaćanje života, poziva na svoje flamansko podrijetlo. Pred slikom što je »prikazivala jednog bucmastog, ružičastog Malog Isusa, između vola i magarca«,7 starim poklonom svoje kume kojemu je posebno privržen, pričajući o sebi samome, na najbolji način daje karakterizaciju Flandrije i Flamanaca: 6 U vezi s tim možda je prikladno napomenuti da je amsterdamski germanist Herman Meyer još 1950. u predavanju »Slika Nizozemca u njemačkoj književnosti« (u: Forsch.probleme der Vgl. Lit.-gesch., Tübingen, 1951, 171. i d.) upozorio na to da osim slika značenje kojih je čisto sociološke prirode postoje i takve koje jednoznačno pripadaju onoj »autonomnoj stvarnosti«, naime samom umjetničkom djelu. 7 Journal d’un Curé de Campagne, Pariz 1947, 18. [Svi navodi iz romana Georgesa Bernanosa Dnevnik jednog seoskog župnika preuzeti su iz hrvatskog prijevoda Svevlada Slamniga, Zagreb, 1969; prvi broj iza navoda odnosi se na stranicu izvornika, a broj u uglatoj zagradi na stranicu prijevoda, op. D. D.].
O problemu “images” i “mirages” i njihovu istraživanju u okviru komp. književnosti 27 Ja sam, dečko dragi, iz Flandrije, iz zemlje gdje ljudi mogu dobro popiti i pojesti, – gdje ima svega… Vi nemate pojma, vi, garavi prosjaci iz Bulonje, koji čučite u kolibama od blata, kako je Flandrija bogata, kako je darežljiva njena zemlja crnica! Nije preporučljivo očekivati od nas umilne svete riječi koje bi rasplakale pobožne damice, ali ima i kod nas mistika, i to dosta, mladi prijatelju! Ali ne sušičavih mistika! Života se ne bojimo: naša je krv dobra, rumena, obilata, vrlo gusta; oh, kako bije u sljepoočicama kad se napunimo borovnice ili kad nam ljutina udari u glavu… kad se Flandrijac naljuti mogao bi šakom vola ubiti… još je toj toploj, crvenoj krvi dodana primjesa plave španjolske krvi, ne mnogo, naprstak, tek da brže usplamti! (18–19 [=17])
U razgovoru u drugom dijelu, u kojem se razmatra problem društvene nepravde, stoji između ostalog i ovo: »Mi Flandrijci (sic!) nemamo vodu u žilama i ne znamo šta je pokornost. Sjeti se historije! Plemići i bogataši nikada nam nisu zadavali straha.« (72 [=55]) Oko tih misli razvijaju se zatim razmatranja župnika iz Torcyja o dvama pokretima koji se u njegovu misaonom svijetu očigledno pojavljuju kao dvije najvažnije pobune protiv prave ili tobožnje nepravde, naime o socijalizmu, odnosno komunizmu te o protestantizmu. Kao Flamanac, kojemu je revolt »u krvi«, pokazat će razumijevanje za te pokrete. On, dakle, odbija paušalno suditi o tome što su Sovjeti poduzeli kako bi promijenili društvene odnose (»Ruse ne smatram gorima od drugih«; 61–62 [=48]). Pobliže pojašnjavajući svoje stajalište, reći će o njima: »oni su Flamanci dalekog sjevera« (62 [=48]). Podjednako tolerantno stajalište pokazat će i prema protestantizmu. Njegovo razumijevanje za pobunu u ime pravednosti omogućuje mu, barem tako on misli, da shvati mladog Luthera. Na pitanje moli li se i za Luthera (kratko prije toga je rekao da se godinama svakog dana molio za Maksima Gorkog, 64 [=50]), odgovorio je: »Svakodnevno. Uostalom, ja se također zovem Martin, kao i on« (74 [=57]). U jednom kasnijem razgovoru citira na jednom mjestu i Ruysbroecka: »Ruysbroecka Divnog, koji je bio Flamanac kao i ja« (115 [=83]). Ono o čemu se tu radi zapravo je dobro poznat »image« tj. »mirage«, odnosno slika u kojoj se Flandrija pojavljuje kao zemlja pršteće životne snage i životne radosti, u kojoj se ljudi »ne daju obeshrabriti« i k tome još svoju životnu hrabrost, ukorijenjenu u pretežito agrarnoj infrastrukturi, znadu povezati s dubokom ili pak naivnom religioznošću na posebno pitoreskan način – i sve to očito tako da u susjednim zemljama izaziva čuđenje. Taj flamanski »mirage« – kako bismo ga htjeli nazvati – koji se najčešće pojavljuje u jednostavnom obliku tobože specifičnog flamanskog dvojstva senzualnost/misticizam, jedna je od najraširenijih i najuspješnijih »slika o drugoj zemlji« koje postoje u Europi. To je artificijelna slika, koja je dijelom proizišla iz flamanskog slikarstva 16. i 17. stoljeća, a dijelom je proizvod nacionalnih i regionalnih težnji u belgijskom slikarstvu i književnosti
28
Hugo Dyserinck
(kako francuskoj, tako i u flamanskoj) u 19. i 20. stoljeću. Tim se međuovisnostima ovdje ne trebamo pobliže baviti. U svakom je slučaju jasno da je Bernanos, koji je dio mladosti proveo u sjevernoj Francuskoj, nedaleko od francuskog dijela Flandrije, taj »mirage« preuzeo takoreći kao uzorak. Znakovito je također (i za književne »mirages« vrlo karakteristično) da si Bernanos dopušta veliku slobodu glede nekih konkretnih detalja: župnik iz Torcyja kao mjesto svog podrijetla označava kraj oko Poperinghe (okrug u belgijskoj provinciji Zapadna Flandrija); on pripovijeda da ga je otac na svećeničko školovanje poslao najprije u Saint-Sulpice (dakle u Pariz) i zatim ga je, nakon što se pokazao nepodobnim za, po svoj prilici, žaljenja vrijedne metode koje su se tamo primjenjivale, povukao natrag te ga je njegov biskup (»ponijevši i preporuku jedne naše pratetke, poglavarice reda sestara od Pohođenja u Namuru«, 20 [=18]) primio u svećenički seminar nadležan za to područje itd. Ukratko: odnosi se prikazuju tako kao da u vrijeme mladosti župnika iz Torcyja između Francuske i Belgije nije bilo ni političke ni crkvenopravne granice. Također, čini se da se Bernanos ni najmanje nije brinuo o tome rabi li riječ Flandrija za industrijalizirani francuski Département du Nord ili za pretežito agrarne flamanske provincije u Belgiji. To je naprosto uobičajeni postupak: pri primjeni nekog »mirage« u širokim potezima, ne osvrtati se na samu realnost. Valja dodati još nešto: to da upravo jedan Flamanac, a ne neki »tipični« predstavnik ikoje druge francuske provincije, iskazuje razumijevanje za socijalizam i komunizam, i to još izrijekom kombinira (premda za to nema izravnog povoda) s priznanjem vlastita razumijevanja za Luthera, također ne bi smjelo biti slučajno. Čovjek sa sjevera, sklon pobuni i revoltu, i pritom pun razumijevanja za protestantizam, možda čak i otvoren za nj, koji k tome još pokazuje srodnost sa slavenskim (!) svijetom – upravo tu sliku dobro poznajemo iz djela pisaca kao što su Charles Maurras, Henri Massis, Léon Daudet itd., tj. predstavnika ekstremno desnog i restaurativno orijentiranog krila francuskog katoličkog duhovnog života na prije lazu stoljeća i u prvoj polovici 20. stoljeća, koje je svoj politički izraz našlo u Action Française, dakle u pokretu s kojim je Bernanos održavao bliske kontakte i koji je do 1932. otvoreno simpatizirao. Odatle bi – tj. iz slike potaknute latinskim kultom rase koji francuskom svijetu suprotstavlja germansko-slavenski svijet, u kojem pobuna i protestantizam (također romantika kao pobuna protiv klasike) imaju svoje istinsko uporište – mogle potjecati i djelomično iznenađujuće poveznice u razmišljanjima župnika iz Torcyja, posebice paralela Flandrija–Rusija. Tako se struktura slike o Flandriji župnika iz Torcyja preklapa s glavnim elementima slike o germansko-slavenskom prostoru u razmišljanjima Action Française i njoj srodnim strujanjima. Samo u jednom pogledu postoji bitna razlika: dok je predznak za navedena »tipična« svojstva kod jednog Maurrasa, Massisa, Daudeta itd. u osnovi
O problemu “images” i “mirages” i njihovu istraživanju u okviru komp. književnosti 29
negativan, kod Bernanosa je on dijelom izrazito pozitivan. Je li možda riječ o pojavi koja je povezana s njegovim raskidom s Action Française? No ostavimo sad to, jer za utvrđivanje uloge koju »mirage flamand« igra u Dnevniku jednoga seoskog župnika to i nije presudno. Ne računajući slučajeve u kojima se istraživanje »mirage« i »image« mogu cjelovito provesti bez odricanja od interpretacije književnog djela kao glavne djelatnosti, postoje i istraživačke zadaće koje, doduše, s obzirom na svoj pretežito književnosociološki karakter leže izvan užeg područja »imanentnog proučavanja književnosti«, ali još uvijek nedvojbeno pripadaju znanosti o književnosti u širem smislu. Upravo podrobnije razmatranje određenih slabosti u J.-M. Carréovu Les écrivains français et le mirage allemand kao i pojedini problemi koji u tom djelu nisu obrađeni mogli bi nam poslužiti kao smjerokazi. Što je Carré u konačnici želio postići svojom knjigom? Htio se uključiti u raspravu o budućem uređenju njemačko-francuskih odnosa, koja je u prvim godinama nakon Drugog svjetskog rata bila ponovno na dnevnom redu. Njegova je polazna točka bila pritom Mme de Staël, kojoj je predbacio da je u Francusku uvela pogrešnu sliku Njemačke, zahvaljujući čemu su se još dugo nakon romantizma promicale stanovite neprimjerene francuske simpatije za tu zemlju. To je, međutim, bio cilj za koji možemo imati razumijevanja imamo li na umu okolnosti u kojima je knjiga nastala, ali i koji daleko nadilazi granice znanosti o književnosti. Osim toga, velik dio knjige obrađuje sliku Njemačke u povjesničara, filozofa ili čak političkih pisaca. Pa i tamo gdje je doista riječ o pjesnicima, bavi se Carré mnogo više njihovim osobnim sudovima o Njemačkoj nego slikom Njemačke u njihovim djelima. Ukratko, pravi književni element stoji u ionako ne baš opsežnoj raspravi nedvojbeno tek na drugom mjestu. No »mirage allemand«, što ga je Carré uzeo kao polazište, bez sumnje je pretežito književnog podrijetla, i on se ponajprije razvio u sklopu interesa za književnost. Kao književni povjesničar Carré se stoga mogao sasvim ograničiti na određene aspekte, koji bi onda s jedne strane pridonijeli jednoznačnom književnoznanstvenom prikazu, i kojima bi se, s druge strane, iscrpnije obradili određeni strogo književnoznanstveni problemi. To u stanovitoj mjeri vrijedi već i za samo podrijetlo dotične slike, a posebno i za možda mnogo važnije pitanje dometa njezina djelovanja. Riječ je tu najprije o problemu raširenosti »mirage allemand« za dugog razdoblja punog promjena, obrade kojeg se poduhvatio Carré. On je krenuo sa stajališta da su krive predodžbe o Njemačkoj što ih je potaknula Mme de Staël bile suodgovorne za razvoj francuske politike prema toj zemlji, koja je u porazima 1870. i 1940. dosegnula najnižu točku. Što je, međutim, bilo točno u toj predodžbi? Danas, kad je sociologija književnosti svoj interes u velikoj mjeri usmjerila na odnos
30
Hugo Dyserinck
djela i čitatelja i već razvila prikladne metode za odgovarajuće istraživanje problema o kojima je ovdje riječ, sigurno bi bilo korisno utvrditi na koji način takva »slika o drugoj zemlji« zapravo utječe na izvanknjiževne sudove i predrasude. Pritom bi u našem slučaju poseban naglasak najprije trebalo staviti na čisto književni aspekt nekog »mirage«, a tek onda postaviti pitanje o njegovu izvanknjiževnom dosegu. Ako je neki književni »image« tj. »mirage« doista imao konkretan utjecaj na javno mnijenje, onda to, naravno, može biti legitiman predmet književnoznanstvenog istraživanja jer ono uključuje i djelovanje i genezu književnog djela. U tom je slučaju, međutim, zadaća književnosociološkog istraživanja dokazati način djelovanja, a ne, kao u slučaju nekih zastranjenja Stoffgeschichte, bez promišljanja naprosto navoditi »images« i »mirages« i dovoditi ih u uzajamnu vezu, ne pitajući se pritom što je tu doista važno, a što nije. To znači da će takva istraživanja biti uistinu književnoznanstvena i razlikovati se od pukog prikupljanja građe tek u trenutku kada pravilno postave pitanje o djelovanju i pridonesu odgovoru na nj. Zasigurno nije uvijek lako povući granicu između takva književnosociološkog istraživanja »image« i »mirage«, koje je legitiman sastavni dio sveobuhvatne znanosti o književnosti, i onih istraživanja koja su primarno sociološka i koja književnost uzimaju samo kao građu. Ali da postoje određeni putovi kojima uspješno mogu kročiti književni znanstvenici, a da pritom ne prijeđu granicu vlastitog predmetnog područja, dokazuje najnovija književna sociologija. S tim u vezi dovoljno je uputiti na prijedloge što ih je u najnovije vrijeme više puta iznosio Robert Escarpit. Tko se, međutim, unatoč svemu koleba kročiti tim putovima, bilo stoga što drži nemogućim jasno povlačenje granice prema čistoj sociologiji ili zato jer spomenutu dimenziju osjeća kao proboj iz prostora vlastite nadležnosti, njemu se otvara drugo područje, o čijoj pripadnosti znanosti o književnosti ne bi trebalo biti sumnje: riječ je o problemu uloge koju, uslijed utjecaja na čitateljsku publiku, »images« i »mirages« imaju pri širenju nacionalnih književnosti izvan prostora njihova nastanka. Na koncu, predodžba o drugoj zemlji zapravo uvjetuje širenje književnosti dotične zemlje u svim onim zemljama gdje je ta slika imala uspješan prijam. Primijenjeno na Carréov mirage allemand to znači da bi se trebalo istražiti na koji je način tijekom svih tih godina na dotičnu predodžbu o Njemačkoj utjecalo širenje njemačke književnosti u Francuskoj (misli se osobito na problem izbora prijevoda). Nema sumnje da je plasman njemačke književnosti u velikoj mjeri, vjerojatno više nego u drugim zemljama, ovisio o varijanti slike Njemačke koja je trenutačno bila »u modi«. Uostalom, u okviru međunarodnih književnih odnosa dosta je takvih pojava. Jedan od najzanimljivijih primjera jest činjenica da je spomenuti mirage flamand bio jedan od najvažnijih razloga za uspjeh nekih regionalno orijentiranih autora južnonizozemske, tj. flamanske književnosti na njemačkom govornom području,
O problemu “images” i “mirages” i njihovu istraživanju u okviru komp. književnosti 31
dok su drugi, djelomice daleko važniji nizozemski pisci (kako iz Holandije tako i iz Flandrije) ostali u Njemačkoj neprevedeni i time praktično nepoznati. Autori kao što su Timmermans, Streuvels i neki drugi zapravo su točno odgovarali predodžbi o Flandriji i Flamancima koja se već preko starije tradicije bila učvrstila u širokim slojevima njemačkog čitateljstva i tamo postigla određene simpatije. Oni su ispunjavali očekivanja što su ih o flamanskoj književnosti, kao samostalnom kamenčiću europskog književnog mozaika, njegovali najširi krugovi čitateljske publike. Holandskim je autorima u tom pogledu bilo neusporedivo teže. Oni nisu mogli biti počašćeni samosvojnim nacionalnoknjiževnim karakternim crtama za koje bi postojalo odgovarajuće plodno tlo. I flamanskim se autorima koji nisu odgovarali predodžbama o samosvojnosti moglo dogoditi da njemačkoj čitateljskoj publici ostanu posve nepoznati. Vjerojatno nema bolje ilustracije za to od činjenice da Flamanac Paul van Ostaijen, koji pripada krugu najvažnijih autora što ga je u prvoj polovici 20. stoljeća iznjedrio općenizozemski jezični prostor, praktički nije imao udjela u slavi svojih zemljaka na njemačkom govornom području. On se, kao internacionalni avangardist par excellence, naprosto nije uklapao u sliku, ideju o tome što je zapravo Flandrija. Da je »mirage« bio drukčiji – što, uostalom, u potpunosti pripada području mogućeg – mogao je i val uspjeha poprimiti sasvim drukčiji oblik. Kad tvrdimo da kod Jean-Marie Carréa nije riječ o takvim aspektima istraživanja »mirage« i »image«, tada smo, dakako, potpuno svjesni toga kako ne bi bilo pravedno prigovarati raspravi objavljenoj 1947. da joj nedostaju određene dimenzije, koje ili u ono vrijeme još nisu prodrle u prostor istraživačkih interesa ili ih je pak autor svjesno izostavio. Pitanje djelovanja književnosti na šire slojeve čitateljstva počelo je zapravo tek odnedavno privlačiti veću pozornost. A što se tiče pitanja mogućeg utjecaja njemačkog »mirage« na širenje njemačke književnosti u Francuskoj, razumije se da ga je Carré izostavio iz svoje rasprave jer mu je bilo stalo samo do toga da dokaže određene predodžbe o Njemačkoj među nekim Francuzima te da ispita njihov politički domet. Doduše, Carréu nedostaje još jedan element, zbog čega mu ipak smijemo uputiti stanoviti prigovor. Mislimo na činjenicu da on ni unutar svog ograničenog izbora nije rasvijetlio sliku Njemačke koja vuče podrijetlo od Mme de Staël, kao ni djelovanje te slike kako među njezinim pristalicama tako i među njezinim protivnicima. Velik uspjeh predodžbe o Njemačkoj Mme de Staël, pokazalo se, bio je zapravo u tome što su prije svega francuski kritičari, koji su poslije za razliku od nje odbacili Njemačku, to uglavnom činili prema istom modelu kakav je ona bila zacrtala u De l’Allemagne. Ako su čimbenici poput romantike, protestantizma, težnji prema obnovi i sl. bili kod nje pozitivno vrednovani, tada su oni kod većine njezinih protivnika (usp. također gore spomenutu sliku Njemačke kod pisaca kao
32
Hugo Dyserinck
što su Maurras, Lasserre, Daudet, Massis itd.) odsad vrijedili kao specifično njemačka svojstva koja treba osuditi i suzbijati. Pritom je sve kulminiralo u glavnom argumentu kako je Mme de Staël previdjela da Njemačka već u njezino vrijeme nije više bila miroljubiva, u sebe povučena zemlja, nego da se već nalazila na putu da postane izrazito agresivna i ratnički nastrojena sila. S obzirom na spomenute problemske komplekse, Carré se ograničio na to da pokaže kako su se mnogi francuski pisci divili Njemačkoj jer su bili zavedeni zabludama Mme de Staël (uostalom, odatle »mirage«, a ne naprosto »image«), te je istodobno isticao svoje simpatije za one koji su se očitovali protiv »njemačke opasnosti«. No u oba tabora koja je obrađivao Carré u velikoj se mjeri zapravo radilo o slici Njemačke koja od svog postanka kod Mme de Staël nije bila samo jednostrana nego i u samoj svojoj strukturi pogrešna, tj. pojednostavljena. Na to Carré, međutim, nije svratio pozornost. Upravo suprotno: na više se mjesta teško oteti dojmu, posebno tamo gdje je hvalio određene autore koji su se kritički postavili prema Njemačkoj, da se čak i on sam trajno zapetljao u tu sliku Njemačke te da upravo zbog ograničenosti na pitanje prihvaćanja ili odbijanja tog »mirage« nije više bio u stanju gledati preko njegovih usko zacrtanih granica. Upravo ti, u kritičara dokazani nedostaci konzekventnog rasvjetljavanja »mirage« navode nas nehotice na razmišljanje o daljnjoj važnoj i strogo književnoznanstvenoj dimenziji istraživanja »image« i »mirage«, koja čini područje na kojem, uz ovakav način istraživanja, treba obaviti još neke zadaće: mislimo na ulogu koju »image« i »mirage« imaju u književnoj kritici i znanosti o književnosti. Kad je Guyard 1951. izložio pledoaje za bavljenje problemom kako vidimo strane zemlje, zaključio ga je sljedećim, već spomenutim riječima: »odgovoriti na ta pitanja znači naučiti narode da se, uviđajući svoje iluzije, bolje upoznaju«. Mi vjerujemo, naprotiv, da znanost o književnosti može pronaći korisnu zadaću u tome da takve iluzije istražuje i otkriva unutar vlastita područja kako bi ih se jednog dana u potpunosti oslobodila. Ne može se poreći činjenica da postoji mnoštvo književnokritičkih i književnopovijesnih radova u kojima nailazimo na određene »images« i »mirages« koji bi trebali poslužiti tome da razjasne navodna karakteristična obilježja književnih djela, a zapravo su rezultat predrasuda i drugih neutemeljenih tvrdnji. Poznajemo bilo otvorena bilo tek aluzivno iznesena upućivanja na tobože tipično njemačko u njemačkoj književnosti, čime se tako rado etiketiraju neki njemački autori u određenim nenjemačkim stavovima; jednako tako i mnoga omiljena upućivanja na »tipično« ili »bitno« francusko, koja su prodrla čak u neke priručnike francuske književne povijesti objavljene izvan Francuske, a da pritom njihovi autori nisu nimalo posumnjali u smisao upotrijebljenih riječi i pojmova.
O problemu “images” i “mirages” i njihovu istraživanju u okviru komp. književnosti 33
Karakterističan je primjer za to – da se još jednom vratimo na sliku Flandrije – ono što se od druge polovice 19. stoljeća pisalo o posebnom položaju književnosti na francuskom jeziku unutar flamansko-belgijskog prostora. Spomenuti »mirage flamand« tu se susreće gotovo na svakom koraku, počevši od Taineova učenika Alberta Heumanna do njemačkih književnih povjesničara ili publicista kao što su Johannes Schlaf, Kurt Glaser, Otto Forst-Battaglia ili mladi Stefan Zweig.8 Svi su oni pod utjecajem, tj. pod magijskom moći Taineove teorije o rasi, okolini i historijskom trenutku, i bez sustezanja se služe, ne računajući rijetke izuzetke, terminologijom (djelomice izrazito »rasističkom«) proizišlom iz šablonskih predodžbi i ideoloških čimbenika. To u konačnici nije pridonijelo samo tome da se čak i u priručnicima održala iskrivljena slika te književnosti nego je time također bio zapriječen put istinskom istraživanju samosvojnosti te skupine autora. Razumije se samo po sebi da tu pripada i pojava koja je u 20. stoljeću stupila na scenu pod imenom »narodnosnog« (völkisch) razmatranja književnosti. I to zastranjenje znanosti o književnosti pripada povijesti infiltracije »images« i »mirages« u književnoznanstvene metode, premda je tu češće riječ o prosuđivanju književnosti vlastita naroda. To što se odigralo u tom području, također nam zorno pokazuje da bi bilo pogrešno zatvarati oči pred postojećim problemskim kompleksima. Nakon što su »narodnosne« i rasnoteorijske predodžbe u njemačkoj znanosti o književnosti u razdoblju 1933–1945. još jedanput doživjele puni procvat, nakon Drugog svjetskog rata vjerovalo se da će se ta pitanja najlakše riješiti tako da ih se zajedno s »rasnim učenjem« Trećeg Reicha proglasi poglavljem sretno prevladane prošlosti. U stvarnosti ta pojava seže – kao što znamo – mnogo dublje u prošlost. Također, ne može biti govora o tome da se ona razvila samo u jednoj zemlji i samo pod određenim političkim pretpostavkama, niti da je na međunarodnoj razini s godinom 1945. doista u potpunosti prevladana. Uostalom, ona je u svojim počecima, zajedno s Taineovim teorijama i njegovim nastavljačima, bila dijelom sociologije književnosti u smislu da je u duhu pozitivizma 19. stoljeća tražila infrastrukturne elemente književnosti da bi se onda, velikim dijelom i pod utjecajem događaja svoje epohe, uhvatila u zamku »rasne« misli. Ulaženje u trag »mirages« i »images« koji su tu nastupili moglo bi pridonijeti zaštiti budućih istraživanja vlastita karaktera neke nacionalne književnosti ili njezinih pojedinačnih struja od remetilačkog utjecaja ideoloških ili sličnih znanstveno osporivih mišljenja. Drugim riječima: istraživanje književne »slike strane zemlje« (kako suočavanjem sa stvarnošću tako i ulaženjem u trag duhovnopovijesnim 8 Usp. moje članke »Zur Sonderstellung der französisch schreibenden flamischen Autoren der Generation von 1880«, Die neueren Sprachen, n. s. 13 (1964), 468 i d., te »De Fransschrijvende Vlaamse auteurs van 1880 in de spiegel der Franse en Duitse literaire kritiek«, Spiegel der Letteren 8 (1964/65), 9. i d.
34
Hugo Dyserinck
procesima iz kojih dotična slika proistječe, itd.) moglo bi u velikoj mjeri pridonijeti daljnjoj deideologizaciji književnoznanstvenih metoda. Rezimirajmo. Tri su razloga za daljnje proučavanje »images« i »mirages«: 1. njihova prisutnost u nekim književnim djelima 2. uloga koju imaju pri širenju prijevoda ili izvornih djela izvan prostora vlastite nacionalne književnosti 3. njihova pretežito remetilačka prisutnost u samoj znanosti o književnosti i književnoj kritici. U suprotnosti s nekim komparatističkim metodama koje su se dosad primjenjivale za obradu »images« i »mirages«, ta tri zacrtana puta u svakom slučaju smiju polagati pravo na atribut »književnoznanstveni«. Međutim, postavlja se pitanje pripada li to književnoznanstveno bavljenje »slikom strane zemlje« disciplini »komparativna književnost« u strogom smislu riječi. Drugim riječima, ne radi li se tu o zadaćama koje se jednako dobro mogu pribrojiti djelokrugu tradicionalne nacionalnoknjiževne struke? U slučaju istraživanja »slike strane zemlje« kao sastavnog dijela književnih tekstova mišljenje o tome može biti podijeljeno. S punim se pravom može primijetiti da za takvu analizu nije nužno potreban »književni komparatist«. Upravo naš primjer, koji se bavi ulogom »mirage flamand« u Bernanosa, govori prije u prilog spomenutoj primjedbi nego protiv nje. Riječ je bez sumnje o temi koju može obraditi romanist (tj. stručnjak za francusku književnu povijest), a da se pritom nije prisiljen baviti izvanfrancuskom književnošću. Odlučujući argumenti protiv te primjedbe očito se pojavljuju tek onda kad se misli na daljnje, djelomice izvanknjiževne domete takvih slika, kao i na njihovo značenje što smo ga obuhvatili problemima spomenutim pod točkama 2 i 3. Što se tih problema tiče, ne bi trebalo biti nikakve sumnje o tome da se tu radi o zadaćama koje se nedvojbeno nalaze izvan područja istraživanja nacionalne književnosti. Zaključno valja o sveukupnoj problematici ustvrditi i sljedeće: kad su Guyard i Carré predložili istraživanje »images« i »mirages«, ujedno su upućivali na daljnje mogućnosti istraživanja unutar littérature comparée, skrojene prema točno određenom programu. Osim toga, njihov je prijedlog bio usko povezan s konstatacijom da dotad favorizirana komparatistička istraživanja međunarodnih književnih utjecaja u mnogim aspektima nisu bila zadovoljavajuća (»difficiles mener«, »souvent décevantes«).9 Treba li istraživanje »image« i »mirage« možda služiti kao sredstvo kojim će se komparativnoj književnosti, kojoj prijeti stagnacija, »promjenom 9 Jean-Marie Carré: »Avant-propos«, u: Marius-François Guyard, nav. mj.
O problemu “images” i “mirages” i njihovu istraživanju u okviru komp. književnosti 35
perspektive« osigurati samo novo područje djelovanja? U svakom slučaju, ondje uopće nije bilo riječi o nužnosti književnoznanstvenog bavljenja »slikom strane zemlje«. Nasuprot tomu, htjeli bismo ovdje zastupati mišljenje da ponuđeni pristupi, koliko god se smatrali marginalnima za našu struku – odstupajući pritom od Carréa i Guyarda i uvažavajući Wellekovu kritiku – nipošto ne pripadaju tek području mogućeg i pukim pomoćnim sredstvima struke. U skladu s današnjim općim stanjem u znanosti o književnosti, u određenoj mjeri pokazuje se nužnim posegnuti za njima. Oni su u stanju – osobito tamo gdje nesumnjivo prelaze granice istraživanja nacionalne književnosti – istaknuti nužnost komparativne književnosti uopće. S njemačkog preveo Davor Dukić
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje nacionalno-imagotipskih sustava Manfred S. Fischer
U radu se predstavlja komparatistička imagologija kao zasebna disciplina komparatistike, odnosno opće i poredbene znanosti o književnosti. Interdisciplinarna primjena njezinih rezultata, primjerice u socijalnoznanstvenim istraživanjima nacionalnih predrasuda, trebala bi, s komparatističkog gledišta, uzeti u obzir povijesnost nacionalno-imagotipskih sustava i kontekstualnu ovisnost književnih »slika stranih zemalja« kao elemente složenijih međunacionalnih uzajamnih veza kao i značenjski modificirajućih estetskih struktura. U tom se smislu može pretpostaviti, kako ilustriraju pojedini književnopovijesni primjeri, tek djelomična postojanost i univerzalnost imagotipskih sustava.
Nacionalna stajališta, predrasude i stereotipi od 1950-ih su godina u Njemačkoj središnja tema društvenih znanosti, osobito političke psihologije koja, usko povezana sa sociološkim istraživanjem, nastoji razjasniti ta tri koncepta. Dok društvene znanosti razvijaju pristupe i iznose prijedloge kako bi se uklonili negativni aspekti tih manipulaciji i eskalaciji posebno sklonih čimbenika koji ometaju svaku miroljubivu koegzistenciju nacija, njihova nastojanja stječu u našem vremenu, koje teži nadvladati negativne aspekte načina mišljenja u nacionalnim kategorijama, važno i prije svega praktično značenje za realizaciju Ujedinjene Europe. Za provedbu tog europskog mirovnog projekta doista je potreban, prema našem mišljenju, usredotočeni znanstveni napor, koji bi se trebao ostvariti interdisciplinarno. U tom smislu, nakana je ove rasprave sažeto predstaviti znanstvenicima s društvenog područja »književnu imagologiju« kao zasebnu disciplinu komparatistike, tj. opće i poredbene književne znanosti što se prakticira od početka stoljeća te implicite nabaciti pitanje, u kojem opsegu i pod kojim uvjetom »komparatistička imagologija« može biti važna za socijalnoznanstveno istraživanje nacionalnih predrasuda. Budući da komparatistika, barem na njemačkom govornom području, nije samo mlada nego je još i uvelike nepoznata akademska disciplina, bit će nužno sažeto opisati struku, njezin predmet, metode i ciljeve, to više što se na taj način mogu predočiti važnost i značenje imagologije, smisleno integrirane u komparatistiku. Ovdje nije potrebno razmatrati mnoštvo unutarnjih i posebnih književnoznanstvenih perspektiva komparatističke imagologije. Valja ponajprije osvijetliti
38
Manfred S. Fischer
njezino vanjsko značenje, tj. mogućnosti njezine uporabe u socijalnoznanstvenim disciplinama jer se smisao i korist komparatističke imagologije ne bi trebali iscrpljivati isključivo u samodostatnoj zaštiti interesa struke. Štoviše, komparatistika može u imagologiji prepoznati i ispuniti društvenopolitičku zadaću svoje discipline, tj. može se shvatiti i kao pomoćna znanost (što joj u svakom slučaju služi na čast) i što znači, ni manje ni više, nego znanost inter pares. Sam predmet postavlja tu jasan zahtjev. Preuzimanje književnoznanstveno-imagološkog materijala među znanstvenicima društvenih disciplina može biti korisno za posredovanje novih uvida, osobito s obzirom na povijesni razvoj nacionalnih slika. (Zasad ćemo još ostaviti po strani pitanje otvara li dosadašnja komparatistička obrada historijskog materijala socijalnoznanstvene vrijednosti zaključke o mogućim zakonitostima povijesnog razvoja nacionalnih slika.) Međutim, katkad vidljivo nastojanje pojedinih znanstvenika s društvenog područja da, u skladu s tradicijom humanističkih znanosti, uklope rezultate historijskih književnih znanosti u deskriptivna razmatranja pokazuje se uvijek spornim kad se pojedinačne činjenice preuzimaju atomistički da bi se, primjerice, historijski potkrijepili kontinuitet i postojanost imagotipskih sustava i struktura. U takvu se »posuđivanju« krije opasnost da se empirijsko-statističko poimanje »javnog mnijenja« samo zamijeni s odgovarajućim ispitivanjem objavljenog mnijenja, što može voditi zanemarivanju modificirajućih metodičkih i stvarnih konteksta, tj. metoda i ciljeva komparatističkog istraživanja kao i osobitosti njegovih predmeta. Nakana je ovog rada prije svega spriječiti upravo takav postupak i previde koji iz njega nužno proizlaze, pri čemu se ne ograničavamo isključivo na teoretsko-apstraktni prikaz, nego želimo na nekoliko konkretnih književnopovijesnih primjera ilustrirati troje: 1. povijesnost nacionalno-imagotipskih sustava, koji nerijetko potječu od drevnih mitova 2. književne slike strane zemlje kao elemente složenih i nadnacionalnih povijesnih međuovisnosti te problem njihove postojanosti i univerzalnosti 3. sliku strane zemlje u književnosti kao strukturni element estetskog konteksta
I. Komparatistika: pojam, predmet, metode, ciljevi Za razliku od znanstvenih disciplina nacionalnih književnosti, komparatistika se definira kao književna znanost koja po svojoj biti nadilazi granice. Ukratko, ona s nadnacionalnog stajališta i postavljajući nadnacionalne ciljeve istražuje višenacionalni književni predmet (vidi Dyserinck, 1977). Time ona uzima u obzir činjenicu da nijedna pojedinačna književnost, tj. književnost jednog jezičnog područja ne
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje ... 39
pokazuje znakove isključivo nacionalno ili jezično odijeljene povijesti, nego je, štoviše, dionikom internacionalnog procesa uspostavljanja uzajamnih veza, poput, primjerice, europske kulturne razmjene. Međutim, ta osobina komparatistike da nadilazi granice ni u kojem slučaju ne znači, to se mora posve jasno reći, ignoriranje značenja nacionalnodržavnih i jezičnih granica. Štoviše, nadilaženje granica svakom nacionalno ili jezično usmjerenom razmatranju književnosti ne omogućuje samo prepoznavanje višenacionalnih, tj. europskih zajedništava i sličnosti nego istodobno izoštrava pogled za posebnosti pojedinačnih književnosti, koje se ni u kojem slučaju ne bi smjele tumačiti u smislu zastarjele kao »nacionalne različitosti biti«, nego kao posebnosti uvjetovane jezičnim i društveno-povijesnim čimbenicima. Time, nadalje, ne želimo podupirati vulgarno znanstveno shvaćanje koje u unaprijed zamišljenom duhovnom entitetu cjelovite nacionalne književnosti želi očitati izraz nacionalnog društva jer to u konačnici vodi krivom zaključku, čestom u historijskim istraživanjima, da se, vice versa, na temelju književnosti može zaključivati o izgledu društva. Kauzalno-mehanicistički modeli moraju se na ovom mjestu zamijeniti modelima koji udovoljavaju složenoj realnosti raznolikih historijsko-dijalektičkih odnosa, koja obuhvaća različite aspekte nacionalnog. Time što je komparatistika – daleko od toga da po svaku cijenu i na račun nacionalnih posebnosti demonstrira ono zajedničko ili barem ono slično europskih književnosti – donekle i »znanost o razlikama«, njoj se »jedinstvo europske književnosti« ukazuje kao »jedinstvo mnogostrukosti«, koje se može, posve u goetheovskom smislu, odrediti kao dijalektički odnos nacionalne i svjetske književnosti. Konačno, poredbena povijest književnosti kao grana komparatistike mjerodavna za našu temu – pri čemu se komparatistika povrh toga bavi još poredbenom književnom teorijom i poredbenom metodologijom istraživanja – obuhvaća, dakle, književnopovijesni studij izravnih i neizravnih veza, zajedništava, sličnosti i razlika između dviju ili više književnosti različita jezika. U nadvladavanju svih šovinističkih aspekata etnocentričnog načina mišljenja, koje je u samoj književnosti ali i u njezinim znanostima znalo sprečavati miroljubivu koegzistenciju europskih nacija od kraja prosvjetiteljstva do današnjih dana, komparatistika diljem svijeta – koliko god različita bila i postojeća shvaćanja teorije i metode struke i težišta istraživanja i nastave – ujedinjuje se postavljanjem cilja koji povezuje narode. Poredbena znanost o književnosti – atribut »poredbeni« ovdje ne signalizira upućivanje na metodu, nego se razumijeva samo kao relikt iz rane povijesti struke – razlikuje dvije temeljne vrste istraživanja međunarodnih veza: genetičku i tipološku. Obje metode pokazuju se prikladnima za tumačenje zajedništava, sličnosti i razlika europske književnosti.
40
Manfred S. Fischer
Tipološko istraživanje veza, tj. historijsko-tipološka usporedba bavi se takvim pojavama u europskoj književnosti koje se ne temelje na izravnom ili neizravnom kontaktu, nego proizlaze iz istovrsnih tipoloških sveza, a mogu se odrediti kao psihološki, unutarknjiževni i/ili društveni uvjeti. Drugačije je kod genetičkog istraživanja veza, koje želimo predstaviti nešto podrobnije zbog dva lako razumljiva razloga: prvo, jer je komparatistička imagologija jedna od njegovih sastavnica, i drugo, jer se upravo taj metodički i tematski kontekst, koji je iznimno važan, vrlo često previđa, i to ne samo u socijalnoznanstvenim disciplinama. Predmet su genetičkog istraživanja kontaktne veze, odnosno činjenično dane i jasno određene izravne i neizravne veze. Ono, dakle, tumači slične i različite datosti europske književnosti ponajprije dokazivanjem pozitivnoga. Oblici takvih međunarodnih genetičkih veza, tj. činjenično dani utjecaji i djelovanja učestalo se pokazuju, s obzirom na svoju historijsku procesualnost, sastavnicama složenijih uzajamnih veza i djelovanja. Iz toga proizlazi da cjelovit proces međusobnog utjecaja dviju književnosti, tj. samih autora ili pojedinih djela, ni u kojem slučaju nije dovoljno i odgovarajuće obuhvaćen predočavanjem aktivne snage književnih ili izvanknjiževnih izvora utjecaja. Takav pojam utjecaja odgovarao bi determinizmu i katkad svojevoljnom fragmentarizmu prevladanog i čisto pozitivističkog istraživanja izvora i utjecaja, koje je u isključivoj usredotočenosti na izvore i putove utjecaja previđalo da se svaki uspješni utjecaj razotkriva tek s obzirom na autorsko-psihološki, društvenohistorijski kao i estetički modificirani proces opsežne recipijentove interpretacije. Budući da utjecaj s jedne strane pretpostavlja spremnost prihvaćanja recepcijske strane (uzrok te situacije mogao bi se psihološki i historijski rastumačiti) i budući da se s druge strane čistim plagijatima ili oponašanjima bavimo samo u najrjeđim i zacijelo ne u najistaknutijim slučajevima, taj proces ne povlači za sobom pasivni prijam materijala, nego aktivni književni čin, koji se mora vrednovati i prikazati kao umjetnička obrada (inovacija), i koji se realizira individualno ili kolektivno. Stoga se procesu utjecaja smisleno pristupa tek kad se odgovori na pitanja o načinu i uzroku prijma i djelovanja (recepcije) određenog autora, ideje, književne struje ili cijele jedne pojedinačne književnosti unutar druge. Svaki proces takve vrste i sam je opet dionik složenog konteksta uzajamnih višenacionalnih veza i djelovanja. Važno poglavlje tog uzajamnog odnosa pojedinačnih književnosti piše komparatistička imagologija, koja prije svega postaje vrijednom u kontekstu višenacionalne recepcije jer nacionalni mitovi, predodžbe o drugoj zemlji, njezinim ljudima i prilikama očito uvjetuju međunarodnu recepciju književnosti. Njihov utjecaj pritom može biti ne samo poticajan nego i sputavajući.
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje ... 41
II. Komparatistička imagologija Komparatistička imagologija, kakvom je ovdje razumijevamo, nastala je u tradiciji francuske »littérature comparée« (»poredbena povijest književnosti«), a kao buduće područje rada pod imenom komparatističkog istraživanja »image-mirage« zagovarao ju je osobito Jean Marie Carré (1951). »Kako se uzajamno vidimo, Englezi i Francuzi, Francuzi i Nijemci itd.«, glasilo je temeljno pitanje koje je formulirao Carré, čiji je odgovor uključivao i pjesništvo, jer je za njega »littérature comparée« značila »studij duhovnih internacionalnih veza« uopće. Carréove imagološke studije kao i njegovi programski spisi još, doduše, očito pate od pozitivističkog naslijeđa. Kasniji komparatisti, među kojima i neki njegovi učenici, znali su se suočiti s tim agnostičkim nedostatkom i poticati pitanje o biti i uzroku danoga – o slikama druge zemlje u književnosti, njihovu postanku i djelovanju – i o smislenoj integraciji takvih studija u komparatistiku. Ovdje nije nužno ulaziti u iscrpan historijski prikaz komparatističke imagologije. U vezi s tim upućujemo na aachensku komparatističku disertaciju Martina Steinsa Das Bild des Schwarzen in der europäischen Kolonialliteratur (1870–1918) te na bibliografiju na kraju članka, koja se smatra tipičnim izborom koji omogućuje istraživaču predodžbi susjednih disciplina upoznavanje i dalje otkrivanje osobitosti komparatističke imagologije. Osobit književno-znanstveni interes za slike druge zemlje temelji se ponajprije na trima oblicima njihova pojavljivanja koje čine: 1. njihova prisutnost u nekim književnim djelima 2. uloga koju imaju pri širenju prijevoda ili originalnih djela izvan područja vlastite nacionalne književnosti 3. njihova pretežito remetilačka prisutnost u samoj književnoj znanosti i kritici1
Iz toga slijedi njihovo djelu imanentno značenje, a zatim i književno-sociološka i ideološka relevantnost, što izravno ide u prilog bavljenju slikama druge zemlje. U svim je tim slučajevima bitno da se ne ostane na čistoj fenomenološkoj metodi. Želi li se komparatistici pripisati dodatni doprinos u okviru istraživanja predrasuda, treba umjesto pukog neposrednog zadržavanja na pojavnim oblicima (čime bi se malo postiglo i ne bi se ništa objasnilo) u prikazivanju povijesnih okolnosti glede nastanka nacionalnih predodžbi – točnije rečeno, svih njihovih nijansi – otkriti njihovo složeno postanje. Idući kompleks zadaća otkriva se u djelovanju predodžbi o drugoj zemlji koje se posreduju preko književnosti, bilo da one svoj izvor imaju u samoj književnosti bilo u izvanknjiževnom području. 1 H. Dyserinck: »Zum Problem der ‘images’ und ‘mirages’ und ihrer Untersuchung im Rahmen der Vergleichenden Literaturwissenschaft«, Arcadia, 1 (1966), str. 119.
42
Manfred S. Fischer
Međutim, u načelu su to pitanja odgovornosti nacionalnih predodžbi za međunarodnu recepciju književnosti, koja je komparatistika postavila već vrlo rano, pri čemu je isticala da inozemna recepcija pojedinačne književnosti, tj. njezinih djela i autora ne ovisi nužno o njihovoj književnoj vrsnoći, nego da postojeće nacionalne heteropredodžbe mogu zadobiti gotovo pokretačku funkciju koja može ne samo poticati nego i sputavati književnu »vanjsku trgovinu«. Danas je mnogostruko potvrđena činjenica da su takve predodžbe nerijetko stvarale uvjete za prijam drugih, neknjiževnih utjecaja i djelovanja. Najbolji je primjer francuska slika romantično idealističke Njemačke, koja je znatno pridonijela slavi i rasprostranjenosti njemačkog idealizma, prisjetimo li se samo Hegela i Schellinga ili Nietzschea, Husserla, Heideggera i Jaspersa. Glasoviti suvremeni francuski romanopisac Michel Tournier rekao je u jednom predavanju u Tübingenu početkom godine 1973. sljedeće: »Istina, nisam poput svojih roditelja postao germanist, nego zbog oporbenjačkog duha filozof – dakle na kraju krajeva također germanist!« – jedna u određenom pogledu dubokoumna izjava koja umnogome odaje što Njemačka još i danas znači za mnoge Francuze. U tom smislu razvijala se komparatistička imagologija kao prikladna dopuna nadnacionalnom istraživanju višenacionalnih književnih veza da bi se stekli dalji uvidi o slavi, rasprostranjenosti i recepciji izvezene književnosti. Stoga je komparatistički studij predodžbi smisleno integrirana sastavnica istraživanja međunarodnih veza, koje uviđa postojeću dvonacionalnu uzajamnost tih veza. Prema tome postoji ključna razlika između zastarjelog imagološkog istraživanja izvora, kojem još i danas pribjegavaju znanstvenici najrazličitijih disciplina kako bi pokazali historijski razvitak nacionalnog imagotipskog sustava,2 i imagološkog istraživanja veza u modernom komparatističkom smislu. Dok prvo uvijek znači orijentaciju u jednom smjeru, drugo podrazumijeva uzajamnu vezu i djelovanje unutar višenacionalnih književnopovijesnih datosti. Ono se s obzirom na baš tu osobitost ne smije zadovoljiti tek predočavanjem aktualnog stanja glede predodžbi u određenom povijesnom trenutku, nego istražuje postanak i razvoj slike o drugoj zemlji u književnosti, njezino nastajanje i djelovanje u sklopu književnog i društvenopovijesnog konteksta ne samo označujuće nego i označene zemlje, u kojem je ona mogla postati i djelovati. I upravo tu nastaju odlučujući argumenti za komparatističku imagologiju, koji se nedvojbeno nalaze izvan djelokruga onih istraživanja čiji je primarni interes nacionalnoknjiževni. 2 Ovdje svjesno rabimo pojam »imagotipsko«, odnosno »imagotip« umjesto »stereotipno«, odnosno »stereotip« jer smo mišljenja da termin »stereotip«, koji je predložio Walter Lippmann i koji je prihvaćen s velikim uspjehom u socijalnim znanostima, navodi na stranputicu. To se mišljenje posebno razlaže u IV. poglavlju ovog članka. Vidi i O. Brachfeld: »Note sur l’imagologie ethnique: Ethno-Psychologie«, Revue de Psychologie des peuples, 17 (1962), 341–349, posebno str. 342.
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje ... 43
Time su konačno dotaknuta sva ona istraživanja što ih je obuhvatio Dyserinck pod citiranim točkama 2 i 3. Na kraju napomenimo da se predodžba kao predmet komparatističkih istraživanja prezentira kao osobita književnoznanstvena pojava u dvostrukom pogledu. To znači, ne isključivo s obzirom na predočene književnopovijesne interese komparatističkog istraživanja veza nego i s obzirom na najbliži književni kontekst, na samo književno djelo, u čijoj cjelokupnoj strukturi razrađena predodžba čini tek strukturni element koji se često pojavljuje u obliku alegorije, mita, parabole itd., no koji se može interpretirati samo u skladnoj cjelini književne umjetnine, dakle u sklopu književnog i značenjski modificirajućeg konteksta. Na to ćemo se vratiti kasnije.
III. Povijesnost nacionalno-imagotipskog sistema Kolektivne predodžbe o drugoj zemlji ne nastaju preko noći. Štoviše, one nerijetko imaju višestoljetnu povijest. U našem kasnijem, kratko skiciranom primjeru europske slike Amerike pokazuje se povratak antičkim mitovima čak nužnim izlaže li se opsežno novovjekovni razvoj slike sve do njezine suvremene pojave. Svaka ciljana deideologizacija nacionalnih slika, svako trajno razjašnjenje njihove manjkavosti pretpostavlja savjesnu obradu njihove povijesti. Međutim, historijska analiza ostaje osuđena na nedjelotvornost dok god se iscrpljuje u kronološkom prikazivanju pojedinačnih razvojnih etapa i dok god na podatke o svakoj ustanovljenoj slici primjenjuje jedino mjerila kriterija poput »točno« i »pogrešno« ili »istinito« i »lažno«. Doduše, racionalne ocjene toga tipa mogu katkad pridonijeti izoliranim i kratkoročnim uvidima, no one će ipak jedva biti prikladne da se temeljito i trajno suočavaju sa simplificirajućom djelotvornom snagom imagotipskih sistema. Kako bi se trajno umanjilo njihovo nepromišljeno preuzimanje i prihvaćanje kao istine, što pridaje slikama bezvremensku opću vrijednost ili u najmanju ruku u biti objektivnu analogiju sa zbiljom, potrebna je, prema našem mišljenju, analiza njihova cjelokupnog postanja, kritičko, s obzirom na ideologiju, otkrivanje povijesnog konteksta, političkih interesa i polazišta koji obilježavaju postanak kao i vrstu slike. Drugim riječima, predodžbe o drugoj zemlji treba istraživati kao funkcije općih društveno-povijesnih odnosa. Primjerice, povijest francuskih slika o Njemačkoj, oblikovana složenim kontekstom susreta Rimskog Carstva i Germanije, ima svoje podrijetlo, između ostalog, već u djelu De bello Gallico Gaja Julija Cezara i u spisu Publija Kornelija Tacita poznatom pod naslovom Germania (De origine et situ Germanorum), u historiografiji pisanoj »neque amore et sine odio« (»bez naklonosti i bez mržnje«). To se, naravno, ne smije pobrkati sa zahtjevima za objektivnošću modernog kritičkog
44
Manfred S. Fischer
historijskog istraživanja, nego prije cilja na zajamčenu otvorenost i slobodoumlje (»libertas«) rimskih književnih djela pod »liberalnim« regentstvom Nerve i Trajana. Spis Germania obilježava subjektivno, moralno i psihologijsko vrednovanje germanskih prilika. Za nj se ne može točno ustvrditi želi li opisivanje sjevernjačkih prilika možda potaknuti rimsku invaziju ili podupirati neokrnjene germanske vrline kao zoran uzor Rimljanima. U svakom slučaju, strukturne elemente tih slika srećemo do današnjeg dana: primjerice, Montesquieuovo razlikovanje kulturnih područja »srednjega« i »sjevernoga« preuzela je i opsežno dopunila njegova učenica Mme de Staël u slavnoj knjizi o Njemačkoj, koja je naposljetku postala »biblijom francuskih romantičara« i svojevrsna zvijezda vodilja svim kasnijim slikama Njemačke u francuskoj književnosti. U sljedećem ćemo poglavlju podrobnije, fragmentarno razjasniti povijesne okolnosti nastanka i djelovanja tog opisa njemačkih osobina. Zasad možemo ustvrditi kako se čini da recepcija i primjena francuske slike o Njemačkoj od Mme de Staël većinom nastupaju na isti način. Najčešće tu nije riječ o povijesnoj egzaktnosti, nego o projekcijama nekadašnjeg činjeničnog stanja (koje je uostalom već u vrijeme objavljivanja djela Mme de Staël bilo prevladano) na druge povijesne okolnosti. Naš završni primjer povijesnosti imagotipskog sustava tiče se utopijskih snova o idealnoj državnoj tvorevini, koji su nakon stvarnog otkrića novog dijela Zemlje uspjeli utjecati ne samo na njegovu buduću sliku nego i na njegovu realnu povijest – riječ je o Americi. »Otkrio sam zemaljski raj«, tim je riječima Kristofor Kolumbo pisao kralju nakon što je zakoračio na otok koji je kasnije nazvan Amerika. Činilo se da je davna čežnja čovječanstva odjedanput postala dohvatljivom stvarnošću: mitska Atlantida o kojoj je još pripovijedao Platon, Homerova beata arva i sve daleke obale što su ih opjevali antički pjesnici, u kojima je svoje ostvarenje mogla naći neumoljiva potraga za zbiljskim spokojem. I danas kad pričamo o Novom svijetu, naše riječi otkrivaju ponešto od tih antičkih mitova. U tom je smislu Amerika kao izmišljena zemlja odavno postojala, mnogo prije nego što je bila otkrivena: na pitanje je li ikad čuo za Kristofora Kolumba, upitani u djelu Amerikanci Henryja Jamesa posve domišljato i dubokoumno odgovara: »Bien sûr! On je izmislio Ameriku. Doista velik čovjek.« Davno se vidjelo da je Amerika iznalazak snova – pa ako i ta slika danas sve više blijedi, vrlo je teško odoljeti njezinoj čari. Za nekadašnje doseljenike kao i za imigrante naših dana ona je željeni prostor koji navješćuje utočište, slobodu i bezgranične mogućnosti, ukratko: bolju i novu Europu. Doista, ta ideja o Americi, što je bila kadra takoreći neuništivo izmicati jeziku realnosti, uspjela je prerasti u snagu koja je stvarnoj Americi nadahnjujuće pokazala njezin smjer i oblikovala je. U povijesnoidejnom eseju Helmuta Kuhna Amerika – Vision und Wirklichkeit čitamo: »Amerika, kakvom se brzo pokazala, jednako tako nije bila
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje ... 45
mali raj kao ni bilo koja druga zemlja na svijetu. No san koji je vodio one koji su je otkrili pridonio je sudbini Amerike i odsjaj toga na njoj počiva još i danas.«3 Bit će da sličan nerealni poticaj nadahnjuje i naše današnje slike o Americi, čim možemo utvrditi – i upravo to zapravo upućuje na osnovnu spoznaju i na neosporivu potrebu svakog istraživanja predodžbi o drugoj zemlji – da je naše stajalište o Americi očito u većoj mjeri obilježeno našim slikama Amerike nego njezinom stvarnošću.
IV. Nacionalni imagotipovi kao elementi nadnacionalnih međuodnosa te problem njihove postojanosti i univerzalnosti Književnost ima neosporiv udio u nastanku i trajnom daljnjem djelovanju nacionalnih predodžbi koje imaju narodi jedni o drugima i onda kad se o kvantiteti i kvaliteti dioništva može tek nagađati. Moderna masovna »komunikacija« tehničkog medijskog svijeta bit će sigurno neusporedivo djelotvornija nego što su to u prethodnim stoljećima bili prvotno književnost, putopisi ili osobni susreti s inozemstvom, njegovim građanima itd. Ali čak i da o kvantiteti i kvaliteti aktualnog sudioništva zasad još nema sigurnih spoznaja, možda ipak ne treba potpuno odbaciti hipotetičku pretpostavku da su nacionalne predodžbe, obrađene i razvijene u književnosti, zbog velike rasprostranjenosti i stalnog ponavljanja u prošlosti i sadašnjosti pružile uzajamnim predodžbama naroda stanovitu prividnu samostalnost, postojanost i univerzalnost, dakle obilježja koja su svojstvena takozvanim stereotipima. Mislimo, međutim, da se svaka brzopleta karakterizacija nacionalnih slika pomoću pojmova poput postojanosti i univerzalnosti izvrgava stalnoj opasnosti da prouzroči nehistorijsko i glede društvenih okolnosti iskrivljeno tumačenje. Gotovo identičan prijam pojedinih struktura ili strukturnih elemenata u drugom imagotipskom sustavu ne opravdava, mišljenja smo, uvođenje pojma stereotipa ako to uključuje obilježje postojanosti, dakle stalnosti i nepromjenjivosti u vremenskome slijedu, te obilježje univerzalnosti, široke rasprostranjenosti unutar jedne nacionalne grupe. U mnogim, ako ne i u svim književnohistorijskim slučajevima pokazuje se neprikladnom i varljivom uporaba termina stereotip, koji, poput pojma klišeja, kao posuđenica iz tiskarske industrije pogrešno sugerira da je riječ o analognoj primjeni. Čini se da njegova uporaba očito proizlazi iz brkanja podudarnosti i sličnosti. Željeli bismo to pojasniti dvama primjerima iz povijesti francuske književnosti, između čijeg se nastanka proteže cijelo stoljeće: riječ je o De l’Allemagne (1810)
3 H. Kuhn: »Amerika – Vision und Wirklichkeit«, Anglia, 1955, sv. 73, str. 467 i d. Kuhn tu pokušava odrediti osobinu Amerike kao žuđeni san stare Europe, koji je trebao postati stvarnost Novoga svijeta.
46
Manfred S. Fischer
Mme de Staël i o ciklusu romana Romaina Rollanda Jean-Christophe (objavljeni prvi put u sedamnaest svezaka od 1904. do 1912. u Cahiers de la Quinzaine). U protagonistu Jean-Christopheu Krafftu (simbolika imena je više nego jasna) oslikava Rolland genijalnog njemačkog glazbenika, u čijoj strukturi ličnosti nesumnjivo pred nas stupa Beethoven, kojeg je Rolland štovao – Rolland je autor i jednog historijskog djela o Beethovenu. Jean Christophe, čije djetinjstvo obasjava romantična idila, koja se razotkriva proturječnom u materijalističkom Potsdamu, ocrtan je u tradicionalnom pogledu kao tipičan Nijemac: njegov od svijeta otuđen idealizam, njegovu naivnost i nespretnost, ali i njegov žestoko brutalni nastup u srdžbi i strasti prate dinamika, vitalnost i intenzivno uzbuđenje. Rolland u tom liku nesumnjivo iznova oživljava idealističku sliku Njemačke Mme de Staël, unatoč tome što joj supostavlja militarističku Prusku, drugu od Deux Allemagne. Taj podvojeni obraz Njemačke ne može, međutim, prikriti činjenicu da rollandovska idealna predodžba njemačko-francuske sinteze ima izvor u staëlovskom izjednačenju romantičnog i germansko-njemačkog »duha« kao i u njegovoj suprotstavljenosti klasično-racionalnom i latinsko-francuskom »duhu«. Upravo zbog toga roman o Jean-Christopheu otpočetka je bio dijelom izložen oštroj kritici – posebno žestoko u redovima antiromantičkih i monarhističkih, nacionalno nastrojenih konzervativaca Action française – koja mu je pripisivala antinacionalno i nekritičko, sanjarsko preuzimanje romantično-idealističkih slika Mme de Staël. Čak JeanMarie Carré – prijekori iz redova Action française bili su tu mnogo bespoštedniji – još 1947. govori u knjizi Les écrivains française et le mirage allemand o odgovornosti ponajprije Mme de Staël, ali i Romaina Rollanda, za ono zamagljivanje francuskog shvaćanja Njemačke koje je konačno u trima ratovima za sobom svaki put donosilo grubo otrežnjavanje Francuske. Opaža se kobna postojanost nerealistične slike Njemačke Mme de Staël, tj. shvaćanje koje se zacijelo mora dovesti u vezu i s mehanicističkim i nedostatnim pojmom utjecaja što prati pozitivistički način mišljenja. Je li tu opravdano pretpostavljati postojanost slike? Napominjem da bih želio u daljnjem izlaganju svjesno zanemariti – dostatno bi već bilo obje predodžbe o Njemačkoj modificirati u tolikoj mjeri da bi se u najboljem slučaju još moglo govoriti o analogiji nekih strukturnih elemenata – značenjski modificirajuću tekstnu okolinu s jedne strane, a s druge zacijelo ne nevažnu razliku da se u jednom slučaju bavimo romanom, a u drugom kulturnohistorijskim djelom. Ovo posljednje možda će biti sporedno za stvarni učinak, no nipošto ne i za pravilno razumijevanje djela. Ako je slika Njemačke postojana, ona bi morala odgovarati invarijanti, dakle nepromjenjivosti glede transformacija koje na nju utječu. No do takva određenja općenitosti ne možemo dospjeti jer se u prijelaznom razdoblju od vremena Mme
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje ... 47
de Staël do Rollandova doba oba njihova stajališta, motrimo li ih u kontekstu njihova povijesnog nastanka i djelovanja, pokazuju i u pojedinostima kao varijante. U De l’Allemagne preporučuje Mme de Staël francuskoj publici književnost sjevernjaka, ponajprije Nijemaca i Engleza, gotovo kao vrelo mladosti jer ona, za razliku od tadašnje francuske književnosti, nije obuzeta klasičnim oponašanjem antike, nego, blisko povezana s narodom, izražava upravo istinsku originalnost. Tu književnost sjevernjaka, koja je utemeljena na vlastitoj srednjovjekovnoj tradiciji, ona naziva »romantičnom«, što prije svega znači ne-klasičnom. U tome smislu pojmovi »romantičan« i »njemački«, kako ih je recipirala Mme de Staël, odgovarali su jedan drugome i prema tome se orijentira francuska slika Njemačke do današnjeg dana, tako da se u antitetičkim pojmovnim parovima naposljetku klasično-materijalistička Francuska suprotstavlja romantično-idealističkoj Njemačkoj. Od tih parova opreka, čije je sintetično povezivanje autorica htjela potaknuti i ostvariti, ovdje navodimo najvažnije, pri čemu se uvijek prvo navodi osobina pridana Francuzima: apstrakcija – imaginacija; materijalizam i usmjerenost na zemaljska dobra – idealizam, sanjarenje i spiritualizam; analiza – sinteza; talent – genij; površna vezanost uz predmete – duboka vezanost uz ideje; forma – sadržaj; proza – poezija; praktičnost – spekulativnost; bezosjećajan razbor – emocionalni entuzijazam; društvo – pojedinac; društvena prilagodba pojedinca – neusiljena prirodnost i individualizam; statičnost – dinamičnost; starost – mladost itd. No samim takvim popisom ne postiže se mnogo ne prikaže li se on u svjetlu povijesnog stanja i u kontekstu mreže odnosa dviju nacija, u kojem je napisano moglo nastati i djelovati, kao što se i u svakoj sljedećoj recepciji iznova mijenjalo. Time što je suprotstavila francuskom klasicizmu alternativu – koja se uz svu opširnost mogla svesti na predavanja o dramskoj umjetnosti i književnosti (Vorlesungen über dramatische Kunst und Literatur) njezina tada najoštrijeg inozemnog kritičara Augusta Wilhelma Schlegela – Mme de Staël ne samo da je udarila upadljiv završni akord već dugo tinjajućem Querelle des anciens et des modernes (prijeporu između »starih«, koji su branili pravila klasike, i »modernih«, koji su težili novim književnim idealima) nego je njezina knjiga, bez obzira na činjenično stanje književne revolucije, bila kadra postati najžešće političko pitanje koje još i danas može mobilizirati francuske tradicionaliste. Moderno, jasno razlučivanje estetičkog od političkog pojma romantizma nije postojalo u tadašnjim prilikama. Stoga će se pravi problem mimoilaziti sve dok se ne bude u stanju nastanak pojma romantizma povezati s političkim odnosima nakon sloma Pruske i Austrije. U cijeloj prvoj polovici 19. stoljeća europski romantički pokreti ujedno su i bitno politički, i uvijek iznova opetovana tvrdnja da je njemački romantizam bio apolitičan puka je legenda. On je to bio na početku, prije svega u
48
Manfred S. Fischer
izrazitoj mjeri u svojim teorijama, i istom kad je Sveta liga s feudalno-kršćanskom reakcijom odozgora ugušila prvi građanski nacionalni pokret ujedinjenja, koji je tako jasno progovarao iz Schlegelovih predavanja, zadobio je i njemački romantizam restauracijski, rezignirani izgled. Tek osvjetljavanjem tog povijesnog konteksta nastanka knjiga Mme de Staël i Schlegela postaje razumljivim zašto se romantizam kao sveobuhvatni politički pojam, kojim do danas operira francuska antiromantička ideologija, može tako postojano održavati: on je stalno reproducirani simptom političkog traumatskog šoka koji je jednom obilježavao povijesnu realnost, kad su se vremenski poklopili politički slom i gubitak stoljećima stare kulturne prevlasti [Francuske]. Schlegelova i knjiga Mme de Staël bile su neumoljivo zasljepljujuće zrcalo prevrata i, prema dobro poznatom psihološkom reakcijskom modelu, zrcalo se držalo odgovornim za zrcaljeno.4
Taj ćemo model u njegovu temeljnom značenju za njemačko-francuski odnos, a time i za francusku sliku Njemačke, dalje zadržati u vidu. Do pojave Jean-Christophea Romaina Rollanda proteklo je cijelo stoljeće europske povijesti. Romantizam, koji je u velikoj mjeri preuzeo sliku Njemačke Mme de Staël, bio je u stanju u Francuskoj postati prevladavajućom strujom. Mlada Njemačka, na čelu s Heineom i Börneom, ali i Marxom, suprotstavila je tada staëlovskoj slici Njemačke antitezu. Francusko-njemački rat 1870/71. pospješio je u konačnici polaritetom obilježenu francusku predodžbu o Deux Allemagne: dvije duše u grudima susjeda, jedanput romantični Weimar (jer njemački je romantizam bio za francusku kritiku ponajprije to), a zatim Potsdam koji teži moći i prijeti Francuskoj, inkarniran u ličnosti Bismarcka te njemačkih careva i pruskih kraljeva. Sada je samokritičnost Mlade Njemačke mogla postati potpuno djelotvornom te se u francuskom vrednovanju njemačko-francuskih odnosa nakon toga vrlo jasno ili ističu zajedno staëlovska postavka i Heineov odgovor kao karakteristični za podvojenu Njemačku ili se pak daje prednost jednoj od dviju postavki, ovisno o političkim interesima protagonista. Romain Rolland konfrontirao se naposljetku s utjecajnom skupinom francuskih intelektualaca, ogrezlom u nacionalizam i revanšizam. Kao angažirani pacifist htio je spriječiti prijeteću ratnu pogibelj. U tim je okolnostima stvorio Jean-Christophea, pisao eseje i izvještaje koji nastoje ustvrditi komplementarnu mogućnost da Francuska i Njemačka postanu europskim temeljem, i koji su u opreci s antinomijskom predodžbom Barrèsa, Maurrasa, Péguya, Massisa i mnogih drugih. Suprotna strana predbacila je Rollandu idealistički uvijen i izdajnički pacifizam, koji povijest mimoilazi bez 4 F. W. Müller: Deutsche und französische Romantik, u: G. Eckert i O.-E. Schüddekopf (ur.): Die Deutsche Romantik im französischen Deutschlanbild: Fragen und Fragwürdigkeiten, Braunschweig: A. Limbach, 1957, str. 99 i d. (Schriftenreihe des Internationalen Schulbuchinstituts, sv. 2).
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje ... 49
traga, žigosala ga je kao sanjara u slijepoj službi Mme de Staël. Neosporiva je zasluga Renéa Chevala što je u knjizi o Rollandu, objavljenoj 1963, primjerenom nepristranošću i trezvenošću raspršio iluzije toga mita o nepopravljivom Romainu Rollandu. Cheval je dokazao – što je pak uočljivo i u Jean Christopheu, jer Rolland ipak posvećuje negativnoj kritici Njemačke jedan cijeli svezak (Le Révolte) – da je Rollandovo znanje o Njemačkoj daleko od toga da nekritičkim preuzimanjem staëlovskih postavki previđa cijelo stoljeće njemačko-francuskog sukoba. Upravo s kritičkom sviješću o povijesnim događajima, čije su ga posljedice danomice upozoravale na manjkavosti tadašnje Francuske i Njemačke, mogao je formulirati ono pitanje koje, prema Renéu Chavalu, dominira u njegovim proeuropskim nastojanjima i koje ne svjedoči ni o fascinaciji ni o gubitku objektivnosti: »À quel prix l’Allemagne perviendra-t-elle-à s’arracher au mirage de la puissance et de la violence?« (»Po koju se cijenu Njemačka uspijeva otrgnuti od varki moći i nasilja?«)5 Ako je, dakle, za Rollanda problem Njemačke bio problem njezine katarze, kako on onda može biti slijepo odan Njemačkoj koja, prema Action française, odgovara Njemačkoj Mme de Staël? Pritom još uz ogradu možemo reći da već navodni predložak Staëlove ne hvali jednoznačno i isključivo sve u vezi s Njemačkom. De l’Allemage, Jean Christophe i njihovi autori bili su u stanju prerasti u mit i time u problem povijesti recepcije. I upravo tu postaje jasnijim pitanje postojanosti. Ono je zapravo manje pitanje postojanosti fiksiranih predodžbi o Njemačkoj Mme de Staël i Romaina Rollanda, a više pitanje drugih, čitatelja. Drugim riječima, jednom oblikovana slika Njemačke neće mnogo značiti ne nađe li čitatelje koji će napisanome dati smisao, koji je ipak njihov, čak i ako nije prepušten arbitrarnom tumačenju. Kad već De l’ Allemagne i Jean-Christophe naposljetku ne mogu biti ništa više nego manjkave pomoćne konstrukcije objektivnog opisa, onda taj subjektivni lom svojim povijesnim prevrednovanjem preko čitatelja i kritičara doživljava još jedan lom. Ne samo pristaše nego i protivnici Mme de Staël bili su skloni isticati u prvom redu Njemačkoj naklonjene aspekte knjige o Njemačkoj. Jedni, kako bi u Njemačkoj stvorili uzor za koji su vjerovali da ga ne mogu naći u Francuskoj ili kako bi oživjeli njemačko-francusku sintezu, a drugi, kako bi time upozorili na opasnost što »francuskom duhu« prijeti od »nefrancuskog« i uvezenog njemačkog romantizma, koji se suprotstavljao »jasnoći« i »racionalizmu« francuskih klasika 17. stoljeća, pri čemu su još i mnogobrojni kritičari do vremena Drugog svjetskog rata, svjesno ili nesvjesno pogrešno ocjenjujući razvoj vlastite »nacionalne« književnosti, posve jednostrano govorili o »germanskoj invaziji« i time osudili »nefrancuskost« romantizma u Francuskoj – gotovo kao da je on tek pasivno 5 Citat prema R. Cheval: Romain Rolland: L’Allemagne e tla guerre, Pariz: Presses Univeritaires, 1963, str. 14.
50
Manfred S. Fischer
primao i oponašao inozemne originalnosti, kao da Francuska nije sudjelovala u tom sveeuropskom otporu prema Siècle des lumières, kao da francuski predromantizam nije prvo pripremio tlo za prijam.6 Naposljetku su, na prijelazu stoljeća, rasprava o staëlovskoj slici Njemačke i s tim u vezi antiromantičarsko stajalište u širim krugovima konzervativnih intelektualaca u Francuskoj poprimili razmjere nacionalnog zahtjeva i, u svrhu promicanja bezuvjetno nacionalne politike, mitu o romantičko-idealističkoj slici Njemačke pridala se posebna funkcija. Još 1926. tumači Louis Reynaud u knjizi L’Influence allemande en France au XVIIIe et au XIXe siècle da je utjecaj književnosti na njemačkom jeziku u Francuskoj bio odgovoran za »dénationalisation intellectuelle«, što se, prema njemu, podudara s romanti zmom. Mitu je dodijeljena uloga da iskrivi objekt kojem se pridaje velika važnost u površnu i jednostavnu sliku, koja, svedena na uvijek prikladnu parolu, podupire dobrodošlu komotnost te može prizvati dojam opće valjanosti i čiji je krajnji cilj otežati svaku stvarnu kritiku kako u nastanku tako i, iznad svega, u njezinu rasponu djelovanja. Upravo te značajke pripisuje Roland Barthes mitu kad piše da »le mythe tend au proverbe« (»mit naginje poslovičnome«) i da je njegov cilj »d’ immobiliser le monde« (»okameniti svijet«).7 Tendencija, posebno bliska pristašama Action française, da se Rolandovu JeanChristopheu i De l’Allemagne Mme de Staël pripisuje postojanost njihova viđenja Njemačke odgovara samo vremenu i interesima te skupine. Trebalo bi se pitati nije li tu mnogo više riječ o djelomičnoj postojanosti vrednovanja među tim recipijentima nego o postojanosti recipiranog imagotipskog sustava. Ta nepromjenjivost u vrednovanju koja je ravna anakronizmu – što, međutim, ni u kojem slučaju ne mora umanjiti njezinu političku djelotvornost – može se objasniti iz očišta psihologije grupe: tu se ona pokazuje tako čvrstom i upravo neoborivom zato jer su povijesna vrednovanja primjerena samorazumijevanju iznimno pogodna i učinkovita za promicanje kvantitete i stabilnosti grupe. Točnije, korigirajuće vrednovanje staëlovskog i rollandovskog viđenja Njemačke u najboljem je slučaju prividno uvođenje jedne posve nove interpretacije Njemačke, koja to korigirajuće vrednovanje ima kao izliku. Štoviše, ona oblikuje imagotipski sustav koji obnavlja temeljnu strukturu široko rasprostranjenih staëlovskih mitova o Njemačkoj i time može naići na dobrovoljno prihvaćanje kao izrazita inovacija, koja bi prije rasapa kvantitativno velike grupne identifikacije pretpostavljala najprije dugoročni proces promjene mišljenja ili upravo drastičan politički događaj. Action française i njoj politički bliske grupacije u Francuskoj načelno suglasnom interpretacijom njemačko-francuskih odnosa doista prisvajaju tradicijom preneseno izjednačenje Njemačke i romantizma. Doduše, ne u smislu 6 Usp. D. Mornet: Le Romantisme en France au XVIIIe siècle, Pariz: Hachette, 1912. 7 R. Barthes: Mythologies, Pariz: Editions du Seuil, 1957, str. 263 i d.
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje ... 51
izlaganja u De l’Allemagne koje ponavlja samo pozitivan prikaz Njemačke i njezina romantizma – što sigurno čini velik dio mita o De l’Allemagne – nego time što takva interpretacija jednostavnom promjenom predznaka jednadžbe pokušava racionalizirati iracionalno, ili u najmanju ruku pobuditi baš takav dojam. Drugim riječima, očuvanjem analogije između Njemačke i romantizma te vrednovanjem njemačkog romantizma kao začetnika, između ostalog, pruskog militarizma i općih njemačkih ekspanzionističkih tendencija i na kulturnom području ne preispituje se, primjerice, temeljna struktura mita glede njezine valjanosti, nego se ona, štoviše, u novoj shemi vrednovanja nekritički preuzima. No time takvo vrednovanje nije prava racionalizacija, nego ostaje pretpostavkom koja ne razara, primjerice, mit o Mme de Staël, nego ga samo upotpunjava recepcijskom varijantom. No što drugo i preostaje »mitu nego pokušaj racionalizacije iracionalnog«?8 Svrha je tog pokušaja održavati postojeći mit sa suprotnim predznakom kao reprezentativan primjer kako bi se na taj način promicao nacionalni integritet. Gotovo da je po sebi razumljivo da Rollandovo komplementarno shvaćanje Njemačke i Francuske u tom smislu proturječi nacionalnom integracijskom nastojanju. Koncentrirana akcija kojoj je težila Action traži crno-bijeli kontrast, u kojem su nijanse pacifističkih i europskih glasova izokrenute, da bi se djelotvorno suprotstavila svakoj sumnji u valjanost propagiranog kontrasta. Ipak, u djelima De l’Allemagne i Jean-Christophe kao i u kritici koju im je uputila Action française ima elemenata koji bi se mogli označiti kao stereotipne pojave u smislu postojanosti i univerzalnosti. Istodobno treba istaknuti da se tu ne radi o postojanosti imagotipskih sustava, nego tek nekih njihovih elemenata, poput primjerice, izjednačavanja Njemačke s romantizmom. Postojanost imagotipskih sustava ne može se potvrditi zbog njihove ovisnosti o određenom situacijskom kontekstu nastanka, koji je u slučaju djela De l’Allemegne i Jean-Christophe nužno različit. Možemo naslućivati da postojanost imagotipskih sustava slabi u onoj mjeri u kojoj se mijenja situacijski kontekst njihova nastupanja. To je očito točno ne samo za proces nastajanja imagotipskih sustava nego i za njihovu recepciju, pri čemu se u procesu recepcije može dogoditi pasivni prijam kao i promjena, tj. novo oblikovanje imagotipskih sustava i elemenata. Proces recepcije može se uvjetno definirati kao djelomice stereotipičan ako se u njemu preuzimaju važni elementi prijašnjih imagotipskih sustava. Usto se ne smije zanemariti da se tim elementima – iako u određenim okolnostima oni možda jesu doslovno integrirani – u novoj vrijednosnoj shemi ipak dodjeljuje promijenjena vrijednost. Unatoč tome možda je, uz oprez i uz ogradu, opravdano govoriti o ograničenom stereotipu svaki put kad se sami transponirani elementi ne propituju glede njihove 8 K. R. Popper: Die offene Gesellschaft und ihre Feinde, Bd. II, Bern i München: Francke, 1973³, str. 302.
52
Manfred S. Fischer
valjanosti, nego se nanovo interpretira isključivo njihovo značenje. Uistinu, takav atomizam, pa makar i tek čisto kvantitativan, može dugotrajno ilustrirati njihovu moć djelovanja, koju ne treba podcijeniti. Ona, istina, ne potvrđuje njihovo bezvremensko postojanje, ali zato potvrđuje njihovu sposobnost da postanu dominantama i najrazličitijih imagotipskih sustava i da odatle signaliziraju i univerzalnost. Spomenuta univerzalnost imagotipskih sustava pretpostavlja, čini se, u mnogo pogleda identičan situacijski kontekst kakav je stvarno postojao, primjerice, za shvaćanja Njemačke u francuskih romantičara nakon Mme de Staël ili pak za Action française i pretežit broj nacionalnih konzervativaca u Francuskoj od godine 1870/1871. do kraja Prvog svjetskog rata. Međutim, prizvani primjeri ne mogu svjedočiti o nacionalnom consensus omnium, ali mogu o suglasju jedne interesne skupine glede određenih nazora i ideja koje se tiču Njemačke, Francuske i njihova odnosa. Ti nacionalni grupni interesi obilježeni su unutarpolitičkim sučeljavanjem, što ipak, kako pokazuje naš primjer, ne mora općenito isključivati mogućnost da se pojedini elementi uspješno ponavljaju u imagotipskim sustavima različitih grupa. Kao zaključak možemo ustvrditi da u nacionalnom imagotipskom sustavu možda postoji djelomična postojanost i univerzalnost. No znanje o individualnim različitostima tvoraca i primatelja stereotipa, o povijesti ideoloških i materijalnih odnosa ipak ne dopušta općenite tvrdnje. Postojanost i univerzalnost imagotipskih sustava, ali i pojedinih njihovih elemenata koji se mogu potpuno razumjeti tek unutar strukturnog sklopa sustava, sve su drugo nego samorazumljivi. Dokazivanje očitih sličnosti ne smije se općenito tumačiti kao stalnost i univerzalnost. Biti sličan ili biti tek uvjetno prihvatljiv ekvivalent analogiji ne znači ništa više nego da pri temeljnim transformacijama ostaju očuvane određene osnovne značajke. Postojanost, naprotiv, označuje nepromjenjivost svih elemenata s obzirom na određene transformacije. Idejna povezanost imagotipskih sustava i postojanosti i univerzalnosti korespondira vrlo vjerojatno u većini slučajeva sa sumnjivom redukcijom i prešućivanjem relevantnih povijesnih i društvenih čimbenika koji u pravilu, kao u našem primjeru Action française, odgovaraju vrednovanjima što proizlaze iz primarno ideoloških interesa. Izjednačavanje slika Njemačke Mme de Staël i Romaina Rollanda jest stilizacija te istodobno ideologizacija: ona omogućuje kontinuitet jednostavnog i u pogledu povijesnog konteksta reduciranog antitetičkog gledanja koje isključuje svaki historijsko-dijalektički način mišljenja.
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje ... 53
V. Imagotipske strukture kao elementi estetičkog konteksta Komparatistička imagologija bavi se pretežito takvim slikama druge zemlje koje se posreduju kao strukturni elementi u djelima umjetnosti riječi, dakle, koje se pojavljuju unutar značenjskog sustava tekstova što žele biti više od trezvene jezično-informativne poruke. Primjerice, reprodukcija stvarnosti kakva se može iskušati u književnosti podrazumijeva njezino oblikovanje umjetničkim sredstvima, što znači da je književno umjetničko djelo određeno maštovitom subjektivnošću, svjesnim ili nesvjesnim odobravanjem, tj. kreativnim suočavanjem s estetskim pravilima i mjerilima i mnogim drugim. Na drugoj strani komunikacijskog procesa, artificijelno konstruirano inovacijsko djelo svake književne produkcije zahtijeva aktivni čin čitatelja, dakle i književnoznanstvenog stručnjaka koji se trudi reprodukcijom ili, bolje, uvijek novom reprodukcijom umjetničkog djela proizvesti njegovu harmoničnu konzistenciju. Svaki iskaz koji se odnosi na djelo pretpostavlja uz historijsko promatranje i osvrt na sadržajnu i formalnu ukupnu poruku djela, koja se može izvesti iz strukturne analize i koja svakom pojedinačnom strukturnom elementu dodjeljuje njegovu vrijednost unutar cjelokupnog značenjskog sklopa. Prema tome, posebno treba uzeti u obzir strukturne elemente književnih djela relevantne za imagologiju, što umjesto krivotvorećeg atomizma podrazumijeva i čini jasnom posebnost književne predodžbe kao komponentne estetičkog konteksta. No time se predodžba u književnosti ne može prešutno izjednačiti s intencionalnim objektom u modernim društvenim znanostima. Atomistička zloporaba književnosti kao dokumentacijskog materijala teško će izbjeći opasnosti etnopsihološkog prosuđivanja ondje gdje bi npr. cjelovito umjetničko djelo dodijelilo »imagološkom« strukturnom elementu vrijednost apstraktne alegorije i gdje pjesničko oblikovanje druge zemlje neće zahtijevati realističnost, nego znači tek projekciju pjesničke subjektivnosti, sklonu tome da pojedinačna, u prvi mah prividno etnopsihološka obilježja niječe u daljem tijeku čitanja. Tko bi pomislio da je roman o Americi Franza Kafke stvarni opis američke nacije i da hoće ili može biti takav? Taj je primjer zacijelo razumljiv; drugi, naprotiv, otežavaju definitivno povlačenje granica. Usto, slojevitost i tehnika otuđenja (ne u brechtovskom smislu) od kojih živi književno umjetničko djelo potiču uvijek nove i najrazličitije načine čitanja, među kojima se ne može isključiti ni utjecaj Kafkina romana na sliku Amerike njegovih čitatelja.
Zaključna napomena S obzirom na komparatističku zadaću povezivanja naroda, internacionalna književnost, dakle njezin predmet, naučava sljedeće: književnost može biti sredstvo koje unapređuje uzajamno razumijevanje. Ona može imati ulogu posredovanja
54
Manfred S. Fischer
znanja. No ona to može i trajno ometati. Ona se može približiti onome što se podrazumijeva pod izrazom »javno mnijenje; ona može biti i njegova suprotnost. Književnost je prostor otvoren za mnoge mogućnosti. To uvidjeti znači da je ona sve drugo nego proizvoljno pristupačan i raspoloživ dokumentacijski materijal. I upravo tu zloporabu željela bi spriječiti naša rasprava. A to implicira zahtjev za interdisciplinarnim radom na području nacionalnih stajališta, predrasuda i stereotipa koji nesumnjivo iziskuju objašnjenje.
Literatura Teoretske rasprave Baldensperger, F.: La littérature: Création, succès, durée, Pariz: Flammarion, 1913. Boerner, P.: »Das Bild vom anderen Land als Gegenstand literarischer Forschung«, Sprache im technischen Zeitalter, 56 (1975), 313–321. Carré, J.-M.: Avant-propos, u: M.-F. Guyard: La littérature comparée, Pariz: Presses Universitaires, 1951. Dima, A.: Principii de literatura comparata, Bukarest: Editura Pentru Literaturá, 1969. (V. osobito poglavlje »Forma sau modalitatile raporturilor internationale«, str. 131–209.) Dyserinck, H.: »Zum Problem der ‘images’ und ‘mirages’ und ihrer Untersuchung im Rahmen der Vergleichenden Literaturwissenschaft«, Arcadia, 1 (1966), 107–120. Dyserinck, H.: Komparatistik. Eine Einführung, Bonn: Bouvier, 1977. [Aachener Beiträge zur Komparatistik, 1] Gsteiger, M: »Pourquoi la littérature comparée?«, Bulletin de la Faculté des Lettres de l’Université de Lausanne et de la Société des Etudes de lettres, ser. 3.7, 1974, 3–14. Guyard, M.-F.: La littérature comparée, Pariz: Presses Universitaires, 1951, 110–119. Jeune, S.: Littérature générale et littérature comparée: Essai d’orientation, Pariz: Minard, 1968, 49–57. Pichois, Cl.: »Introduction à une méthodologie de l’image de la Belgique en France«, Actes du second congrès national de littérature comparée, Lille, 30. svibnja – 2. lipnja 1957, Les Flandres dans les mouvements romantique et symbolique, Pariz: Didier, 1958. Prawer, S. S.: Comparative literary studies, London: Duckworth, 1973. (V. osobito poglavlje »National character and national Literature«, 13–30.) Wellek, R.: »The concept of comparative literature«, Yearbook of comparative and general literature, 2 (1953), 1–4.
Komparatistička imagologija: za interdisciplinarno istraživanje ... 55
Wellek, R.: »The Crisis of Comparative Literature«, u: Proceedings of the 2d Congress of the ICLA, Chapel Hill, Univ. of North Carolina 1958, sv. 1, Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1959, 149–159. Primjena u komparatističkom području Ascoli, G.: La Grande-Bretagne devant l’opinion française depuis la guerre de Cent ans jusqu’à la fin du XVIe siècle, Pariz: J. Gamber, 1927. Ascoli, G.: La Grande-Bretagne devant l’opinion française au XVIIe siècle, Pariz: J. Gamber, 1930. Baldensperger, F.: »L’Angleterre et les Anglais vus à travers la littérature française«, Bibliothèque universelle er revue suisse, 44 (1905), 305–332. Baldensperger, F.: »L’Allemagne et les Allemands vus à travers la littérature française«, Bibliothèque universelle et revue suisse, 46 (1907), 526–546. Bauer, R. o. J.: Das Bild des Deutschen in der französischen und das Bild des Franzosen in der deutschen Literatur, Düsseldorf: Deutsche Fraternitas Gesellschaft, s. a. (oko 1972). Bieber, K.: L’Allemagne vue par les écrivains de la Résistance française, Genf i Lille: Droz; Giard, 1954. Boerner, P.: »National images and their place in literary research: Germany as seen by eighteenth-century French and English reading audiences«, Monatshefte für deutschen Unterricht, deutsche Sprache und Literatur 67 (1975), 358–370. Cadot, M.: La Russie dans la vie intellectuelle française (1839–1856), Pariz: Fayard, 1967. Carré, J.-M.: Les écrivains français et le mirage allemand 1800–1940, Pariz: Didier, 1947. Corbet, Ch.: A l’ère des nationalismes: L’opinion française face à l’inconnue russe (1799– 1894), Pariz: Didier, 1967. Digeon, Cl.: La crise allemande de la pensée française (1870–1914), Pariz: Presses Universitaires, 1959. (Zoran primjer veze povijesti ideja i imagologije.) Dyserinck, H.: »De fransschrijvende Vlaamse auteurs van 1880 in de spiegel der Franse en Duitse litteraire kritiek«, Spiegel der letteren, 8 (1964), 9–30. (Bavi se prisutnošću predodžbi u književnoj znanosti.) Dyserinck, H.: Flandrica: Vlaamse en Algemeen-Nederlandse zoryen op de Duitse Boekenmarkt, Blankenberge: Saeftinge P.V.B.A., 1969. (Postavlja pitanje utjecaja predodžbi na širenje prijevoda u inozemstvu.) Galinsky, H.: »America’s image in German literature: A neglected field of American-German literary relations in critical retrospect«, Comparative literature studies, 13 (1976), 165–192. Guyard, M.-F.: La Grande-Bretagne dans le roman français 1914–1940, Pariz: Didier, 1954.
56
Manfred S. Fischer
Hoffmann, L.-F.: Romantique espagne, Princeton i Pariz: Princeton University Press; Presses Universitaires, 1961. (Bavi se francuskom slikom Španjolaca između 1800. i 1850.). Jeune, S.: De F. T. Graindorge à A. O. Barnabooth: Les types américains dans le roman et le théâtre français (1860–1917), Pariz: Didier, 1964. Levin, H.: »France-Amérique: The Transatlantic Refraction«, u: Comparative Literature: Matter and Method, Urbana; Chicago; London: University of Illinois Press, 1969, 277–282. (Usporedba pojmova autopredodžbe i heteropredodžbe.) Lortholary, A.: Le mirage russe en France au XVIIIe siècle, Pariz: Editions Contemporaines, 1951. Mengin, U.: L’ Italie des Romantiques, Pariz: Plon-Nourrit, 1902. Meyer, H.: »Das Bild des Holländers in der deutschen Literatur«, u: K. Wais (ur.): Forschungsprobleme der Vergleichenden Literaturgeschichte, Internationale Beiträge zur Tübinger Literaturhistoriker-Tagung Sept. 1950, Tübingen: Niemeyer, 1950, 171–188. Monchoux, A.: L’Allemagne devant les lettres françaises de 1814 à 1835, Pariz: Armand Colin, 1965. Pichois, Cl.: L’image de la Belgique dans les lettres françaises de 1830 à 1870: Esquisse méthodologique, Pariz: Nizet, 1957. Pistorius, G.: L’image de l’Allemagne dans le roman français entre les deux guerres (1918– 1939), Pariz: Nouvelles Editions Debresse, 1964. Reboul, P.: Le mythe anglais dans la littérature française sous la Restauration, Lille: Bibliothèque universitaire, 1962. [Travaux et mémoires, n. s. 1] Rüdiger, H. o. J.: Literarisches Klischee und lebendige Erfahrung: Über das Bild des Deutschen in der italienischen Literatur und des Italieners in der deutschen Literatur, Düsseldorf: Deutsche Fraternitas Gesellschaft, s. a. (oko 1972). Steins, M.: Das Bild des Schwarzen in der europaischen Kolonialliteratur (1870–1918): ein Beitrag zur literarischen Imagologie, Frankfurt na Majni: Thesen Verlag, 1972. [Komparatistische Dissertation, Achen 1971]. S njemačkog prevela Ivana Brković
Komparatistička imagologija onkraj »imanencije« i »transcendencije« djela Hugo Dyserinck
Ako danas uopće postoji razlog za promišljanje smisla i opravdanosti komparatističke imagologije, onda on u prvome redu leži u činjenici da su tijekom 1950-ih godina, odnosno u doba kad se taj istraživački smjer definitivno počeo profilirati unutar komparatistike, odmah počeli i napadi na njega, koji su bili toliko odlučni da se njihove posljedice osjećaju i danas. Ne samo da se, kao što je poznato, uvijek iznova dovodila u pitanje relevantnost toga istraživanja, nego su se i pitanja o tome »je li to prava znanost o književnosti« ili »je li književni znanstvenik uopće za to ovlašten« postavljala toliko uporno da su ona za neke i danas sporna. Stvari se međutim, kao što je poznato, ukazuju u drugome svjetlu te sukladno tome reagiramo na dotične prigovore drugačije nego u doba poznate rasprave o razlici između »američke« i »francuske« komparatistike i takozvane »krize poredbene znanosti o književnosti« koja ju je pratila. I na međunarodnoj razini, i unutar znanosti o književnosti i izvan nje dogodile su se zapravo stanovite promjene koje nedvojbeno moraju ići u prilog komparatističkoj imagologiji. Riječ je o dvjema pojavama koje su posebno važne. Na području same znanosti o književnosti opaža se sve veći i globalno oživljen interes za širok raspon političkih dosega književnoga – što rezultira odbacivanjem dugotrajnoga nastojanja da se književnost promatra isključivo osvrćući se na »unutarknjiževno«. S onu stranu svih specifičnih književnoznanstvenih razmatranja opažala se zanimljiva pojava da sve više predstavnika određenih susjednih disciplina (od sociologije i socijalne psihologije do politologije), s više ili manje razvijenim književnopovijesnim predznanjima, poseže za književnim materijalom radi istraživanja nadasve aktualnih problema s područja duhovnih i političkih odnosa između naroda i nacija. To su nesumnjivo razlozi za zadovoljstvo i opravdan optimizan u pogledu budućih mogućnosti komparatističke imagologije.1 Unatoč tome – a pritom se misli na komparatistiku kao akademsku disciplinu u užem smislu riječi – nema nikakvog razloga vjerovati da zbog tog novog razvoja više ne treba ozbiljno razmišljati o karakteru i mogućnostima daljnjega 1 O tome usp. Th. Bleicher: »Elemente einer komparatistischen Imagologie«, Komparatistische Hefte, 1980, knj. 2.
58
Hugo Dyserinck
usavršavanja imagološkoga istraživanja, kao i još jasnije propitivati položaj koji ono ima i koji će imati u okviru naše, u pojedinim zemljama još uvijek ne odveć uspješne discipline. I doista, bilo bi pogrešno zadovoljiti se time što su stari otpori, koji su se javljali u određenim krugovima, izgubili na snazi i što se danas u pravilu imagologiji više ne osporava pravo na postojanje u sklopu etablirane komparatistike (odnosno »komparativne književnosti« ili »opće i poredbene znanosti o književnosti«), no ipak, nije malo onih koji se slažu da se »prava književnoznanstvena« komparatistika treba baviti mnogo važnijim stvarima.2 Što se pak tiče novih publikacija i izdanja, danas je također više nego primjereno redovito podsjećati na to da komparatistička imagologija koja radi na književnom materijalu višenacionalnog podrijetla raspolaže zapaženim mogućnostima koje se jasno razlikuju od onih nacionalnih filologija, kao i od onih neknjiževnoznanstvenih disciplina. To su mogućnosti koje se u konačnici nalaze onkraj svih sukoba oko kompetencija i svih raspri o razlikama između »unutarknjiževne« i »izvanknjiževne« obrade književnosti.
*** Komparatistička je imagologija, već prije 1950-ih godina, izrasla iz posve konkretnog programa francuske komparatistike: ona je u prvom redu bila rezultat promjene težišta od istraživanja utjecaja prema istraživanju recepcije, zbog čega je povezana s posve konkretnim pokušajem da se buduća komparatistička istraživanja postave ne samo na smislene i racionalne osnove, već i da se sve više usmjeravaju na pravu jezgru svekolike komparatističke problematike. Pritom se zapravo radilo o napuštanju u konačnici nezadovoljavajućeg istraživanja utjecaja u korist ispitivanja načina na koji se unutar književnosti neke zemlje reagiralo na književnosti i duhovni život »druge«, »strane« zemlje.3 Danas doista na to valja iznova podsjetiti jer je francuski koncept imagologije, kako ga je prije svega propagirao Carré, u svoje vrijeme naišao na kritiku koja je te poveznice potpuno zanemarivala i umjesto toga usmjeravala raspravu u krivom smjeru, koji u konačnici ipak nije uspio spriječiti proboj komparatističke imagologije. 2 U tom smislu najnoviji primjer posebno nesretnog odnosa prema imagologiji pruža zbornik Vergleichende Literaturwissenschaft (Wiesbaden, 1981), koji je uredio M. Schmelling. U njemu se, između ostaloga, opaža da se u poglavlju o istraživanjima utjecaja i recepcije u cijelosti i očigledno zanemaruje komparatistička imagologija i njezina postignuća (uključujući i najnovije temeljne članke o toj tematici). 3 Usp. M.-F. Guyard: La littérature comparée, Pariz, 1951 (s predgovorom Jean-Marie Carréa). Osim toga usp. H. Dyserinck: Komparatistik: Eine Einführung, Bonn, 1977 (Aachener Beiträge zur Komparatistik, sv. 1).
Komparatistička imagologija onkraj “imanencije” i “transcendencije” djela 59
Kritika programa što su ga, nasljeđujući Baldenspergera i Hazarda, predložili Carré i njegov učenik Guyard, a koju je prvi izložio nitko drugi do René Wellek, dajući joj usto vrlo jak pečat, djelovala je ustvari tako da je stajalište za imagologiju ili protiv nje za mnoge koji su bili uključeni u polemiku istodobno bilo povezano s očitovanjem za ili protiv Wellekova prijedloga o primatu estetičkoga u znanstvenom istraživanju književnosti općenito. To je u konačnici pridonijelo tome da je čak i razumijevanje koje je u tom kontekstu jedna strana pokazala za imagologiju zadobilo osobit biljeg: za mnoge je ona – ako se uopće i shvaćala ozbiljno – pripadala tek »Stoffgeschichte« i »tematologiji« i tako je u najboljem slučaju bila uključena u područje »ekstrinzičnog pristupa književnom istraživanju«, što je pak impliciralo stanovitu inferiornost jer se jedino »intrinzično književno istraživanje« smatralo književnoznanstvenim u strogom smislu te riječi.4 U okvirima teorijskih i metodoloških razmatranja koje sam kasnije ugradio u temelje aachenskog komparatističkog programa, već sam 1966. godine u jednoj raspravi5 koja se često navodila u znanstvenoj literaturi pokušao, između ostaloga, pokazati da čak i oni koji u komparatistici daju prednost »unutarknjiževnom« pristupu pred »izvanknjiževnim« (odnosno preferiraju »imanenciju« nasuprot »transcendenciji« djela),6 ne mogu zanemariti odlučujuću prisutnost predodžbi u određenim književnim djelima. Kasnije su i drugi istraživači poduprli to stajalište. Argumentacija nije značila priznavanje usko shvaćenog pojma »književne stvarnosti«, kako ga je razumijevao »intrinzični pristup«. Od samog se početka pritom moralo inzistirati na tome da one aspekte književnosti i njezina okružja koji naposljetku daleko nadilaze estetske (odnosno »unutarknjiževne«) pojave također valja smatrati potpuno legitimnim predmetima istraživanja kao i one tzv. »unutarknjiževne«.7 4 Vrijedna objašnjenja napada kojima je u prošlosti bila izložena komparatistička imagologija v. u uvodu knjige: J. Riesz: Beat von Muralts »Lettres sur les Anglais et les Français et sur les Voyages« und ihre Rezeption, München, 1979. Usp. također M. Gsteiger: »Zum Begriff der Literatur in vergleichender Sicht«, u: Zur Theorie der Vergleicheden Literaturwissenschaft (ur. H. Rüdinger), Berlin, 1971; isti: »Purquoi la Littérature comparée«, u: Études de Lettres (Bulletin de la Faculté des Lettres d l’ Université de Lausanne), 1974. Još uvijek nedostaje podrobno istraživanje okolnosti u kojima je u nekim zemljama čak i u 20. stoljeću, djelomice i s popriličnim uspjehom, osporavano i samo etabliranje komparatistike. 5 Zum Problem der ‘images’ und ‘mirages’ und ihrer Untersuchung im Rahmen der Vergleichenden Litteraturwissenschaft«, Arcadia, 1 (1966). 6 O terminima unutarknjiževno« i izvanknjiževno« usp. njemački prijevod knjige R. Welleka Theory of Literature Edgara i Marlene Lohner (1. izd., Bad Homburg vor der Höhe, 1959). O imanenciji« i transcendenciji« djela (također u smislu Wellekove opreke intrinzično« ekstrinzično«) usp. J. Strelka: Methodologie der Literaturwissenschaft, Tübingen, 1978. 7 U zanimljivom radu J. Jurta: L’image de l’Afrique et des africains dans la littérature française«, Oeuvres & Critiques, 3 (1978/79), koje na hvalevrijedan način postavlja pitanje o mogućem do-
60
Hugo Dyserinck
U tom su se smislu mogla i istraživanja provedena u sklopu aachenskog programa – kao npr. ona o njemačko-francuskoj književnosti i duhovnim vezama u 20. stoljeću,8 o vezama između njemačkog i nizozemskog govornog područja9 ili o europsko-afričkim književnim i duhovnim vezama10 – smatrati usmjerenima na fenomene koji, osim književnopovijesnog i idejnopovijesnog, imaju i jasno političko značenje, a da pritom nisu ni najmanje iznevjerila svoj književnoznanstveni karakter.11 I na ostalim njemačkim i američkim komparatističkim institutima nastavilo se raditi na toj, u prvom redu francuskoj specijalnosti, pri čemu su njihovi najvažniji rezultati upravo oni radovi koji, zahvaljujući gledištima o temeljnoj imagološkoj problematici, čine daljnje etape na putu konačna dokazivanja njezine prvorazredne važnosti.12
prinosu imagologije istraživanju stereotipa, u čitatelja se stvara pogrešan dojam da sam u svom prilogu u časopisu Arcadia izrazio spremnost tome problemu pristupiti s »unutarknjiževnog« stajališta, kao i to da sam sklon takvom užem shvaćanju pojma književnosti. Isti su dojam mogle stvoriti i neke slične opaske U. Weissteina u njegovu uvodu knjige Vergleichende Literaturwissenschaft (Stuttgart, 1968) jer su obojica izvadili one dijelove moje argumentacije koji najbolje odgovaraju wellekovskom stajalištu. 8 Usp. također M. S. Fischer: Probleme internationaler Literaturrezeption: Michel Tourniers ‘Le Roi des Aulnes’ im deutsch-französischen Kontext, Aachener Beiträge zur Komparatistik, 1977, sv. 2 (s popratnom riječi Michela Tourniera). 9 Usp. i H. Dyserinck: Flandrica: Vlaamse en Algemeen-Nederlandse zorgen op de Buitse Boekenmarkt, Blankenberge, 1969. te J. Soenen (v. bilj. 11). 10 Usp. također M. Steins: Das Bild des Schwarzen in der europäischen Kolonialliteratur 1870-1918, Frankfurt na Majni, 1972 (disertacija, Aachen, 1971). 11 O razvitku aachenskog komparatističkog programa općenito i posebno o imagologiji koja se prakticira u aachenskom komparatističkom seminaru usp. M. S. Fischer: »Komparatistik: das Aachener Programm«, Die Deutsche Universitätszeitung (DUZ), 1979, sv. 24, te od istoga urednika: »Komparatistische Imagologie. Für eine interdisziplinäre Erforschung national-imagotyper Systeme«, Zeitschrift für Sozialpsychologie, 1979; i Untersuchungen zur Entstehung der komparatistischen Imagologie, disertacija, Aachen, 1981 (objavljena kao 6. sv Aachener Beiträge zur Komparatistik). Osim toga valjalo bi upozoriti i na dva druga rada: J. Soenen: Gewinn und Verlust bei Gedichtübersetzungen: Untersuchungen zur deutschen Übertragung der Lyrik Karel van de Woestijnes, disertacija, Aachen, 1976 (Aachener Beiträge zur Komparatistik, 1977, sv. 3), gdje je, između ostalog, pokazano kako utjecaj nekih predodžbi može djelovati sve do razine nijansi u prijevodima lirike. S. Gross: Ernst Robert Curtius und die deutsche Romanistik der zwanziger Jahre: Zum Problem nationaler Images in der Literaturwissenschaft, komparatistički magistarski rad, Aachen, 1979 (Aachener Beiträge zur Komparatistik, 1980, sv. 5) 12 Usp. P. Boerner: »Das Bild vom anderen Land als Gegenstand literarischen Forschung«, Sprache im technischen Zeitalter, 1975, br. 56; i J. Riesz, nav. dj., (v. i bilj. 4). S tim u vezi posebice valja spomenuti knjigu A. Duţu: Modele, imagini, privelişti, Cluj–Napoca, 1979.
Komparatistička imagologija onkraj “imanencije” i “transcendencije” djela 61
*** Unatoč tome, bilo bi potpuno pogrešno dosadašnje uspjehe kao i pitanje o daljnjim razvojnim mogućnostima komparatističke imagologije još uvijek povezivati s diskusijom o opsegu i dosezima pojma »literarnost«. Umjesto toga trebali bismo posebno istaknuti da glavna funkcija koju ima specifična »prekogranična« orijentacija u komparatistici općenito i u komparatističkoj imagologiji posebno već od samog početka pridaje raspravi o »imanentnom« ili »transcendentnom« pristupu književnom djelu drugorazredno značenje. S one strane svih nesuglasica glede razlikovanja između »unutarknjiževnih« i »izvanknjiževnih« pitanja, imagologija je u prvome redu model koji pruža daljnje razvojne mogućnosti područja koje čini osnovnu jezgru, conditio sine qua non svake komparatistike: ona nije ni više ni manje nego posve konkretan oblik analize fenomena prekoračivanja granica i otkrivanja stranog kao takvog. To znači: novo promišljanje francuske komparatističke škole oko 1950. temelji se, unatoč svim manje poželjnim popratnim pojavama, na jasnoj svijesti o tome što je bit svakog komparatističkog ispitivanja i što samim time pripada u domenu svakog komparatističkog istraživanja prekoračivanja granica: spoznaja »stranoga« – i to uvijek iz perspektive onoga koji nešto smatra »stranim«, odnosno što na njega tako djeluje. U svjetlu te spoznaje moralo je nastojanje da se analiziraju ti elementi »stranoga« u književnosti, kao i iskustvo stranoga kao takvo, neizbježno voditi prema imagologiji jer je iskustvo stranoga per definitionem povezano sa stvaranjem predodžbi.13 Bilo da se raspravlja o pitanju uzajamne recepcije njemačke, francuske i engleske književnosti ili se istražuju prijevodi djela »manjih« europskih književnosti i njihova raširenost u većim susjednim zemljama, komparatist se posvuda suočava s manifestacijama problema »nacionalnih« razlika i »internacionalnih« sukoba i time automatski s pitanjem što se u nekoj drugoj zemlji doživljava, prihvaća, odbacuje ili jednostavno »recipira« kao strano. Upravo odgovor na takva pitanja pripada njegovu pravom zanatu! Otklon od istraživanja utjecaja, s odgovarajućim usredotočenjem na ono što se u prvome redu opisivalo formulom »l’étranger tel qu’on le voit«14 i što se na prvi pogled moglo činiti marginalnom pojavom, bio je pokušaj da se komparatistika dalje profilira kao zasebna disciplina, ali i stvarno okretanje prema njezinoj istinskoj jezgri. 13 Usp. također H. Dyserinck: »Der Beitrag der Komparatistik zur Rezeptionsforschung und die Möglichkeiten einer fachspezifischen Rezeptionsforschung innerhalb der Komparatistik«, u: Proceedings of the IXth Congress of the ICLA, 2, Innsbruck, 1979 (Innsbrucker Beiträge zur Kulturwissenschaft, posebno izdanje, 1980, knj. 46). 14 Usp. M. F. Guyard, nav. dj. (v. bilj. 3), poglavlje VIII.
62
Hugo Dyserinck
Potonje inače objašnjava i zašto su napadi na komparatističku imagologiju nekoć bili usmjereni prema kritici komparatistike općenito, odnosno zašto su vrlo često išli ruku pod ruku. Oni su bili istoga tipa kao i kritika navodnog precjenjivanja (nacionalnih) granica, za što je tobože bila odgovorna komparatistika. Poveznica je potpuno logična: onaj tko poriče važnost granica koje dijele jednu pojedinačnu književnost od druge mora poricati i važnost problema iskustva stranog, odnosno obratno, onaj tko smatra nevažnim analizu iskustva stranog u smislu doživljaja prekoračivanja granica na književnom području, ne čini ništa drugo nego poriče važnost granica kao takvih. Tko pak napokon sumnja u važnost postojanja granica između pojedinačnih književnosti i područja njihova nastanka te u nužnost istraživanja pojave iskustva stranoga koja je s njima u vezi, taj se sukladno tome u cijelosti protivi zahtjevima za postojanjem komparatistike kao takve. Ta je struka od početka težila vlastitim istraživačkim ciljevima koji su nerazlučivo povezani s postojanjem granica, štoviše, njima je uopće fenomen granice dominirao. Utoliko komparatistika nije bila ni rezultat želje za okretanjem (manje ili više diletantskom) bavljenju književnošću određene nacionalne provenijencije kao ni »književnošću općenito« u vrijeme kada još nije bilo specijaliziranih pojedinačnih filologija. Ona je poglavito samu sebe trebala razumjeti kao zasebnu disciplinu. Pritom specifično komparatističko prepoznavanje čimbenika granice nije nipošto bilo identično s izolacionističkim poimanjem samosvojnosti nacionalnih književnosti, kako se ponekad insinuiralo ili čak otvoreno tvrdilo. U komparatistici valja razlikovati izolacionizam od parcijalne autonomije, koja upravo zato postoji unutar svake nacionalne književnosti (točnije: pojedinačne književnosti) jer su pojedinačne književnosti pisane na pojedinačnim jezicima, a pojedinačni jezici – barem u pisanom obliku – uvijek posjeduju vlastitu autonomiju.15
*** Glavni smisao povezanosti komparatistike s prekoračivanjem granice i iskustvom stranoga ima niz važnih posljedica i za komparatističku imagologiju. Prije svega, svijest o prioritetu navedenih fenomena morala je automatski djelovati na intenziviranje specifično komparatističkoga istraživačkog postupka. Iz toga nužno proizlazi uvid da se komparatistička imagologija danas ne treba više baviti »slikama druge zemlje«, poput radova u prošlosti kojima se prigovaralo da samo nepotrebno gomilaju građu. Komparatistička imagologija danas je 15 Usp. Hugo Dyserinck: Zur Problematik der »nationalliterarischen« Arbeitsmodelle der komparatistik und ihrer Begründung in sprachlicher Einheit: Der Fall des niederländischen Sprachgebiets (jubilarni zbornik posvećen H. Gipperu), Amsterdam, 1979.
Komparatistička imagologija onkraj “imanencije” i “transcendencije” djela 63
mnogo više od neproblematičnoga skupljanja različitog materijala kojega su prepuni neki početnički radovi, čuvajući ga u najboljem slučaju za kasnija »korisnija« istraživanja. Spomenuta svijest o prioritetima ima još jednu posljedicu koja je posebice važna glede odnosa komparatistike i nacionalne filologije: komparatistička analiza slike o drugoj zemlji iz perspektive »prekograničnog« otkrivanja stranog ne može se danas više prakticirati sa stajališta čija je prvotna svrha upoznavanje djela nekog konkretnog autora – i povijesti neke pojedinačne književnosti. Ona se treba prakticirati sa specifičnog nadnacionalnog stajališta, dakako, imajući na umu značenja koja granice imaju za svaku pojedinačnu književnost. To znači sljedeće: slike se moraju promatrati iz perspektive koja nadilazi njihovu primarnu povezanost s područjem nacionalne književnosti iz koje su potekle, te uvijek u svojoj multinacionalnoj funkciji i u svojem specifičnom multinacionalnom kontekstu, ali i vodeći računa o različitim »nacionalnim« perspektivama od kojih nijedna ne smije prevladati.16 Stoga će komparatističko imagološko istraživanje promatrati slike u barem jednom dosljedno razmotrenom dvojnom odnosu: to znači da se stvaranje slike o nekoj zemlji A u književnoj produkciji neke zemlje B uvijek mora analizirati sa stajališta književne i duhovne povijesti kako zemlje A, tako i zemlje B. Tako se ni na njemačko-francuskoj razini neće više istraživati slika Njemačke nekog francuskog autora sa specifičnog francuskog stajališta kako bi se upotpunilo znanje o francuskoj književnoj i duhovnoj povijesti, onako kako su to, nažalost, činili raniji francuski komparatisti, već i s njemačkog stajališta, zajedno sa svim implikacijama u smislu posjedovanja nužnih germanističkih znanja te – što je posebice važno – poredbeno, u smislu sučeljavanja heteropredodžbi s autopredodžbama određenih »naroda«. To također objašnjava zašto razvojne mogućnosti moderne komparatističke imagologije najjasnije dolaze do izražaja ondje gdje se multinacionalni kontekst ne kreira od dvije književnosti ili dva kulturna područja, nego najmanje od tri. Kao dobar primjer takva istraživanja u zapadnoeuropskoj sferi može se navesti triangularni odnos Njemačka – Francuska – Engleska, koji je iznjedrio različite oblike »imagotipskih«17 sustava, pri čemu je njemački odnos prema Francuskoj sve do 20. stoljeća implicirao određene posljedice za stajalište prema Engleskoj, a isto je vrijedilo i za druga dva teritorija i njihov odnos prema dotičnim partnerima. Kao predložak može se navesti otpor koji se, između ostaloga, na njemačkoj strani na Lessingov poticaj razvio protiv prevladavajućeg francuskog utjecaja što 16 O pojmu »nadnacionalnog« stajališta pri obradi »multinacionalnih« predmeta istraživanja u komparatistici usp. H. Dyserinck: Komparatistik: Eine Einführung (v. bilj. 3). 17 O izrazu »imagotip« usp. O. Brachfeld: »Note sur l’imagologie ethnique«, u: RPP, 1962 (v. bilj. 23), kao i M. S. Fischer: »Komparatistische Imagologie: Für eine interdisziplinäre Erforschung national-imagotyper Systeme« (v. bilj. 11).
64
Hugo Dyserinck
ga je u 18. stoljeću propagirao Gottsched na kulturnom prostoru njemačkoga govornog područja, pri čemu se engleski duhovni život (Shakespeare!) upotrebljavao kao protuteža spomenutom francuskom utjecaju te kao primjer vlastitih njemačkih razvojnih mogućnosti (»njemački način mišljenja«). Promotrimo li taj specifičan multinacionalni proces iz francuske perspektive, istražujući, primjerice, koji su argumenti u kontektu francuske recepcije Shakespearea uvedeni u raspravu za i protiv engleskog »prirodnog genija«, nailazimo na iste predrasude i vrlo slične oblike mišljenja kao i na njemačkom prostoru, čak i onda kad su vrijednosni sudovi potpuno suprotnoga predznaka. Ukoliko se toj multinacionalnoj makrostrukturi, koja je naposljetku bila bitnom sastavnicom zapadnoeuropskog predromantizma i romantizma, priđe iz engleskoga očišta, trilateralna će veza biti još očitija. Tu će, prije svega, na svakome koraku biti očito da se sa svakom njemačkom prosudbom francuskih ili engleskih pojava, kao i pri svakoj francuskoj ili engleskoj prosudbi drugih partnera u triangularnom odnosu, istodobno pojavljuju dijelom prikrivene, a dijelom prenaglašene predodžbe ispunjene tipičnim slikama ili čak specifičnim stereotipima o dotičnoj drugoj zemlji, njezinoj kulturi (odnosno »civilizaciji«...), »načinu života« njezinih stanovnika itd., koje su jednoznačno povezane s genezom, strukturom i djelovanjem određenih multinacionalnih književnih makrostruktura te povrh toga ovisne o prepoznatljivim autopredodžbama koje se susreću u »nacionalnoj književnosti« dotičnih zemalja. Komparatistička će imagologija analizirati nastanak i strukturu upravo tih »imagotipskih« iskaza, odnosno istraživat će internacionalno djelovanje u sklopu međusobnih odnosa »nacionalnih« entiteta. Jasno je da pritom više ne treba postavljati pitanja o prioritetu »unutarknjiževnoga«. Riječ je o zadaći koja, usprkos činjenici da se ostvaruje na književnom materijalu i najvećim dijelom pomoću specifičnih književnopovijesnih metoda, leži onkraj suprotstavljenih razmatranja o »unutarknjiževnome« i »izvanknjiževnome«. I zašto se, naposljetku, ne bi smjelo otvoreno priznati i istaknuti da su s funkcijama tih imagotipskih struktura povezani politički kompleksi koji očito nadilaze »književno« i koje može razjasniti upravo specifična komparatističkoimagološka analiza? Primjerice, poznato je koliki su utjecaj na europski politički razvoj tijekom 18. stoljeća imali otpori koji su se razvili na njemačkoj strani protiv francuske duhovne prevlasti i s njima povezani skriveni pogledi prema Engleskoj. Također, znamo da se unutareuropski nacionalizam, sa svim svojim posljedicama koje su i danas očite, velikim dijelom može protumačiti iz perspektive odgovarajućih procesa europskoga predromantizma i romantizma. Valja spomenuti i činjenicu da je ta njemačko-francusko-engleska umreženost utjecala i na izvaneuropska područja, gdje je odigrala ulogu »predloška« i ohrabrujućeg »izvorišta inspiracije« u procesima »nacionalnog osvješćivanja« koji su
Komparatistička imagologija onkraj “imanencije” i “transcendencije” djela 65
bili shvaćeni kao povijesno analogni europskim događajima. Ovdje se treba sjetiti razvoja »négritude« teorije, koja se često spominje od pedesetih godina našega (20., op. prev.) stoljeća, posebice u interpretaciji Léopolda Sédara Senghora, i koja je tijekom više desetljeća igrala poticajnu ulogu u sklopu različitih procesa afričkog traganja za »autentičnošću« (što znači i za političkom neovisnošću od Francuske i Engleske).18 Senghorovo svjesno preuzimanje njemačko-francuskog opozicijskog modela od njemačkog »Sturm und Drang« pokreta, njegovo zanimanje za mladog Goethea i naposljetku njegovo »otkriće« srodnosti između »négritude« i »germanité« po uzoru na njemačkog etnologa Lea Frobeniusa, u opreci spram »nacionalističke« i »kartezijanske« francuske »civilizacije«, nije ništa drugo doli uključivanje u velikim dijelom imagotipski europski proces i specifičnu europsku makrostrukturu, s rezultatom mogućeg afričkog prihvaćanja svih posljedica koje je taj proces već imao po europski duhovni život i europsku politiku.19 Lako je na temelju rečenog zaključiti koji se sve putovi otvaraju istraživanju koje nadilazi ono »čisto književno«. Vjerojatno nije prerano iznijeti pretpostavku da bismo uvidom u europske književne »imagotipske« sustave i njihov razvoj, odnosno djelovanje, mogli dobiti čak i ključ za razumijevanje bitnih aspekata nacionalnoga mišljenja općenito. Već se s priličnom sigurnošću može reći da se istraživanje l’étranger tel qu’on le voit u okvirima komparatistike, koja smatra prekogranično iskustvo stranog kao conditio sine qua non vlastite egzistencije, na obuhvatnoj multinacionalnoj razini i u vezi sa specifičnim nadnacionalnim istraživačkim gledištem dokazuje ne samo kao prava specijalistička disciplina komparatističke znanosti nego i u pogledu mnogih mogućnosti, koje na temelju književne građe provedeno istraživanje međunarodnih duhovnih veza uopće predstavlja u perspektivi – pa čak već i danas – »un domaine d’avenir«.20
*** Nakon takve ispravne procjene vrijednosti koje u komparatistici ima prekoračivanje granica i sučeljavanje sa »stranim« entitetima, kao i s obzirom na činjenicu da se u komparatističkoj imagologiji u krajnjoj liniji radi o analizi iskustva stranog 18 Usp. H. Dyserinck: »Die Quellen der Négritude-Theorie als Gegenstand komparatistischer Imagologie«, Komparatistische Hefte, 1980, sv. 1. 19 Usp. k tome i B. Tibi: »Romantische Entwicklungsideologien in Afrika«, Blätter für deutsche und internationale Politik, 18 (1973); S Adotevi: Négritude et négrologues, Pariz, 1972. E. NjohMouelle: Jalons, Yaoundé, 1970; isti: Jalons II, Yaoundé, 1975. U vezi s time valja upozoriti i na različite radove kamerunskog filozofa i sociologa Marciena Towa. 20 M. F. Guyard, nav. dj., str. 118.
66
Hugo Dyserinck
kao takvog, vrijeme je da dalje razmotrimo osobit karakter (što u konačnici znači: ontološki status) predodžbi kao takvih. S time su zapravo u vezi i pogrešne procjene karaktera i prirode predodžbi koje su bile učestale prilikom prosuđivanja komparatističke imagologije i njezinih mogućnosti (a događaju se još uvijek), kada istraživanje predodžbi o »drugoj zemlji« s kojima se susrećemo unutar europske književnosti vodi ispitivanju (ili potrazi za) »nacionalnim karakteristikama« i nije ništa drugo doli odvjetak onoga što je u neslavnoj prošlosti duhovnoznanstvenih istraživanja bilo označavano kao »psihologija naroda«. Zapravo, za detektiranje iracionalnih predodžbi o »narodnoj biti«, o »duši naroda« ili čak o »narodnom karakteru« što ga prožima i prenosi »krvno naslijeđe« nema primjerenijeg istraživačkog smjera od komparatističke imagologije, koja radi na književnom materijalu. Do takve »deideologizacije« ne dolazi tako da se »pogrešna« predodžba o nekoj zemlji zamijeni »ispravnom«, već se ona realizira putem »demistifikacije« koja proizlazi iz problematizacije samoga postojanja takvih predodžbi. Tu, dakle, nije riječ o istraživanju koje na temelju analize iskaza o stranim narodima nastoji otkriti nešto o velikim »tajnama nacionalnih karaktera«, odnosno o »biti« dotičnih naroda. Također se ne radi o tome da se pomoću analize određenih predodžbi sazna nešto o »biti« ili »karakteru« naroda kojemu pripada autor koji proizvodi te predodžbe. Zapravo je bitno to da se predodžbe smatraju činjenicama, odnosno predmetima posebne vrste, te da se pri tome analizira njihova struktura, ali i razotkriva djelovanje koje one imaju u svim mogućim područjima ljudskoga duhovnog života. Činjenica je, naime, da – bez obzira na pitanje postoji li uopće nešto poput »nacionalnog karaktera« u smislu veličine koja se može definirati – na međunarodnoj razini postoji gusta i dijelom krajnje složena mreža uzajamnih predodžbi jednih »naroda« (nacija, zemalja, jezičnih zajednica, plemena itd.) o drugima. Te predodžbe, koje daleko nadilaze granice književnoga polja, imaju očevidno značenje za suživot različitih grupa te su, štoviše, obilježene imagotipskim čimbenicima koji su – ako ne isključivo, onda barem u velikoj mjeri – oblikovani od književnosti i u književnosti (kao i u književnoj kritici, pa čak i u okviru same književne znanosti) ili su ih one barem rasprostranjivale, odnosno još ih uvijek djelomično rasprostranjuju. To znači: bez obzira na činjenicu da je samo vjerovanje u moguće postojanje »narodnih karaktera« i sličnog čista ideologija i da izvan ideologije nije moguće dati pravu i međunarodno primjenjivu definiciju toga što je to zapravo »narod«, činjenica je da postoje imagotipske predodžbe, da ih ljudi upotrebljavaju u bezbrojnim varijantama te da se isto toliko njihovih varijanti zatječe i u književnosti.
Komparatistička imagologija onkraj “imanencije” i “transcendencije” djela 67
Bez obzira na problem njihove vjerodostojnosti, možemo istraživati njihovo djelovanje kao i njihov utjecaj u svim područjima duhovnog života. To je moguće, premda je riječ o proizvodima ljudske imaginacije koji upućuju na predmete koji također jednim dijelom imaju samo relativno značenje (sve do »nacija« i »naroda« kojima je romantizam doduše pridavao enormno značenje, no koje u stvarnosti – bez obzira na trajnost i vitalnost jezičnih granica koje mogu imati ulogu u njihovu konstituiranju – u stanovitim okolnostima nisu bile drugo nego prolazni i u povijesnom prostoru ostvareni modeli mišljenja). U dvama nedavno objavljenim radovima francuski socijalni psiholog Edmond Marc Lipiansky istražuje predodžbe koje su europski narodi stvarali jedni o drugima i to u strukturalističkom smislu i s osloncem na izraz »formation discursive« Michela Foucaulta.21 Jednako tako primjerenom i u mnogim pogledima možda još i plodonosnijom čini se primjena pojmovnog sustava Karla Poppera: predodžbe označavaju sva obilježja predmeta »svijeta 3«, odnosno to su proizvodi ljudskoga duha koji su sadržani u tekstovima i u knjigama te ne djeluju povratno samo na čovječanstvo koje ih je kreiralo, nego jednim dijelom imaju i svoje vlastite zakonitosti koje mogu proizvesti nehotične i nepredvidive posljedice.22 To su poveznice i dimenzije u čije obuhvatne mogućnosti na ovome mjestu ne trebamo ulaziti. Konačan zaključak općenito glasi: predodžbe i imagotipski sistemi koji postoje u međunarodnom književnom području i djelomično su se razvili u sklopu specifičnih književnohistorijskih procesa smiju se promatrati kao stvarni objekti koji mogu tvoriti predmet specijalizirane istraživačke grane, a njihovo se značenje više ne može odrediti u skladu s mjerilima književne estetike.
*** Vidjeli smo da je u međuvremenu postalo samorazumljivim da komparatistička imagologija istražuje posebnu vrstu predmeta koji mogu funkcionirati i izvan književnosti i njezinih kontekstâ. U tom se smislu komparatistička imagologija može uvrstiti u šire interdisciplinarno istraživačko područje čija krajnja svrha nedvojbeno nadilazi književno i može se sastojati u istraživanju interkulturnih problema, što svoje krajnje ostvarenje može konačno pronaći u općem istraživanju problema nacionalnoga. 21 Usp. Marc Lipiansky: L’âme française ou le National-Libéralisme: Analyse d’une représentation sociale, Pariz, 1979; isti: »L’imagerie de l’identité: le couple France-Allemagne«, Ethnopsychologie: Revue de Psychologie des Peuples, 34 (1979). 22 Usp. K. R. Popper: Objektive Erkenntnis, Hamburg, 1973 (posebno pogl. 4); isti: Ausgangspunkte, Hamburg, 1979 (posebno pogl. 38).
68
Hugo Dyserinck
S time u vezi može se propitivati daljnji razvoj te subdiscipline, odnosno mora li se imagološka problematika kojom se komparatistika bavi od samoga početka nužno dalje razvijati u okvirima komparatistike (odnosno »poredbene znanosti o književnosti« ili »opće i poredbene znanosti o književnosti«) kao ekspanzivnog akademskog predmeta ili – a to je alternativa koju, naravno, ne možemo priželjkivati – možda može napredovati neovisno o komparatistici kao manje uspješnome akademskom predmetu, u suradnji sa sociopsihološkim, sociološkim ili politološkim disciplinama. Odgovor na to glasi da uopće nema razloga dalje dovoditi u pitanje pripadnost komparatističke imagologije ostalim književnoznanstvenim disciplinama. Naposljetku, moramo uvijek ostati svjesni činjenice da u sklopu dotičnoga interdisciplinarnoga istraživačkog područja kojemu komparatistička imagologija nesumnjivo pripada i koje mora uvažiti, postoji onaj književni sektor koji proizvodi predodžbe za obradu kojih su neophodni kompetentni komparatisti koji se bave književnošću, već i stoga što ovdje postoje zadaće za čije je izvršavanje nužan stručnjak za multinacionalnu književnu povijest koji će se znati koristiti književnopovijesnim kategorijama s nadnacionalnog stajališta. Taj je književni sektor ustvari bio sve samo ne nevažan za proizvodnju predodžbi: u povijesti nacionalne problematike tijekom posljednjih desetljeća doista nema mnogo područja koja su bila toliko »plodonosna« u oblikovanju nacionalnoga mišljenja, nacionalnih predodžbi i nacionalnih osjećaja (dakle, time i predodžbi) kao što je to književnost. To naposljetku vrijedi i za nacionalne filologije koje se time bave, a koje su sa svoje strane više od svega bile područja djelovanja ili čak rasadišta imagotvornoga mišljenja. Danas više uopće nije originalno podsjećati na to kako su posebice njemačka književnost i njemačka germanistika suodgovorne za nastanak i širenje (npr. u sklopu školske nastave) nacionalnih autostereotipa i heterostereotipa što su potaknuli takvo patriotsko oduševljenje da je mnoštvo mladih ostavilo život na bojnim poljima u Prvome svjetskom ratu. Slični bi se primjeri, ali drugačijeg intenziteta, mogli navesti i za druge europske zemlje. Sve navedeno iznova otvara mnogo više problema nego što se to danas može pojmiti: naime, ne samo da je došlo vrijeme da se neideologiziranoj analizi neštedimice podvrgnu djelatne i uspješne nacionalne predodžbe, funkcije kojih ne treba proučavati samo kako bi se one nadvladale, nego valja općenito postaviti pitanje s kojim su posebnim potrebama čovjeka, mišljenog kao zoon politikon, povezane. Treba uopće ispitati odgovore koje na to može dati upravo upadljivo uska veza imagotipskih procesa s književnošću u najširem smislu riječi. Ukratko, suočeni smo s mnogim važnim problemima onkraj rasprave o prioritetu »imanencije« i »transcendencije« djela, koji su najuže povezani s književnošću,
Komparatistička imagologija onkraj “imanencije” i “transcendencije” djela 69
njezinim postankom i širenjem i koji također pripadaju istraživačkome predmetu znanosti o književnosti kao i estetska pitanja. Uzme li se u obzir da je u tom kontekstu djelomice riječ o pitanjima glede kojih je znanost neposredno ovisna o književnopovijesnim spoznajama i metodama komparatistike, onda čak možemo govoriti o dužnosti i o zadaćama koje ta disciplina više ne smije zanemarivati. O tim se pitanjima više ne raspravlja samo u znaku Esprit européen o kojemu su govorili Madame de Staël, Joseph Texte i neki drugi europski komparatisti, već i iz perspektive mogućnosti prevrednovanja europskoga iskustva izvan našega kontinenta.23 S njemačkog prevela Zrinka Blažević
23 Glede samog karaktera predodžbi, važno je naglasiti da smo u komparatistici prelazili preko toga da specijalističkom istraživanju koje se njima bavi damo vlastiti naziv pod oznakom »imagologija«. Nema razloga ne zadržati to ime premda njegova polulatinska-polugrčka etimologija i nije najsretnija i premda njegovo podrijetlo nije književnoznanstveno. Koliko znam, pojam »imagologija« za istraživanje »slika o drugoj zemlji« u njemačkoj komparatističkoj terminologiji prvi je put upotrijebljen u okviru aachenskog komparatističkog programa u kojemu sam od akademske godine 1967/68. osobno sudjelovao u svojstvu predavača i voditelja znanstvenog istraživanja. Dakako, pojam sam preuzeo iz terminologije francuske etnopsihologije: naziv se prvi put susreće u članku Olivera Brachfelda »Note sur l’imagologie etnique« objavljenom u 17. godištu (1962) Revue de Psychologie des Peuples. Dvije godine kasnije pojavljuje se ne samo u uvodnom članku Abela Miroglija, koji ga upotrebljava u vezi s radovima književne znanstvenice Sylvaine Marandon, nego i u naslovu nove rubrike u časopisu. One kojima je još i danas naziv »imagologija« zazoran, uvjeravam da je on preuzet iz sociopsihološkog istraživačkog usmjerenja, koje je nakon Drugog svjetskog rata u Francuskoj postalo vrlo propulzivno (pri čemu se on nipošto ne smije miješati sa starom »psihologijom naroda«) isključivo zbog njegove efikasnosti i zbog činjenice da do određene mjere sugerira i interdisciplinarno mišljenje.
Estetika alteriteta: književnost i imagološki pristup Karl Ulrich Syndram
Strane zemlje neobičnih imena i s neobičnim stanovnicima pripadaju najstarijim književnim činjenicama. Domovina Feačana, Kikonaca, Lotofaga i Kiklopa, zemlje poput Liliputa, Brobdingnaga i Laputa ili obale Češke, sve su one dijelovi imaginativne geografije. No stvarna geografija pruža nazive koji nisu ništa manje bremeniti književnim konotacijama. Nazivi kao što su »Amerika«, »Perzija«, »Egipat«, »Indija« i »Kina« evociraju slike i krajolike, civilizacije i običaje koji mogu, ali i ne moraju korespondirati sa stvarnošću. Mnogi književni tekstovi prikazuju likove koji putuju raznim zemljama i susreću strance ili domoroce čije je ponašanje na neki način »tipično« za njihov nacionalni temperament. Na taj se način uspostavljaju stabilni akterski obrasci koji se na konvencionalan ili ironijski obojen način mogu rabiti u svim književnim vrstama. Stoljećima su u poeziji ili novelistici bili prisutni književni tipovi »Nijemaca«, »Francuza«, »Engleza«, »Indijaca« i »Istočnjaka« koji su napučivali stranice međusobno povezani ekonomijom, odnosno mrežom karakternih značajki. Uobičajene predodžbe o određenim nacionalnim ili etničkim grupama na taj se način pretvaraju u književne stereotipe, koji u književnom smislu mogu biti prilično učinkoviti i privlačni. Tekstna tradicija onoga što čini samodostatan kôd (predodžbi međusobno povezanih u referencijalni sustav) pokazala se vrlo trajnom, promjenjivom i prilagodljivom (stoga i dugovječnom i otpornom) tijekom mnogih stoljeća. Zanimljivo, barem kad je riječ o književnoj kvaliteti tih predodžbi čini se posve nebitnim jesu li evocirane nacije stvarne ili imaginarne. Bez obzira na njihovu istinitost, predodžbe o nacionalnim karakterima, zemljama i ljudima stekle su učinkovitu prepoznatljivost: čitatelj koji se susreće s književnim stereotipima nalazi se na poznatom terenu, prepoznaje motive, tipične likove i obilježja zapleta. Fikcionalni tekstovi, neovisno o njihovoj periodizaciji, žanru ili kvaliteti, djeluju unutar sustava književnih referencija i unutar kulturnih sustava koji djelomično determiniraju način njihova razumijevanja; estetsko je značenje, naime, povezano s kulturnom vrijednošću.1 U književnosti ne postoje stvarne činjenice, nema 1 Ta teza nije nova i već ju je moguće naći u knjizi Renéa Welleka i Austina Warrena: Theory of Literature, 1949, Harmondsworth: Penguin, 1968, str. 20–37, 238–251. Usp. također Joseph Strelka: Methodologie der Literaturwissenschaft, Tübingen: Niemeyer, 1978, str. 57–58, 331–339.
72
Karl Ulrich Syndram
neutralnih iskaza: primatelj može uspostaviti mnoštvo korelacija između poeti čkih konfiguracija i stvarnih fenomena, a fikcionalni iskazi ili sudovi uspostavljaju diskurzivne odnose s egzistencijom u stvarnome svijetu koji se moraju hermeneutički objasniti.2 Ta poveznica između umjetničkog medija i društvene, etničke, kulturne i političke referencije zaslužuje istraživanje, tekstnu analizu. Upravo ta analiza, poznata u komparativnoj književnosti kao »imagologija« (»image studies«), može poslužiti kao pokazatelj specifičnoga tipa referencijalnosti u fikcionalnim tekstovima.3 Književnost ne poštuje logička pravila i zakone vjerojatnosti stvarnoga svijeta. Fikcija i zbilja pripadaju različitim sferema iskustva.4 Naša svakodnevna interakcija s konkretnim poticajima koji su prirodnoga ili društvenoga podrijetla slijedi obrasce različite od onih pomoću kojih elaboriramo posredovane ili kodirane poticaje tekstnog ili književnog podrijetla. Diskurs uspostavlja književni referencijalni sustav koji je do određene mjere odvojen od vanjskih poveznica. Taj jezični (langue) sustav u svakom tekstu zadobiva svoj poseban govorni (parole) izraz. Za razliku od svakodnevnog govora, književni su iskazi podložni formalnim (estetskim, »umjetničkim«) uvjetovanostima – a to je razlika koja počiva u temeljima svakoga književnog istraživanja. Književnost je, dakle, različita u svojim specifičnim referencijalnim strukturama, koje omogućuju različitu uporabu logike ili opisa. Književni jezik može ponekad podrivati prihvaćen način opisa stvari. Ironijski odmak može biti u srazu s površinskim značenjem, može stvoriti neobičan amalgam koji istodobno nešto ismijava i legitimira. Razumijevanje pojedinačnih tekstova može iziskivati viši i isti: Werk, Werkverständnis, Wertung: Grundprobleme vergleichender Literaturkritik, Bern: Francke, 1978. 2 O književnim primjenama Gadamerove hermeneutike (Wahrheit und Methode: Grundzüge einer philosophischen Hermeneutik, 1960) usp. Ulrich Nassen (ur.): Texthermeneutik: Aktualität, Geschichte, Kritik, Padeborn: Schöningh, 1979. i Hans Robert Jauß: Ästhetische Erfahrung und literarische Hermeneutik, Frankfurt, Suhrkamp, 1982. 3 »Imagologija« ili »komparativistička imagologija« poznata je u ostalim jezicima (nizozemskom, francuskom, njemačkom) kao Imagologie, iz čega je izveden (ponešto nezgrapan) pridjev »imagološki«. Za njezine temeljne pretpostavke v. Hugo Dyserinck: Komparatistik: Eine Einführung, Bonn: Bouvier, 1977, posebno str. 131–141. Isti: »Zur Entwicklung der komparatistischen Imagologie«, Colloquium Helveticum, 7 (1988), 19–42; Peter E. Firchow: »The Nature and Uses of Imagology«, u: The Death of the German Cousin: Variations on a Literary Stereotype, Bucknell University Press, 1986, str. 181–186. Manfred S. Fischer: Nationale Images als Gegenstand Vergleichender Literaturgeschichte: Untersuchungen zur Entstehung der komparatistischen Imagologie, Bonn: Bouvier, 1981. 4 Usp. Joseph Strelka: Die gelenkten Musen: Dichtung und Gesellschaft, Wien: Europa, 1971; Peter V. Zima: Ideologie und Theorie: Eine Diskurskritik, Tübingen: Francke, 1989; isti, Literarische Ästhetik: Methoden und Modelle der Literaturwissenschaft, Tübingen: Francke, 1991.
Estetika alteriteta: književnost i imagološki pristup 73
stupanj poznavanja njihove verbalne idiosinkrazije, kao što svjedoče primjeri Homera, Dantea, Swifta, Goethea, Flauberta ili Joycea. Stručna znanja filologa i kritičara kao da podupiru tezu da se poetski tekstovi mogu procjenjivati samo u okviru njihove vlastite individualnosti – premda postoji mogućnost stručne kritike i osvjetljavanja unutarknjiževnih poveznica među tekstovima: primjerice, između Božanstvene komedije i Izgubljenog raja, ili između Bretonskog ciklusa i Puste zemlje. Takve poveznice (koje, posve ahistorijski, postoje na razini unutarnjeg tkiva tih tekstova) kao da podupiru teorem o književnosti kao referencijalnom sustavu. Ipak, to je nedostatno da bi se uspostavile poveznice između takvih tekstova i realnih činjenica, ili da bi se dokazalo uključenje realne okoline u njihov tekstni sadržaj. Čak i u tom slučaju verbalno tkivo koje tvori te umjetničke fikcije svojim denotacijama i konotacijama uspostavlja unutarnju plauzibilnost koja se oslanja na zajednički skup referencija kako bi se osiguralo razumijevanje publike. Određeni stručni načini čitanja mogu izolirati tekst u nekom idealnom estetskom prostoru koji kritičar treba opisati. Takva kritika se ipak svodi na rasprave o književnom postignuću u sklopu umjetničkog sustava vrijednosti ili kanonskih standarda te o stupnju »literarne« kvalitete dotičnoga teksta.5 U stvarnoj praksi, takav pristup obično podrazumijeva subjektivno recepcijsko gledište (jednako kao što to obično rade spekulativni filozofi)6 i primjenjiv je samo na malu, elitnu recenzentsku skupinu u okviru znanosti o književnosti. No književni se tekstovi šire i izvan akademskih granica. Općenita recepcija književnih tekstova, često unutar iznimno heterogene publike, zbiva se u različitim uvjetima. In vitro čitanja estetike teksta obično ne uključuju fenomene poput povijesti recepcije ili sociologije čitanja,7 a za običnog čitatelja odnosi između književnih činjenica i iskustvenog svijeta mogu biti daleko neposredniji, daleko 5 Te teze, koje su razradili ruski i češki formalisti i nova kritika, na sličan su način popularizirali Wellek i Warren u nav. dj. (bilj.1). Usp. i Peter E. Firchow: »The New Criticism... und kein Ende? On the Boundaries of the New Criticism«, u: Proceedings of the XIIth Congress of the ICLA, München: Iudicium, 1990, str. 51–58; Robert Weimann: New Criticism und die Entwicklung bürgerlicher Literaturwissenschaft: Geschichte und Kritik autonomer Interpretationsmethoden, Halle: Niemeyer, 1962. Peter Zima, nav. dj., 1991 (bilj. 4). 6 »Spekulativna« filozofija nastoji pomoću čistog razmišljanja polučiti razumijevanje stvari onkraj stvarnog, ovosvjetovnog iskustva. O filozofskim temeljima tekstne estetike usp. Roman Ingarden: Vom Erkennen des literarischen Kunstwerks, Tübingen, 1968. 7 O povijesti recepcije i sociologiji čitanja usp. Hans Robert Jauß: nav.dj. (bilj. 2); isti: Literaturgeschichte als Provokation ästhetischer Wirkung, München: Fink, 1976; Manfred Naumann i dr. (ur.): Gesellschaft Literatur Lesen: Literaturrezeption in theoretischer Sicht, Berlin; Weimar: Aufbau, 1975; isti: Blickpunkt Leser: Literaturtheoretische Aufsätze, Leipzig: Philipp Reclam jun., 1984; Rainer Warning (ur.): Rezeptionsästhetik: Theorie und Praxis, München: Fink, 1975.
74
Karl Ulrich Syndram
znakovitiji no što bi to htjeli priznati kritičari. Spektar značenja koji izbija iz svakoga teksta mijenja se tijekom vremena i podložan je istoj povijesnoj promjeni koja utječe na kulturno okružje teksta i referencijalni okvir unutar kojega se tekst čita i unutar kojeg mu se pridijeva značenje. Sam poetički jezik je društveni medij koji nije imun na društvenu promjenu. Sami uvjeti iskazivanja u sklopu nekoga znakovnog sustava dijelovi su promjenjivih praksi: Roland Barthes je u mnogim djelima pokazao kulturno uvjetovanu poveznicu između sustava znakova i struktura percepcije. I jezični materijal i razumijevanje književnosti podložni su promjenama publike i promjenama ukusa.8 Svako stajalište, bilo ono dolično ili dopušteno u književnosti, u određenom trenutku utječe na književnu praksu na razini njezine proizvodnje i može biti od ključne važnosti za širenje i interpretaciju. Nijedan književni povjesničar koji nije potpuno ahistoričan ne može zanemariti te činjenice. Čak i interpretacija književnih tekstova u užem smislu mora uzeti u obzir tekstne iskaze o društvenim i političkim odnosima. U tom smislu čak i površno razumijevanje teksta može iziskivati kulturno ili povijesno predznanje – o čemu svjedoče Sofoklove, Shakespeareove ili Kleistove drame, romani Balzaca, Zole ili Heinricha Manna, Lamartineove, Heineove ili Poundove pjesme. Takvi se tekstovi – a oni čine prilično velik dio kanonske književnosti, čak i ako ostavimo po strani referencijalan (»nefikcionalan«) diskurs – ne upisuju samo u estetske referencijalne okvire. Veza između tekstnih konvencija, društvene semioze i kulturnih formacija postaje vidljiva u doba promjena. Promjene književne paradigme ne uključuju samo suprotstavljanje sukobljenih poetika ili umjetničkih uvjerenja nego i moralnih i političkih ideja: za to je primjere moguće pronaći u najvećim europskim (najvećma multinacionalnim) književnim prevratima, od querelle des anciens et des modernes, rasprava u realizmu, do avangardnih pokreta početkom 20. stoljeća. Preklapanje umjetničkih i društvenih vrijednosti je očito, posebice u trajnim natezanjima oko granica književne »primjerenosti«. No za moju je argumentaciju mnogo važniji drugi slučaj povezanosti književnih i društvenih vrijednosti: uvođenje nacionalnih parametara u prosudbu umjetnosti riječi, do kojega je došlo u razdoblju kasnog prosvjetiteljstva i predromantizma. Pojmovi nacionalne kulture i identiteta uveli su novu taksonomiju u proučavanje ljudskih postignuća. Historijsko mišljenje (kao, primjerice, u Herdera ili Hegela) tada počinje shvaćati književnost kao najviši izraz civilizacije i u tim kategorijama reinterpretirati europsku literaturu ab ovo. Ideje o »njemačkoj«, »francuskoj« 8 Na općenitijoj, sociologijskoj razini, uz Rolanda Barthesa valja spomenuti i Norberta Eliasa i Lea Löwenthala. Sociologija književnoga ukusa može se pratiti još od djela Levina L. Schückinga: Soziologie der literarische Geschmacksbildung, 3. izd, Bern: Francke, 1961.
Estetika alteriteta: književnost i imagološki pristup 75
ili »engleskoj« književnosti postale su učestale u književno-političkom diskursu, počele su utjecati na estetska stajališta i pružati nove kriterije za kritičku prosudbu. Naravno, književna kritika iz takve kulturno-političke i nacionalne perspektive dovela je u pitanje umjetničku prirodu predmeta svoga proučavanja, no to nije ni najmanje spriječilo pojavu i trajnost takva oblika kritike od kasnog 18. stoljeća nadalje.9 Važnost nacionalnih koncepata u našem poimanju kulture i društva postaje očita tek onda kada propitamo automatsku samorazumljivost koju takvi nacionalni koncepti uživaju. Njih bi trebalo izučavati ne samo iz historijske nego i iz komparatističke perspektive jer takav pristup precizno detektira kulturno i povijesno determiniranu prirodu kategorije nacionalnoga – pod uvjetom da takvo istraživanje sâmo nije uklopljeno u diskurs koji analizira. Znanstvena nadnacionalna perspektiva heuristički je preduvjet za analizu nacionalnih stereotipa u okviru prekograničnih književnih odnosa. Nacionalni sustavi, a posebice diskurzivne reprezentacije obilježja i identiteta takvih sustava su objekti (a ne parametri ili pretpostavljeni referencijalni okviri) znanstvenog istraživanja.10 Tako se mogu zacrtati smjernice komparatističkog istraživanja nacionalnih stereotipa te uspostaviti razlika između takva istraživanja od ranijih, često žalosno promašenih znanstvenih preokupacija nacionalnim ili etničkim identitetom (od »nacionalne psihologije« do nacističkih pseudoznanosti poput »učenja o rasi« [Rassenlehre]). Imagološke studije ne pokušavaju objasniti ili uputiti na hipotetički »karakter« ili »temperament« neke rase ili nacije, bilo na temelju književnih ili nekih drugih izvora, već upravo suprotno, takvi pokušaji iz prošlosti sačinjavaju elemente diskursa koji imagolozi nastoje kritički analizirati. Imagološki teren je diskurs: imagolog/imagologinja ispituje iskaze i tekstove i uzdržava se od prosudbi ili polemika s istinitošću tih tvrdnji – budući da su one (npr. klimatološki ili biološki determinizam) obično esencijalistička postvarenja. Književnost se često smatra čistim izrazom kulturnog identiteta nacije. Književna prisutnost kulturnih iskaza o nacijama, kulturama i rasama u mnogim je razdobljima i žanrovima bila toliko očita da su u to doba i kasnije i sami kritičari bili u iskušenju da ih rabe kao društvene podatke, kao informacije o empirijskoj stvarnosti. Skeptično distancirana imagološka optika odbacuje takav postupak. Takvi su iskazi svjedočanstva o artikulaciji identiteta i drugosti; književna medijatizacija takvih 9 Usp. različite priloge u H. Dyserinck i K. U. Syndram (ur.): Europa und das nationale Selbsverständnis: Imagologische Probleme in Literatur, Kunst und Kultur des 19. und 20. Jahrhunderts, Bonn: Bouvier, 1988; te također moju knjigu Kulturpublizistik und nationales Selbsverständnis: Untersuchungen zur Kunst- und Kulturpolitik in den Rundschauzeitschirften des Deutschen Kaiserreiches (1871-1914), Berlin: Gebr. Mann, 1989. 10 Usp. Dyserinck: nav.dj., 1977 (bilj. 3), str. 150–161.
76
Karl Ulrich Syndram
iskaza sugerira da oni imaju određen društveni učinak, a to nas pak može navesti na zaključak o učinkovitosti (to jest, o polučenoj valjanosti) takvih tvrdnji o nacionalnom karakteru. Kritičar ne može izbjeći takvu stupicu jednostavno se pozivajući na vlastitu heurističku distancu (odnosno distancu umjetničkog/književnog teksta) od društvenih interesa; nužno je, očito, efektivnije teorijsko i metodološko jamstvo. Imagologija polazi od pretpostavke da su određeni aspekti književnog teksta, posebice oni koji dolaze do izražaja u njegovoj transnacionalnoj recepciji,11 više od pukih verbalnih ukrasa i da prizivaju referencijalne okvire i obrasce procjene koji nisu umjetničkoga podrijetla i koji su određeni »svjetovnim« političkim ili društvenim stajalištima stvarnoga svijeta – a to je upravo ono što stvara dojam da tekst »zrcali« svoje društveno okruženje. Neke od tih fenomena komparatisti su proučavali desetljećima: npr. tekstnu »predodžbu o stranim narodima«. To se posebice odnosi na francusku komparatističku tradiciju koja slijedi Josepha Textea, čija je znanstvena specijalnost istraživanje kako se međunarodni književni i kulturni odnosi pretvaraju u književni izraz »stranog iskustva«. Istraživanje l’étranger tel qu’on le voit najavljeno je tijekom 19. stoljeća kao »domaine d’avenir«,12 premda su ta istraživanja bila odveć banalna i nedovoljno kritična prema mišljenju u nacionalnim kategorijama da bi bila potpuno prihvatljiva današnjim imagolozima.13 Razvoj pravoga kritičkog pristupa sa čvrstim teorijskim temeljima i znanstvenim načinom rada rezultat je daljnjeg razvoja tijekom triju idućih desetljeća, poglavito radova Huga Dyserincka, koji naglašava ulogu predodžbi u uključivanju teksta u politički, neknjiževni sustav vrijednosti.14 Imagološka se istraživanja, kao odvjetak komparativne književnosti, mogu definirati na temelju svoje zaokupljenosti tekstom. Književni iskazi ili reprezentacije imagotipske prirode mogu se smatrati dijelom vrijednosnoga sustava, kompleksa 11 To uključuje recepciju teksta među kritičarima i u akademskoj zajednici, usp. Hugo Dyserinck: »Zum Problem der ‘images’ und ‘mirages’ und ihrer Untersuchung im Rahmen der Vergleichenden Literaturwissenschaft«, Arcadia, 1 (1966), 107–120, posebno str. 119 –120. 12 Usp. Marius-François Guyard: La littérature comparée, Pariz: P. U. F., 1951 (8. poglavlje). 13 To se posebno odnosi na jednog od najranijih imagologa, Jean-Marie Carréa, u knjizi Les écrivans français et le mirage allemand, Pariz: Boivin, 1947. Valja istaknuti da slična djela čak i danas često gube na vrijednosti zbog iznenađujućeg nepoznavanja rezultata imagoloških istraživanja – npr. knjiga Wolfganga Leinera: Das Deutschlandbild in der französischen Literatur, Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 1989. Poznavanje imagološke teorije i prakse moglo bi koristiti i onim »interkulturnim germanistima« koji s uskih njemačkih polazišta pokušavaju osvijetliti problem međukulturnih sukoba i iskustva stranoga. Usp. Alois Wierlacher (ur.): Das Fremde und das Eigene: Prolegomena zu einer interkulturellen Germanistik, München: Iudicium, 1985. i isti (ur.): Perspektiven und Verfahren interkultureller Germanistik: Akten des I. Kongresses der Gesellschaft für Interkulturelle Germanistik, München: Iudicium, 1987. 14 O tome usp. Dyserinckov tekst »Imagologie: Zur politischen Tragweite einer europäischen Wissenschaft von der Literatur«, u: Dyserinck i Syndram: nav. dj. (bilj. 9), str. 13–37.
Estetika alteriteta: književnost i imagološki pristup 77
stajališta ili shvaćanja koja postoje sukladno vrijednosnom sustavu estetičkih, umjetničkih pravila (a ta dva vrijednosna sustava stoje u interakciji unutar pojedinoga teksta). Te se predodžbe ne mogu smatrati istinitima ili lažnima ni po svojoj književnoj prirodi ni po izvanknjiževnoj referenciji. One odražavaju društvena stajališta i njihov odnos prema empirijskoj realnosti daleko je od pravocrtnoga. U okviru njihova fikcionalnog konteksta, referencija tih predodžbi je fikcionalna, no njihovo leksičko i semantičko punjenje sadrži odnos sa stvarnim svijetom i kao takve, one čine poveznicu između umjetničkog i empirijskog smisla. Unutar teksta predodžbe ispunjavaju tekstnu funkciju: tipizaciju književnog karaktera kao reprezentanta svoje nacije, opis zemalja i njihovih žitelja – to sve slijedi tekstno uspostavljene obrasce i primarno se drži uspostavljenih reprezentacijskih konvencija. U tom se pogledu one ne razlikuju od ostalih književnih konvencija i valja ih istraživati iz perspektive njihove konvencionalnosti – bilo da ih izriče pripovjedni glas, bilo da su fokalizirane iz perspektive nekog lika, bilo da čine dijelove dijaloga ili su implicirane u opisu. Stoga je istraživanje tih predodžbi dio istraživanja formalnih obilježja teksta, upravo kao što je pravilno razumijevanje unutarnje organizacije teksta nužan dio imagološke analize. Osim tog intrinzičnog aspekta (odnosno načina na koji se u tekstu rabi jezik i stilističke varke), postoje i druge stvari koje iziskuju širu hermeneutičku perspektivu. Književni mitovi i svjetonazori su, poput nacionalnih predodžbi, uvijek povezani s referencijalnim okvirima koji nadilaze pojedinačni tekst i nisu samo stvar umjetničke slobode ili čiste ad hoc formulacije. Predodžbe postoje unutar propisanih ili prethodno opisanih obrazaca koji su djelomično uvjetovani konvencijama i očekivanjima publike, koja prihvaća i njihovo kršenje i njihovo održavanje. Imagotipski iskazi su mjesta na kojima tekst reflektira vrijednosti i značenja razumijevanje kojih je determinirano društvenim, pa čak i povijesnim i političkim čimbenicima: i njih, dakako, valja uzeti u obzir prilikom imagološke analize.15 U određenim slučajevima nacionalna karakterizacija može obnašati kompleksnu funkciju u okviru estetske strukture teksta. Imagološko gledište može iznijeti na vidjelo smislenost nečega što se na prvi pogled može činiti slučajnim. Tako Kafkina Amerika zasigurno nije stvarno mjesto, no zašto Karl Roßman, u nedovršenom romanu započetom 1912. godine, ide u zemlju toga naziva umjesto u »Kinu« ili »Afriku«? Imena podrazumijevaju stanovito poimanje društvene klime (materijalizam, egoizam, socijalni darvinizam). Iste konotacije bi stoljeće prije možda moglo evocirati ime »Engleska«.16 15 Usp. moj tekst »Ästhetische und nationale Urteile: Zur Problematik des Verhältnisses von künstlerischem Wert und nationaler Eigenart«, u: Dyserinck i Syndram: nav. dj. (bilj. 9), str. 229– 243. 16 Usp. Manfred S. Fischer: »Literarische Seinsweise und politische Funktion nationenbezogener
78
Karl Ulrich Syndram
Takva nam optika omogućava prepoznavanje određenih književnih struktura – ne samo kad je riječ o uporabi geografskoga prostora, nego i nacionalno specifičnih aktera. Kakvu ulogu imaju Nijemci u engleskim devetnaestostoljetnim i dvadesetostoljetnim pripovjetkama? Postoje li strukturne konstante u akterskoj funkciji njemačkih likova? Impliciraju li imena njemačkoga prizvuka, poput misterioznog Kurtza u Srcu tame, neku konotaciju, a ako impliciraju, nosi li ta konotacija neko značenje u narativnoj organizaciji Conradove pripovjetke?17 Takva pitanja upućuju na važnost imagoloških studija čak i za intrinzično razumijevanje književnoga teksta. Estetska funkcija nacionalnih predodžbi može biti vrlo važna: njome se postižu učinci koji ne bi bili mogući bez mjesnog ili kulturnog couleur locale. Postoji nešto poput književne topografije koja posjeduje vlastitu auru raspoloženja i asocijacija, s emocionalnim nabojem koji je intenzivniji u književnosti negoli u povijesnoj zbilji. Istok u Arapskim noćima, Amerika plemenitih Indijanaca i lutajućih graničara, Škotska Macphersona i Waltera Scotta, irski zapad keltskog sumraka, romantična Rajna, Provansa Félibrigea – sva je ta područja lakše pronaći na stranicama knjiga nego pomoću prijevoznih sredstava. Njih karakteriziraju imaginariji koji postoje uz empirijsku stvarnost i relativno neovisno o njoj.18 Takva se visoko stratificirana imaginarna područja mogu rabiti u različitim žanrovima ili u drugim umjetničkim medijima poput slikarstva ili glazbe, no ona ne postoje isključivo kao plod naše mašte: njihovo nazivlje je ono koje omogućava njihovo smještanje u stvaran svijet. Orijentalno putovanje u 19. stoljeću (Chateaubriand, Lamartine, Flaubert, itd.) mješavina je estetskih očekivanja i konkretnog iskustva,19 dok je Images: Ein Betrag zur Theorie der komparatistischen Imagologie«, Neohelicon, 10 (1983), 251– 274, posebno str. 263–268. 17 Usp. Firchow: nav.dj. (bilj. 3), posebno str. 48–60, 181–186. Holger Klein: »Zerrspiegel? Bilder von Preußen-Deutschland in englischer Prosa, 1890-1914«, u: Dyserinck i Syndram: nav. dj. (bilj. 9), str. 71–101. 18 Glede komparatističkog poimanja imaginarija (imagerie) usp. Edmond Marc Lipianski: »L’imagerie de l’identité: Le couple France-Allemagne«, Ethnopsychologie, 34 (1979), 273–282; Daniel-Henri Pageaux: »L’imagerie culturelle: De la littérature comparée à l’antropologie culturelle«, Synthesis, 10 (1983), 79–88; isti: »Image/Imaginaire«, u: Dyserinck i Syndram: nav. dj. (bilj. 9), str. 367–379. 19 O orijentalnom imaginariju u europskoj književnosti usp. Rana Kabbani: Europe’s myths of Orient: Devise and rule, Basingstoke: Macmillan, 1986; J. Th. Leerssen, »Montesquieu’s corresponding images: Cultural and sexual alterity in pseudo-oriental letters«, Comparative Criticism, 9 (1987), 135–154; Edward Said, Orientalism, London: Routledge, 1978; i moj tekst »Der erfundene Orient in der europäischen Literatur vom 18. bis zum Beginn des 19. Jahrhunderts«, u: G. Sievernich i H. Budde (ur.): Europa und der Orient 800-1900, Gütersloh; München: Bertelsmann Lexikon, 1989, str. 324–341, 885.
Estetika alteriteta: književnost i imagološki pristup 79
pitoreskna draž Rajne opće mjesto koje povezuje plemića 18. stoljeća na »velikom putovanju« i današnje turističke priručnike. Stoga književne reprezentacije proizvode pseudogeografski imaginarij koji ima strukturne poveznice sa stvarnim svijetom: takav imaginarij dokazao se izrazito otpornim i živahnim. On može prisvojiti i determinirati stvarno iskustvo i stvarno ponašanje.20 Svuda u Europi postoje područja i zajednice koje su se suočile s takvim idiličnim percepcijama i koje su ih mogle internalizirati kao autopredodžbe. Historijsko istraživanje odnosa između takvih autopredodžbi i heteropredodžbi moći će iznijeti na vidjelo ulogu književnosti u njihovoj diseminaciji. Predodžbe artikulirane u književnom, umjetničkom mediju, mogu doprijeti do svoje publike kao skup »kao-da« konvencija, oslobađajući ih potrebe kritičkog preispitivanja, vjerodostojnosti i historičnosti. Pojedina opća mjesta ili čitave imagotipične strukture posredovane su estetskim oblikom i stoga zaštićene od racionalne evaluacije. Čak i na taj način, od pojedinačnoga čina čitanja do prestižnih obrazaca kanonizacije i kritičke ocjene, njihova recepcija sadrži jaku izvanknjiževnu komponentu. Reprezentacija onoga što je Drugo, strano i tuđe korespondira s komplementarnim idejama o tome što je poznato i domaće. Ta međuovisnost autopredodžbi i heteropredodžbi nadilazi granice pojedinačnoga teksta i ulazi u diskurs kulturnog vrednovanja. Imagološka analiza čini tu ekonomiju vrednovanja Sebe i Drugoga eksplicitnom jer povijesni, kulturni i politički preduvjeti koji postoje u pozadini tekstne reprezentacije postaju prepoznatljivima. Strano se može slaviti u svojoj šarmantnoj slikovitosti ili se odbacivati i ocrnjivati kao tuđe i sirovo. Ti mehanizmi mogu se izokrenuti u kulturno samoprocjenjivanje koje oblikuje vlastiti identitet u vidu nečije neobičnosti.21 Regionalizam s kraja stoljeća pruža brojne primjere toga efekta. 20 O odnosima između imagologije i istraživanja mentaliteta usp. Alexandru Duţu: »Littérature et histoire des mentalités: Les modèles d’humanité«, u: Proceedings of the VIII Conference of the ICLA, sv. 2, Stuttgart: Kunst und Wissen, 1980, str. 517–522; isti: »Histoire des mentalités et littérature comparée«, u: Proceedings of the International Colloquium »Renewals in the Theory of Literary History«, McGill University, 1982, str. 221–227; isti: »Histoire littéraire et histoire des mentalités. Une récapitulation«, Synthesis, 12 (1985), 86–89. 21 Takve autoreprezentacije je J. Th. Leerssen opisao kao »autoegzotizam«. Usp. njegov tekst »On the Edge of Europe: Ireland in Search of Oriental Roots, 1650-1850«, Comparative Criticism, 8 (1986), 91–122; isti: »The Cracked Lookingglass of a Servant: Cultural Decolonization and National Counsciousness in Ireland and Africa«, u: Dyserinck i Syndram: nav. dj. (bilj. 9), str. 103–118; isti: »Outer and Inner Others: The Auto-Image of French Identity from Mme de Staël to Eugène Sue«, Yearbook of European Studies, 2 (1989), 35–52. Spomenuti zbornik sadrži i druge imagološke priloge na temu identiteta i egzotističke reprezentacije, npr. Daniel-Henri Pageaux (»Reflexions sur l’exotisme ibérique«, str. 1–14) i Ann Rigney (»Narrative Representation and National Identity: On the ‘Frenchness’ of the Revolution«, str. 53–69).
80
Karl Ulrich Syndram
Pitanja nacionalne kategorizacije i nacionalne svijesti, iskazane (ili barem čitljive) u književnom obliku, postoje na mnogim razinama u interkulturnim odnosima. Zbog toga imagologija može plodonosno izučavati pokrete za emancipaciju protiv kulturne dominacije, bilo u Europi (Irska, Alsace, bretonska ili baskijska regija), Africi (nekadašnje britanske ili francuske kolonije), Latinskoj Americi (sukobe u vezi s dominacijom SAD-a i europskim tradicijama) ili bilo gdje drugdje. U svim tim slučajevima književnost pruža izražajni medij s estetskom i persuazivnom moći za iskazivanje političkih i kulturnih ideala oblikovanih u interkulturnoj konfrontaciji.22 Nacionalna stajališta ne iskazuju se samo na primarnoj razini književnoga teksta, već njihova prisutnost može biti djelatna i na metarazini književne kritike ili znanosti o književnosti, gdje oni često imaju normativnu ulogu i utječu na proces recepcije. Imagologija je u poziciji analizirati i korelirati procese i taksonomijske modele u okviru umjetničke, kulturne i nacionalne politike, stoga nazori (uključujući i skup vrijednosnih kriterija) »nacionalne« književne historiografije (čak i danas) u velikoj mjeri mogu počivati na pretpostavkama imagotipične prirode.23 U sklopu književne znanosti operativni skup vrijednosnih kriterija i paradigmatskih pretpostavki može sadržavati nacionalno stereotipne taksonomijske aksiome koji unutar toga medija mogu znatno utjecati na proizvodnju, recepciju i kanonsku dugovječnost književnih tekstova. U analizi književnih tekstova, imagologija se na historijskoj i komparativnoj osnovi bavi recepcijom književnosti. Zbog toga imagolozi moraju pomno pratiti uvide književnih sociologa.24 Imagologija analizira referencijalne sustave unutar književnih tekstova ili oko njih, koji, djelujući u umjetničkom diskursu, imaju izvanknjiževne (nacionalno-stereotipske) referencije. Estetika alteriteta u svojem tekstnom izrazu i društvenim i političkim implikacijama pruža novu perspektivu za kulturno poimanje identiteta i razlike. U svojem začetku, unutarnjoj strukturi 22 Neki primjeri: Hugo Dyserinck: »Die deutschen Quellen der Négritude-Theorie als Gegenstand der komparatistischen Imagologie«, Komparatistische Hefte, 1980, knj. 1, str. 31–40; isti: »Zu den imagologischen Aspekten der europäischen Präromantik«, u: Proceedings of the Xth Congress of the ICLA, sv. 1, New York: Garland, 1985, str. 82–86. Također Johannes Hoffmann: Stereotypen Vorurteilte Völkerbilder in Ost und West – in Wissenschaft und Unterricht: Eine Bibliographie, Wiesbaden: Otto Harassowitz, 1986. 23 Usp. moj rad »Das Problem der nationalen Literaturgeschichtsschreibung als Gegenstand der komparatistischen Imagologie«, Proceedings of the XIIth Congress of the ICLA, sv. 4, München: Iudicium, 1990, str. 36–42. 24 Usp. Hugo Dyserinck: »Der Beitrag der Komparatistik zur Rezeptionsforschung und ihre Möglichkeit einer fachspezifischen Rezeptionsforschung innerhalb der Komparatistik«, u: Proceedings of the IXth Congress of the ICLA, sv. 2, Innsbruck: Verlag des Instituts für Sprachwissenschaft, 1980, str. 135–140, i isti: nav. dj., 1988 (bilj. 3).
Estetika alteriteta: književnost i imagološki pristup 81
i utjecaju, nacionalne predodžbe sadržavaju stajališta koja potječu od interkulturnog kontakta i književnih razmjena – zadatak imagološkoga proučavanja književnosti jest analizirati stupanj njihove važnosti u umjetničkoj, povijesnoj i društvenoj sferi. S engleskog prevela Zrinka Blažević
Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru Joep Leerssen
Jarki odjeci na Zapadu: Tennysonova »Pjesma roga« (»Bugle song«) Pjesma roga Svjetlost pada na zidine dvorca, U staroj priči, i snježne vrhove; Na jezeru pruge od zrake duge, Divlji se vodopad ruši u ponore. Trubi, rože, trubi, nek’ divlja jeka prožme sve, Trubi, rože; odziv ječi i mre, mre, mre. O, slušaj, čuj! Zvuk prodoran, jasan, Prodorniji, jasniji dalje plovi! O, slatko, izdaleka sa stijena, usjeka Elflandski rože, umilno zovi! Trubi, da čujem, u purpurnom dolu ispuni sve, Trubi, rože; odziv ječi i mre, mre, mre. O ljubavi, mru na tom bujnomu nebu, Blijede na brdu, u polju, uz rijeku; Jeke se tvoje ruše od duše do duše, I zauvijek, zauvijek rastu i teku. Trubi, rože, trubi, nek’ divlja jeka prožme sve, I odziv ječi, pa onda odziv mre, mre, mre. (S engleskog prevela Zrinka Blažević)
Ova je pjesma dio bajkovite romance zvane »Princeza« i ubraja se među omiljene Tennysonove pjesme. Pjesnik do krajnjih granica iskorištava jedinstvenu snagu ponavljanja riječi, rabeći njihovu zvučnost da bi sugerirao moralnu uzvišenost ili metafizičku dubinu. Pjesma je idealna da se čita naglas. Njezin je izvedbeni okvir salon, njezin ambijent elegantna slikovita dolina, koja nije pobliže određena.
84
Joep Leerssen
Mogućnost da se pjesma čita kao politička čini se posve isključenom; njezino verbalno tkivo, njezin stvarni sadržaj teško da nudi bilo kakvu naznaku po kojoj bi se čitala drugačije nego kao osobna, lirska rapsodija. Doista, da bismo pjesmu kontekstualizirali, da bismo je vidjeli u svjetlu njezinih ideologijskih pretpostavki, moramo zaviriti iza doslovnoga jezičnog sadržaja i podastrijeti kontekstualne, historijske podatke. Mjesto na koje se u pjesmi referira (Killarney u Irskoj) jedne je večeri 1880. godine bez napora prepoznao Tennysonov vjerni sljedbenik William Allingham, pjesnik, Irac. Citiram iz Allinghamova dnevnika: T. nam je čitao Pjesmu roga. Rekao sam: »To je Killarney«. T.: Da, aludira se na Killarney. Odjeci roga bili su predivni – devet puta – najzad kao pjev anđela na nebu. Ali kada sam kasnije bio tamo, mogao sam čuti samo dva odjeka – iz ozračja. Požalio sam se na to i rekao: »Kada sam bio prošli put, čuo sam ih devet«. »Oh«, rekao je svirač roga, »onda ste vi taj gospodin koji je donio mnogo novca mjestu!«1
Sljedeća su iskustva tek jeke prvih jer nikada ne dostižu snagu početnoga susreta; odjeka je manje i slabiji su, kao što Tennyson uočava. To pokazuje čovjeka u svoj njegovoj viktorijanskoj krutosti i takvo mrzovoljno »ozračje«, koje kao da dolazi od nezadovoljne mušterije. Odjek, prigušeno prisutan kao odjek-kao-trgovačka-roba, u tome iskustvu odjekuje, dovoljno brzo, u laskanju kojim se koristi svirač roga (opskrbljivač turista u Killarneyu zvučnom uzvišenošću): Tennysonova pjesma povećala je broj turista u Killarneyu, to je ta slava. Pjesma briše svoje vlastite korijene u zbiljskome svijetu. Gotovo se čini da je svejedno »blijede« li odjeci »na brdu« ili »na polju« ili »uz rijeku« kao što pjesma to bezvoljno kazuje; to nije toliko pitanje stanja u Irskoj, koliko pitanje »ozračja«. Dosadna, neprofinjena Irska2 postaje Vilinska zemlja; no ono što je važno nije stanje te zemlje, nego je stvar »ozračja«. Pjesnik blago naređuje da se irski odjeci pokažu vrijednima njegovih vilenjačkih očekivanja: »Trubi, rože, trubi, nek’ divlja jeka prožme sve«. Čak i u Vilinskoj zemlji Tennyson zapovijeda. Poeta laureatus Imperija ujedno je i veliki pjesnik imperativa. Mnogi od njegovih čuvenih, često citiranih stihova sadrže imperative: »Dođi u vrt, Maud«, »Diši i puši, vjetre 1 Usp. William Allingham’s Diary, ur. G. Grigson, Fontwell, Sussex: Centaur Press, 1967, str. 301. Killarney je bio mjesto uzvišene ljepote za engleske putnike od 1760-ih, i običaj izvođenja odjeka rogom ili trubom imao je dugu tradiciju; v. Leersen 1986, str. 76–79, 157. 2 Tennyson je zapravo prezirao Irsku, truplo u podrumu britanske politike. Allinghamov dnevnik bilježi mnoge netrpeljive tvrdnje koje su daleko od rajskih odjeka u pjesmi. Naprimjer: »Irska je grozna zemlja! Žarko bih želio da je usred Atlantskog oceana.« I još: »Ne bi li mogli raznijeti taj strašni otok i prenijeti ga u komadićima – daleko odavde?« (Allingham’s Diary, str. 293, 297).
Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru 85
zapadnoga mora!«, »Zvonite, divlja zvona, u divlje nebo!«, »Udaraj, udaraj, udaraj u svoje hladne sive obale, o more!«. Da bi se oslovio svijet tim preuzetnim načinom, potreban je isti onakav glas kakav može zatutnjati u vojničkome okružju: »Čast lakoj pješadiji! Čast obavljenim dužnostima!«. Ti su odjeci engleske refleksije o stranom prostoru. Oni su samoponištavajuće književne preinake interkulturnoga sučeljavanja. U tome smislu one pripadaju ostalim književnim artikulacijama nacionalnog identiteta i alteriteta: fenomeni kao što su uporaba regionalnih ili egzotičnih ambijenata, etnički stereotipiziranih ustaljenih karaktera ili povijesnoga materijala iz nacionalnoga naslijeđa. Kada se pogledaju u tome kontekstu, Tennysonovi odjeci upućuju na potrebu jedinstvena pristupa u proučavanju književnih tekstova, koji bi u obzir uzimao ne samo verbalnu supstancu teksta (»stil«, »oblik«, »rječnik«) nego i povijesni kontekst teksta, ideološki rezonator o koji se on odbija. Jednako tako primjer ove pjesme upućuje na još nešto: naime, na to da postoji, pace Derrida, nešto poput razgraničenja između texte i hors-texte. Zapravo je artikulacija te granice (između onoga što čini i onoga što ne čini dio verbalnoga materijala teksta) temeljna stvar koju tekst izvodi, kao što je isključivanje irskoga ambijenta iz teksta navedene pjesme jedan od njezinih središnjih aspekata. Ako su tekstovi (dovršeni kakvi jesu) sami po sebi rezultat niza odluka (»što izbaciti«, »što uvrstiti«), onda je povijesna kontekstualizacija književnosti nužan postupak u našoj kritičkoj analizi književnoga teksta. Na sljedećim stranicama želio bih predstaviti književnoznanstveni pristup koji se poziva baš na tu točku križanja između verbalnih (poetičkih) i povijesnih (ideoloških) osobina teksta, između teksta kao verbalnoga tkiva i teksta kao društvenoga čina, pristup, dakle, koji računa na integrirano izučavanje i tekstualnih i povijesnih aspekata kulturnog i političkog imaginarija. Taj je pristup u Njemačkoj i u Francuskoj poznat kao Imagologie, »image studies«.
Image studies: institucionalna / metodološka pozadina Predmet su, dakle, stereotipi, klišeji, predodžbe, preciznije: predodžbe nacionalnih karaktera; etničke predrasude i klišeji; kulturni stereotipi. U ovome trenutku definiram, dakle, image studies3 kao »proučavanje nacionalnih i etničkih stereotipa 3 Moram ove napomene popratiti dozom opreza. Svi mi iznalazimo vlastitu prošlost, vlastitu tradiciju; do stanovite mjere imagološka »podloga« koju ovdje skiciram moja je vlastita projekcija. Isto tako, govorim li o »imagolozima« općenito, referiram na malu skupinu i relativno oskudnu tradiciju znanstvenika. Imagologija nikada nije bila masovni pokret u sklopu književnih studija; u oba slučaja sljedeća je skica ponajprije privatna obiteljska povijest, uvjetovana, možda, mojim osobnim, subjektivnim kritičkim senzibilitetom. Zbog toga govorim o imagologu općenito (mon semblable, mon frère) kao o »njemu«. Još jednom, to nisu samo pojedinačni, osobni pogledi
86
Joep Leerssen
i književnih reprezentacija interkulturnih sučeljavanja«. Izvori na kojima imagolog radi usmjereni su, sasvim je jasno, na područje »književnosti«, pod čime obično podrazumijevamo umjetničke tekstove. Ti se izvori proučavaju s obzirom na njihove reprezentacije tuđih kultura i nacionalnosti. Marius-François Guyard (1951) definira predmet kao l’étranger tel qu’ on le voit. Institucionalna pozadina imagologije je komparatistika, onakva kakva se prakticirala osobito u Francuskoj pod utjecajem znanstvenika kao što su Paul van Tieghem, Fernand Baldensperger i Paul Hazard, koji su utemeljili Revue de littérature comparée 1921. Već i samo spominjanje tih imena ukazuje na radikalno povijesni interes u književnosti: Baldenspergerova La littérature: création, succès, durée4 iz 1913. jedan je od prvih radova u ovome stoljeću koji se bavi sociologijom književnosti; La crise de la conscience européenne Paula Hazarda ubraja se u preteče histoire de mentalités. Jednako se može reći i za raznolike studije o višenacionalnim razdobljima i trendovima u europskoj književnoj i intelektualnoj povijesti.5 Povijesna kontekstualizacija teksta (kao dijela razdoblja, društva ili mentaliteta) zajednička je tim trima znanstvenicima i takozvanoj francuskoj školi komparatistike, koja potječe sa Sorbonne. Kada su, poslije Drugog svjetskog rata, francuski komparatisti nastojali iznova započeti svoje aktivnosti, pokušali su spasiti međunacionalni studij književnosti, onakav kakav su zagovarali Van Tieghem i Hazard, iz institucionalnog poslijeratnog kaosa i iz početnoga metodološkog sukoba između tupog fakticiteta i praznog esteticizma. Odgovor je stigao iz druge/treće generacije Baldenspergerova starog odsjeka na Sorbonni, kada su Jean-Marie Carré i Marius-François Guyard nastupili s ranije spominjanim pojmom l’étranger tel qu’ on le voit: studij osobitog tipa književnih toposa (u ovom slučaju: predodžba određenih stranih nacija u danom književnom korpusu), koji bi u isto vrijeme osigurao precizan historijski fokus i osnovu za proučavanje teksta i koji ne bi samo dao uvid u književne topose, nego također i u međunacionalna stajališta koja su oblikovala kulturnu samosvijest i interakciju između kulturnih tradicija. Tako tema kao što je »slika Engleske u francuskoj književnosti« u idealnoj varijanti ne skicira samo književnopovijesnu tradiciju od zamaskirani u privatnog trojanskog drvenog konja smiješna imena: drugi opisi (koje obično pišu komparatisti za komparatiste) svjedoče da ideje koje su ovdje ocrtane nisu samo moje, usp. Dyserinck 1977. i 1988; Fischer 1981; Pageaux 1981. i 1983. Vidi također i popis naslova na str. 252. i dalje u: Fischer 1983. 4 Usp. hrvatsko izdanje: F. Baldensperger: Književnost, preveo J. Andreis, Zagreb: Hrvatsko izdavačko bibliografski zavod, 1944. (Op. prir.) 5 Vrijedi naglasiti da rad Van Tieghema nije tek pojava međuratne littérature comparée. On nanovo postaje zanimljiv kada se smjesti u kontekst nacrta mogućeg programa historijskog studija književnosti Felixa Vodičke (1976/1942). Vodička citira Van Tieghemov rad kao primjer vrijedan nasljedovanja.
Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru 87
Mme de Staël preko Hugoa, Dumasa, Suea i kasnijih pisaca, uključujući i Phileasa Fogga Julesa Vernea i Baudelaireovu kombinaciju dandizma i spleena, nego ona u isto vrijeme zacrtava francusko kulturno stajalište, od Jockey Cluba do franglais debate, način na koji se »francuski« kulturni identitet artikulirao međusobnim supostavljanjem preko Kanala. Tako se, jedan za drugim, osvjetljuju neki od temeljnih čimbenika međunarodne književnosti, kulturnoga pa i političkoga prometovanja između dvije države od Waterlooa do entente cordiale. Valja ovdje istaknuti dva načela u imagologiji koja su ključna za njezina nastojanja otkad je ona prvi put zasnovana kao takva. Jedno je pomak s tradicionalnoga pojma egzistencije prema pojmu percepcije ili reprezentacije. Drugo je lučenje onoga što je tradicionalno smatrano jedinstvenom jedinicom, zvanom »identitet«, u bipolarnost identiteta i alteriteta. Oba aspekta, naravno, potječu iz svoga vremena i pripadaju stoljeće dugom francuskom »questions de l’ Autre« (Descombes 1979), pokušaju francuskih filozofa da nađu zajednički jezik s posthegelijanskom filozofijom: rani imagolozi su, konačno, suvremenici Merleau-Pontyja, Camusa i Sartrea, kao što su kasniji imagolozi, poput D.-H. Pageauxa, pokazivali sličnost s Foucaultom i strukturalizmom. Imagolozima je već postala navika da naglašavaju, i to izričito, da niti su pokušavali, niti bi pokušali, niti su ikada htjeli pokušati utvrditi »kakav je taj-i-taj nacionalni karakter; naprotiv, oni su istraživali »kako se taj-i-taj nacionalni karakter percipirao ili reprezentirao – percepcija-reprezentacija po definiciji je smještena između »l’étranger« i »on-voit«. To za početak znači da je imagološka (tj. komparatistička, tj. književnokritička) potraga metadiskurzivna, utoliko što su predodžbe koje se proučavaju viđene kao svojstvo teksta, kao intelektualni proizvod diskursa: ne kao representanda, nego kao representamena, čija »istinosnost« nije mjerljiva; ne kao mjerljivo (ne)vjerodostojna ili (ne)pouzdana jedinica informacije o spoznatljivoj objektivnoj zbilji, nego prije kao tekstualni konstrukt. Imagolozi su obično naglašavali da je spekuliranje o stupnju valjanosti predodžbe uzaludno, da nije podložno mjerenju i da se ne mogu postaviti pitanja na koja se dade odgovoriti: ne govori se kakva ta-i-ta nacija »stvarno jest, nego se samo može proučavati što drugi ljudi kažu o toj temi. To nije samo filozofsko pitanje koje odražava napetosti između ontologije i epistemologije;6 u svome vlastitom historijskom kontekstu ono je bilo i političko 6 Pomak od esencije prema percepciji ponajprije je ontološko pitanje za pristalice Poppera kao što je Dyserinck, koji bi predodžbe i stereotipe klasificirao kao objekte »svijeta 3«, a primarno epistemološko pitanje za foucaultovca poput E. Marca Lipianskog (1979), koji predodžbe vidi kao »objets discursifs« vrijednost kojih je navodno u tome što reprezentiraju društvenu zbilju, ali koje zapravo ovise u potpunosti o tekstualnoj/diskurzivnoj ekonomiji episteme. Treba istaknuti da ni Popper ni Foucault nisu zainteresirani za rad na tekstnom mediju i da taj korak mimoilaze u pokušajima da dopru do temeljnih stavova ili mentaliteta.
88
Joep Leerssen
pitanje. Hitlerovi genocidi počivali su na vjeri u objektivno stvaran i djelotvoran etnički identitet i karakter, i nacionalna je misao u proteklim desetljećima pokazala svoje najstrašnije implikacije. Nije slučajno što su »image studies« zaživjele odmah u prvim godinama UN-a i EEZ-a: bilo je to vrijeme kada su nacionalna misao, etnocentrizam i šovinizam konačno došli dotle da su svijet učinili bolesnim, kada su se pojavili kao zli genij što je raspirivao većinu europskih ratova posljednjih stoljeća, koji se skrivao iza mračnih stranica kolonijalizma i imperijalizma. Poštena je pretpostavka da su se mnogi imagolozi, kada su premještali pitanje nacionalnog karaktera iz područja objektivnoga u područje subjektivnoga, kada su to vidjeli kao proizvod reprezentacije radije nego kao činjenicu empirijske zbilje, zaista nadali da će raskrinkati nacionalne predrasude, obesnažiti klišeje, stereotipe i bigotnu bespomoćnost tako što će ih izložiti antiseptiku kliničkoga znanstvenog istraživanja. Pomak od esencije prema percepciji logično podrazumijeva da se monolitni smisao identiteta lomi u oprečnu dvosmislenost razlike između Sebe i Drugoga. Strukturalistički pomak (koji semiozu smješta u obrasce diferencijacije prije nego u jedinice identiteta) bio je na djelu ovdje, kao i u drugim disciplinama, premda bez samosvjesnog prepoznavanja sebe kao takvoga, i bez ritualnoga zazivanja Saussureova imena. Ne samo da l’ étranger postaje l’ étranger-kako-se-percipira, nego taj percipi ovisi o on-voit, o promatraču. I ovdje je, kao i svugdje drugdje, za tango potrebno dvoje. Stvar u praksi izgleda dovoljno jednostavnom: uzme se tekst o određenoj državi (recimo, Njemačkoj), i razmatra se. Kako čitanje pojedinačnoga teksta, ili usporedba između različitih tekstova, može dobiti historijski smisao ako se ne uzme u obzir porijeklo teksta, bez obzira na to je li riječ o tekstu Šveđanina ili Rusa, je li to Tacitova Germania, Heineova Zimska priča ili materijal engleske ili francuske propagande iz Prvog svjetskog rata? Činjenica da tekstovi referiraju na područje koje mi nazivamo jednim jedinim imenom ne znači da su općenito valjani. Njihov zajednički predmet nije transhistorijski trajan, objektivni entitet zvan »Njemačka«, nego je prije skup promjenjivih predodžbi hipotetičke i historijski varijabilne Njemačke. U proučavanju tih predodžbi moramo ih smjestiti u njihovu diskurzivnu okolinu. Doista, može se reći da se te predodžbe moraju proučavati kao svojstva teksta, kao što su svojstva teksta shema rimovanja ili uporaba pripovjedača u prvom licu. Imagolozi razlikuju autopredodžbe i heteropredožbe. Predodžba upravo svojom prirodom signalizira interkulturno sučeljavanje, susret između domaće pozadine teksta i strane prirode stranca (»étranger«) koju taj tekst opisuje. De l’ Allemagne Mme de Staël mora se čitati u svjetlu francuske, antinapoleonske pozadine. Tako bi ono što Mme de Staël običava reći o Njemačkoj bilo »heteropredodžba«, dok bi
Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru 89
njezine prešutne pretpostavke ili njezini eksplicitni komentari o francuskim mjerilima i stajalištima činili autopredodžbu – razlog zbog kojeg je prvo izdanje djela De l’ Allemagne zaplijenila i uništila Napoleonova policija 1810. godine. Ali vidjeti tekstove te vrste kao mjesto napetosti i međudjelovanja autopredodžbi i heteropredodžbi, podrazumijeva više nego puki historijski način čitanja. To također znači da imagolozi radikalno isključuju mogućnost čitanja takvih tekstova kao »korektnih« ili »pogrešnih«, pa bili oni i referencijalni i nefikcionalni. Imagološko je čitanje strogo tekstno utoliko što ostaje unutar (inter)tekstualnih granica percepcije i reprezentacije. U tome smislu Derridaova uzrečica il n’y a pas de hors-texte vrednija je nego što sam to pretpostavio nekoliko stranica ranije:7 kasniji čitatelj ne može tvrditi da ima pravo na »istinsku prirodu« Njemačke i omjeriti je o opis Mme de Staël. Neobična je posljedica svega toga da je imagologija bila sklona sjediti na dvije stolice: oni znanstvenici koji se bave književnom znanošću znali su tekst vidjeti kao hermetičan medij i denuncirati imagologiju jer ona smješta osobine teksta pod egidu društvenih okolnosti i povijesne zbilje, dok su znanstvenici koji se zanimaju za historijske, odnosno društvene znanosti ponekad nastojali omalovažiti reprezentacijske, diskurzivne aspekte kolektivnih stajališta i reprezentaciju motriti kao transparentan medij. Zbog toga je imagologija u okviru komparativne književnosti, pa i u okviru književne znanosti općenito, neko vrijeme bila marginalizirana.8 7 To će reći da je »značenje« teksta ili referencija nerazlučivo isprepletena s cijelom mrežom naše semantičke spoznaje, za razliku od konačnih, jasno ocrtanih kontura teksta kao posljedica iskazivanja, koje se sastoji od određenih riječi, a isključuje sve ostale. Ta podvojenost već zacrtava obrise pozicija zauzetih u čuvenoj debati između Derridaa i Searlea. 8 Imagologija je teško podnijela onemoćalost svoga začetnika, francuske međuratne littérature comparée. Tradicionalna littérature comparée bila je odbacivana kao suhoparni pozitivizam koji se zanima najsitnijim »činjenicama«, podacima i biografijama i koji pati od intencionalističkih i esencijalističkih zabluda. Tradicionalna povijest književnosti te vrste postala je predmetom napada iz različitih tabora: iz perspektive postformalista i nove kritike (koju oprimjeruje René Wellek), iz perspektive hermeneutike (koju oprimjeruje Hans Robert Jauss) i iz strukturalističke perspektive (kako je oprimjeruje Roland Barthes). Prva je među njima Wellekova: on je oštro razgraničio metode koje se temelje na osobinama književnog teksta kao takvog od onih koje tekst smještaju u njegovo ekstradiskurzivno (društveno, biografsko, povijesno, filološko…) okruženje. Klasično djelo Renéa Welleka i Austina Warrena Teorija književnosti »vanjskome pristupu« neodgodivo suprotstavlja »unutarnje proučavanje književnosti«. Ta je opreka postala i metodološki i institucionalno ukorijenjena. Jaussovi i Barthesovi napadi na biografsku metodu tradicionalne književne povijesti, svaki na svoj način, srodni su Wellekovoj poziciji. Ta je ukorijenjena opreka između poetike književnosti i povijesti književnosti, naravno, dvosmjerna. S jedne se strane kao izlaz nudi proučavanje književne recepcije, što se može realizirati i na tekstnoj razini (iskustvo čitanja) i na sociološkoj razini (diseminacija teksta, čitateljska praksa, kanonizacija); također, Dyserinck i drugi uvjeravali su da imagologija može nadići ili barem izbjeći lažnu distinkciju između književne zavodljivosti teksta i njegova izvantekstnoga (sociološkog ili ideološkog) grananja; usp. Dyserinck 1982, Leerssen 1991, Syndram 1991.
90
Joep Leerssen
Ali, u prilog tome, imagolozi istodobno mogu biti u poziciji da ponude kritičku analizu aktualnih praksi u književnoj znanosti (usp. Leerssen 1988a) ili u srodnim disciplinama, kao što ilustrira sljedeći primjer.
Sjever i jug (čega?) Culture’s Consequences (1980) Geerta Hofstedea, sociopsihologijsko istraživanje o temperamentima zaposlenika IBM-a iz različitih zemalja, mjeri »Power Distance Index« (PDI) s obzirom na nacionalnost. On tvrdi da postoji značajna razlika u PDI između ljudi sa sjevernoeuropskim kulturnim zaleđem (germanskim) i onih s južnoeuropskim (romanskim). Hofstedeovo razlikovanje, ipak, nije izravan i uvjerljiv zaključak donesen na temelju njegova empirijskoga prikupljanja podataka. To je prije predodžba (u imagološkom smislu) koja prethodi njegovu empirijskome radu na terenu i koja ravna njegovom (katkada nategnutom) interpretacijom podataka. Autor priznaje da vlastitu konceptualnu podjelu na sjever/jug duguje djelu belgijskog povjesničara Henria Pirennea, autora koji se na prijelazu stoljeća intenzivno bavio nacionalnim/etničkim modelima mišljenja. U tome se trenutku može uključiti imagolog i slijediti predodžbu čije je odjeke, posredovanjem Pirennea, dosegnuo Hofstede. Postupiti tako znači odbaciti Hofstedeovu tvrdnju da je njegova sjevernjačko-južnjačka diferencijacija po temperamentu »nulti stupanj« reprezentacije empirijske zbilje i razotkriti ideološku, diskurzivno konstruiranu narav te tvrdnje.9 Predodžba je sljedeća: sjever Europe je više slobodarski, više individualističan, više egalitaristički i demokratskiji, za razliku od kolektivističnije, hijerarhijski strukturirane i o autoritetu ovisne kulturne tradicije na jugu. Povrh toga, sjevernjaci se doživljavaju kao introvertiraniji i skloniji misaonosti, dok su južnjaci ekstrovertiraniji, skloniji amoralnoj kombinaciji racionalizma i senzualizma. Ta stereotipna dvojnost bila je djelatna u političkoj historiji (apsolutizam Rimskog Carstva i Francuske i Španjolske Monarhije nasuprot demokraciji germanskih plemena i parlamentarnim sustavima Nizozemske, Engleske i Skandinavije), u vjerskoj historiji (moralni autoritarizam rimskoga katoličanstva nasuprot reformaciji na sjeveru Europe – Weberove teze podupiru te predrasude), u književnoj povijesti (klasične i klasicističke tradicije na Mediteranu nasuprot epski zasnovanim mitovima i legendama na neznabožačkom i srednjovjekovnom sjeveru). Sve se to povezivalo s klimatskim uvjetima (lijenošću potaknuta lagodnost bujnoga juga nasuprot suspregnutoj hladnoj nelagodi vjetrovita sjevera). 9 Usp. općenito Leerssen 1988b i kasniju raspravu koju sam vodio s Hofstedeom u Theoretische Geschiedenis, 16 (1989), 358–365.
Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru 91
Ta distribucija stereotipa vezanih uz temperament na sjever i jug široko je rasprostranjena i važna europska tradicija, koja se proteže, u krajnjoj liniji, od Tacitove Germanije, uključujući i tipične predstavnike kao što su Montesquieu, Mme de Staël i Hippolyte Taine. To je doista postao tako ukorijenjen model viđenja svijeta da opozicija između sjevera i juga posvuda nastoji preuzeti spomenuti diskurs o temperamentima. Suprotnost između sjeverne i južne Irske, između sjeverne i južne Španjolske, između sjeverne i južne Engleske, između Škotske i Engleske kao cjeline, između Nizozemske i Belgije, između Hamburga i Münchena, između Njemačke i Austrije, između Njemačke i Italije, između Milana i Palerma…, diskurs o opoziciji sjever – jug sveprožimljući je i može se ponavljati na gotovo svakoj nasumce odabranoj točki na geografskoj karti. U Nizozemskoj, sjever se poima kao poslovniji, manje društven i manje opušten nego jug. Frizija, na krajnjem sjeveru, od klasičnih je vremena uživala (i njegovala) reputaciju divlje slobode i individualizma, dok je, na suprotnoj strani karakterologijskoga spektra, nizozemska najjužnija pokrajina Limburg često viđena kao pokrajina u kojoj neprobojna katolička elita vlada iz zadimljenih stražnjih soba, dok su istodobno njezini stanovnici ugodni i društveni i u tolikoj mjeri neposlovni da se na njih često primjenjuje epitet »burgundski«.10 Ali seoski svećenik sa sjevera Limburga kaže za svoje župljane: Oni su ljudi koji najprije ispeku pa onda kažu. Po svojem mentalitetu oni pripadaju prije Friziji nego južnome Limburgu. Sjeverni Limburžani bolji su i pouzdaniji poslovni partneri.11
Sve su to geografske besmislice – Limburg i Frizija nisu ništa bliže nego što su Limburg i Burgundija. Ali predodžba se čini savršeno smislenom na »mentalnoj mapi«, u okviru diskurzivnih toposa koje dijele Mme de Staël, Henri Pirenne, profesor Hofstede i taj lokalni svećenik. Drugim riječima, sličnosti između takvih tekstova mogu se prikladno objasniti zajedničkom gramatikom reprezentacije, konvencionalnom kategorizacijom. To objašnjenje u isto vrijeme potkopava zahtjeve tih tekstova da budu referencijski vjerodostojni i pouzdani i dopušta nam da vidimo njihove unutarnje napetosti i proturječja. To nije tek uporno cjepidlačarenje. To je dio projekta imagologije te upućuje na njezinu dublju važnost. Imagologiju ne zanima samo to da u tablice svrsta 10 S obzirom na smještanje Belgije i sjeverne Francuske između Limburga i područja koje je s njim frazeološki povezano, ta se nomenklatura može učiniti osebujnom. U nizozemskom pojam Burgundijac priziva dašak La douce France i Clochemerlea Gabriela Chevalliera kao i živopisnu vladavinu Burgundske kuće, opisane u Huizinginoj Jeseni srednjeg vijeka. 11 Het zijn mensen, die de kat uit de boom kijken. Ze sluiten wat betreft hun mentaliteit eerder aan bij de Friezen dan bij de mensen uit Zuid-Limburg. Met de Noordlimburgers is het beter zaken doen, je kunt er beter van op aan«. (Navodi se u De Ruiter i Paumen 1988.)
92
Joep Leerssen
doslovne tipologije različitih nacionalnih karaktera prema njihovoj reprezentaciji u književnosti – premda je to važan pothvat. Više od toga, imagologija želi primijeniti te pojedinačne tipologije da bi razumjela temeljne strukture nacionalnog imaginarija (tj. povratnu podjelu na sjever i jug) i da bi pokazala njihovu konvencionalnu prirodu (kao suprotnost empirijski referencijskoj prirodi).
Imagologija kao znanost o književnosti Navedeni slučaj već upućuje na to da su predodžbe izražene u kontinuumu diskursa, koji ignorira diobu između Književnosti (veliko K, umjetnost riječi) i ostaloga, što je nameću kritičari. Zbog toga se može pojaviti ranije spomenuti prigovor (bilj. 7), kako su ga formulirali Wellek i drugi: koji je razlog tome da imagologija bude grana znanosti o književnosti ako njezin predmet naginje prema susjednim područjima izučavanja? Nije li to posao za historičara, sociologa ili psihologa? Pitanje nije valjano. Obično se ne zahtijeva da se pronađe najbolji put potrage za predmetima nacionalnoga identiteta i nacionalne kulture, nego da se marginalizira ta potraga unutar institucionalnoga područja književnih studija u užem smislu, tj. unutar institucija koje se temelje na pretpostavci da postoji esencijalna razlika između književnosti i ostatka ljudske kulture. Osim toga, čini se da je takva institucionalna podjela rada skrojena prema potrebama onih kojima je, kao »književnim znanstvenicima«, neprestano potrebno da se prostorno samodefiniraju i da dokazuju jedinstvenu specifičnost i znanstvenu opravdanost svoga posla. Ta ljubomorna briga za operativnu i institucionalnu samodostatnost znak je manjka samopouzdanja te umjesto da stvara preduvjete potrebne za pravo izučavanje književnosti, mami kritičare u neplodno samopromatranje i klaustrofilično (samodovoljno) teoretiziranje. No ako ostavimo po strani te implikacije, na pitanje ne bavi li se imagologija predmetima antropologije, historije, sociologije, psihologije, lako bi se moglo odgovoriti afirmativno. Bilo bi čudno da je drugačije – gotovo sve teme ljudske kulture i civilizacije dadu se proučavati iz različitih perspektiva i disciplina; u svojem vlastitom imagološkom poslu mnogo sam naučio od povjesničara i antropologa. Bez obzira na to, ustvrdio bih da je imagologiju bolje smjestiti u institucionalni kontekst znanosti o književnosti nego bilo gdje drugdje. Svojim posvemašnjim prodorom u različite tekstne žanrove i diskurzivna polja nacionalni stereotipi djeluju i u književnim tekstovima – u onim tekstovima koji se općenito smatraju rezerviranima za »znanost o književnosti«, tj. u onim tekstovima koji se ravnaju prema određenim poetičkim konvencijama i koji se, sukladno tome, umjetnički vrednuju. Doista možemo pretpostaviti, kao Macherey, da je književni tekst, bilo
Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru 93
kojeg žanra, osobito pogodan predmet za kritičko proučavanje ideoloških pretpostavki. On »konstruira određenu predodžbu ideološkog, razotkrivajući je kao objekt prije negoli ono što živi unutar njega kao da je riječ o unutarnjoj savjesti; tekst istražuje ideologiju […] provjeravajući je na napisanoj riječi« (Sim 1987). To znači da ako literarna ekspertiza i nije jedini preduvjet za proučavanje nacionalnih stereotipa, sigurno je da je prijeko potreban preduvjet. »Književni« su tekstovi, zahvaljujući konvencijama u skladu s kojima su nastajali i u skladu s kojima se čitaju, osobito važan medij pri oblikovanju i širenju nacionalnih stereotipa; noviji imagološki radovi težili su naglasiti poetički i estetički status predodžbi u književnom tekstu (Leerssen 1991; Syndram 1991). Osim toga, ako je imagologija više od kritičke zalihe eksplicitno formuliranih nacionalnih tipova, ona će pratiti promjene koje takvi tipovi mogu doživjeti u »književnoj« obradi, kao u slučaju Tennysonove liričnosti. To ne znači da kritičar, kao moderni Torquemada, kritički ispituje tekst ne bi li našao znakove đavoljega kopita, ili da će to kritičaru dopustiti moralnu nadmoć (zapravo, »autoritet«) nad ideološkom neprosvijećenošću autorove prošlosti i sadašnjosti; to znači samo da nam je dana točka pristupa, perspektiva, prema kojoj artikulacija kulturnog identiteta može biti središnja preokupacija u mnogim književnim djelima zapadne tradicije tijekom protekloga stoljeća. U mnogim će se slučajevima kritičareve vrijednosti razlikovati (a kako bi drugačije i moglo biti?) od onih izrečenih ili impliciranih u tekstu koji on proučava, ali to je sporedno za samo proučavanje. Također se može dogoditi da taj pristup (čitanje teksta iz imagološke perspektive) otvara mogućnost raspoznavanja, u pozitivnome smislu, svježih aspekata unutarnjega djelovanja u tekstu. Slijedi primjer još jednog smjera koji pokazuje eurocentrični kompas.
Mračni odjeci na Istoku: Put do Indije E. M. Forstera Gospođa Moore i gospođica Quested, od trenutka u kojemu su zakoračile na indijsko tlo, iskazivale su želju da vide »pravu Indiju« kao da Indija koja je svugdje oko njih nije dovoljno stvarna. Forster opisuje kako uskogrudni pokušaji da se laska engleskom egzotizmu uzrokuju nelagodu u svih zainteresiranih: Indija se ne smije tražiti, implicira se, u slikovitim aspektima koji mogu zabavljati oduševljene turiste; ono što valja vidjeti su vrućina, prašina, ugnjetavanje i nerazumijevanje, i lakovjerno je samozavaravanje misliti da je podjarmljena kolonija samo koprena oko tajanstvena, mjesečinom obasjana Taj Mahala više nego stvarne Indije. Uistinu, više nego stvarna Indija koja se tamo nudi leži u Marabarskim spiljama, koje su tek maglovito poznate, no koje bije glas da su najznamenitije. Potraga gospođice Quested za Indijom živopisnijom od one što joj je nudi njezin zaručnik dovodi
94
Joep Leerssen
je do tih Marabarskih spilja, kada njezin domaćin dr. Aziz, u napola zbunjenom i posve nelagodnom pokušaju da zadovolji engleski egzotizam, pada u zamku. Ono što ona nalazi jest odjek: Indija samo vraća buku koju proizvode njezini posjetitelji, i to tako da priziva nesvjesnu seksualnu uznemirenost u gospođici Quested i silan životni zamor u gospođi Moore. Forsterov opis tih Marabarskih spilja zadivljujući je prozni ulomak te priziva predodžbu nedostižne, samodovoljne drugosti, krajnju odsutnost, prostor koji je neutrven, nezamjetljiv, ispunjen samo svojom vlastitom prazninom: Mračne su to spilje. Čak i kad su okrenute suncu, vrlo malo svjetla prodire kroz ulazni tunel do okrugle prostorije. Malo se što ima tu vidjeti, a nema ni oka da gleda, dok ne dođe na pet minuta koji posjetilac i upali šibicu. U istom času pojavi se jedan drugi plamen u dnu stijene i pohrli put izlaza kao zatočen duh – zidovi su okrugle prostorije čudesno uglačani. Ta se dva plamena primiču jedan drugom ne bi li se sjedinili, ali ne mogu jer jedan od njih udiše zrak, a drugi kamen. […] Zračenje se pojačava, plamenovi se dotiču, ljube, izdišu. Spilja je opet mračna, kao i sve spilje. Samo je zid okrugle prostorije tako uglačan. Strane tunela ostale su grube, odudaraju kao primisao od unutrašnje savršenosti. Ulaz je bio potreban i ljudi su ga napravili. Ali nema li negdje drugdje, dublje u granitu, drugih prostorija koje nemaju ulaza? Prostorija koje nisu raspečaćene od dolaska bogova? […] U njima nema ničega, zapečaćene su prije pojave kuge ili ljudskoga blaga; kad bi ljudi iz radoznalosti prokopali put do njih, ništa, ama baš ništa ne bi dodali općem zbroju dobra ili zla. Priča se da je jedna od njih u golemom kamenu što se njiše na vrhu najvišeg brda; spilja u obliku mjehura koja nema ni stropa ni poda i koja odražava svoju tamu unedogled na sve strane.12
To je, dakle (u Forsterovoj trpkoj denuncijaciji engleskih stavova izvan zemlje), završna točka Puta, srce Stvarne Indije. Tim opisom potpune odsutnosti, nezamjetljive praznine, odjeka koji ostaje neometan prodorom bilo kakvoga zvuka, on ukazuje na paradoks koji se nalazi u korijenu svakog egzotizma. Zbog čega egzotizam? Fascinacija onim što je različito, želja da se dođe u dodir s drugošću, a ta je želja u konačnici nemoguća. Zenon je formulirao paradoks o nemogućnosti bilo kakva kretanja od točke A do točke B, zahvaljujući činjenici da se najprije mora prijeći udaljenost pola puta između točke A i točke B, odnosno pola puta od točke A do polovice puta između A i B, odnosno… i tako dalje u vječnome uzmaku. Derrida dolazi na sličnu zamisao kada raspravlja o pojmu 12 Citirano prema hrvatskom izdanju: E. M. Forster: Put do Indije, s engleskog preveo Zlatko Crnković, Zagreb, 1981, str. 136-137. (Op. prev.)
Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru 95
»značenja« riječi, o referencijskome odnosu između označitelja i označenog, dokazujući da vječna regresija umetnutih središnjih točaka, kontinuirana différance od jednog označitelja do drugog, umetnutog, odvaja svijet jezika od prvostupanjske zbilje, koju navodno simbolizira. Neobično je vidjeti kako slični teleskopski razvlačivi mehanizmi odgađanja, »ne još posve tamo«, djeluju u egzotističkom diskursu. Stvarno Drugo Mjesto uvijek je drugdje. Posjetiti Indiju može se činiti egzotičnim iskustvom, ali onaj tko stupi nogom u Indiju upravo tim činom deegzotizira tlo na koje staje – usvaja, u stanovitoj mjeri, dio Indije koji stoji unutar njegova vlastita vidokruga, čini ga manje egzotičnim zahvaljujući pukoj činjenici da je tamo prisutan. Prava Indija je Indija bez prisutnih Engleza, Indija koja je tik iza ugla, upravo iza horizonta, Indija o kojoj jedva da se čuje iz pripovijedanja drugih, iz glasina… Samoporažavajući je zadatak, dakle, ići u potragu za takvom Indijom, ići i Biti tamo, vidjeti Je! Ono što Forster zapravo opisuje na neki je način krajnji Drugi, Prava Indija, Ding an sich: još neokaljana time što je percipirana, esse bez percipi, étranger tel qu’ on ne le voit pas, sveti prostor koji je praznina u kojoj se egzotistove želje gube i troše same po sebi.13 Obrasci iščekivanja i iskustva u Putu do Indije nisu različiti od pitanja koja imagolog upućuje kada se bavi književnim tekstom: Koji odjeci? U čijim ušima? U čijoj tišini?
Literatura Descombes, V. (1979): Le même e l’Autre: Quarant-cinq ans de philosophie française (19931978), Pariz: Minuit. Dyserinck, H. (1977): »Komparatistische Imagologie«, u: Komparatistik: Eine Einfürung, Bonn: Bouvier, str. 125-133. Dyserinck, H. (1982): »Komparatistische Imagologie jenseits von ‘Werkimmanenz’ und ‘Werktranszendenz’«, Synthesis, 9, 27-40. 13 Izvorna tradicija koju ironizira Forsterov postupak (činjenica koju je Said nedovoljno vrednovao, 1978) jest kolonijalna pustolovna pripovijest à la Kipling i Rider Haggard (što se njega tiče usp. Leerssen 1990). Pripovijedanje u takvim pripovijestima često naginje prema strukturi priče-potrage, rabeći topose kao što su prodiranje, obredi prijelaza, blago skriveno u spiljama, smrt koja vreba iz spilja. Mnogo spilja i vrijeme je da frojdovci počnu sliniti. Doista, frojdovsko čitanje takva prodiranja u mračno nepoznato postaje primamljivo. Kako god bilo, osobno vjerujem da se pod tim misli nametanje simbolizma prije nego njegovo dekodiranje. Seksualne metafore u frojdovskom čitanju metafore su koje su primijenjene na same sebe. One nas ovlašćuju da razlikujemo strukturalne obrasce u različitim fenomenima: one dodaju radije nego što skidaju sloj simbolizma. Kao što francuski šaljivdžija kaže: Freud je rekao C’ est comme ça; trebao je reći C’ est comme si…
96
Joep Leerssen
Dyserinck, H. (1988): »Komparatistische Imagologie: Zur politischen Tragweite einer europäischer Wissenschaft von der Literatur«, Europa und das nationale Selbstverständnis: Imagologische Probleme in Literatur, Kunst und Kultur des 19. und 20. Jahrhunderts, ur. H. Dyserinck i K. U. Syndram, Bonn: Bouvier, str. 13-37. Fischer, M. S. (1981): Nationale Images als Gegenstand Vergleichender Literaturgeschichte: Untersuchungen zur Entstehung der komparatistischen Imagologie, Bonn: Bouvier. Fischer, M. S. (1983): »Literarische Seinweise und politische Funktion nationalbezogener Images: Ein Beitrag zur Theorie der komparatistischen Imagologie«, Neohelicon, 10, 251-274. Guyard, M.-F. (1951): »L’étranger tel qu’on le voit«, u: La littérature comparée, Pariz: P. U. F., str. 110-119. Hofstede, G. (1980): Culture’s Consequences: International Differences in Work-Related Values, Beverly Hills: Sage. Leerssen, J. Th. (1986): Mere Irish & Fíor-Ghael: Studies in the Idea of Irish Nationality, its Development and Literary Expression, prior to the Nineteenth Century, Amsterdam–Philadelphia: John Benjamins. Leerssen, J. Th. (1998a): »British Literary Critics and Continental Critical Theory«, Yearbook of European Studies, 1, 59-84. Leerssen, J. Th. (1988b): »Over nationale identiteit«, Theoretische Geschiedenis, 15, 417-430. Leerssen, J. Th. (1990): »Over exotische avonturenverhalen en Europese cultuurnormen«, Forum der Letteren, 31, 161-174. Leerssen, J. Th. (1991): »Mimesis and Stereotype«, Yearbook of European Studies, 4, 165-175. Lipiansky, E. M. (1979): L’âme française ou le national-libéralisme: Analyse d’une représentation sociale, Pariz: Anthropos,. Pageaux, D.-H. (1981): »Une perspective d’études en littérature comparée: L’imagerie culturelle«, Synthesis, 8, 169-85. Pageaux, D.-H. (1983): »L’imagerie culturelle: De la littérature comparée à l’anthropologie culturelle«, Synthesis, 10, 79-88. Ruiter de, F. G., Paumen, M. (1988): »De kwade reuk van Ysselsteyn«, NRC Handelsblad, ‘Zaterdags Bijvoegsel’ (27. 2. 1988), str. 1. Said, E. (1978): Orientalism, London: Routledge & Kegan Paul. Sim, S. (1987): »Interrogating an Ideology«, British Journal of English and Cultural Studies, 10, 163-173.
Odjeci i slike: refleksije o stranom prostoru 97
Syndram, K. U. (1991): »The Aesthetics of Alterity: Literature and the Imagological Approach«, Yearbook of European Studies, 4, 177-191. Vodičká, F. (1976 [1942]): »Die Literaturgeschichte, ihre Probleme und Aufgaben«, u: Die Struktur der literarischen Entwicklung, München: Wilhelm Fink, str. 30-86. S engleskog prevela Lahorka Plejić Poje
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled Joep Leerssen
Članak se bavi pojmom »nacionalnog karaktera«, njegovim oblikovanjem u književnosti i utjecajem na književnu praksu. Prema uvidima image studies ili »imagologije«, komparatističke discipline razvijene tijekom posljednjih pet desetljeća uglavnom u Francuskoj i Njemačkoj, nacionalno mišljenje, kao jedna od najprodornijih i najotpornijih kulturnih ideologija, trebalo bi se kritički i sustavno istraživati u svojim književnim manifestacijama. Kako bih ponudio nacrt za takvo istraživanje, razmatram postojeću konstruktivističku i strukturalističku književnu praksu, izvlačeći dva opća zaključka: (1) Moguće je, na temelju valjana motrenja teksta, načiniti analitičku distinkciju između diskurzivnih registara činjeničnog izvješćivanja i stereotipiziranja. Za tu distinkciju nisu bitni samo uobičajena narav i intertekstualno širenje određenih karakterizacija, nego i strategije karakterizacije u pojedinom tekstu: pseudopsihološka motivacija utemeljena na »karakteru«, koju dani tekst može pružiti za kulturne uzorke, te način na koji tekst konstruira istaknute osobine dane nacije kao »tipične« ili »karakteristične«. (2) »Dubinskim strukturama« u nacionalnoj stereotipizaciji, koje uključuju binarnu konstrukciju unutar opozicijskih parova poput sjever – jug, jak – slab i središnji – periferni, trebalo bi se pristupiti dijakronijski i povijesno. Posljedica takvih, povijesno varijabilnih ali nekrivotvorljivih stereotipnih opozicija jest da najčešće pripisivane nacionalne karakteristike pokazuju binarnu prirodu, sposobnu za pridijevanje izrazito oprečnih karakteristika bilo kojoj nacionalnoj grupi (»svaka nacija je nacija kontrasta«). Predlažem da se nacionalna stereotipizacija istražuje na dubljoj razini kao obrazac janusovskih »imagema«, stereotipnih shema obilježenih njima svojstvenom podvojenošću temperamenta, koji se usto mogu konkretizirati na različite načine. Na temelju tih uvida jamačno je moguće pomaknuti se s tekstne analize i intertekstualnog inventara prema pragmatičkom/retoričkom istraživanju nacionalnih karakterizacija i nacionalnih stereotipizacija, uzimajući u obzir funkciju čitateljske publike teksta. Ta težnja (tj. pristupanje dinamici nacionalnog stereotipiziranja kao povijesnoj praksi orijentiranoj na čitateljstvo, a ne kao tekstnom obilježju) pobuđuje svojevrsni izazov, ponajviše se usmjerujući na hermeneutičku i/ili povijesnu distancu između podrijetla teksta i njegove publike; no neke mogućnosti pristupa tom izazovu također su naznačene.
100 Joep Leerssen
Književnost je, poput stvarnog života, preplavljena problemima nacionalnog identiteta i nacionalnog sučeljavanja. Ti se problemi osjećaju i u eksplicitno tematiziranoj i u suptilnoj (ili podmukloj) implicitnoj formi, od Shakespearea do Thomasa Manna i od Dostojevskog do Yehude Amichaija, od Luthera do Mussolinija i od Tomáša Masaryka do Nelsona Mandele. Pitanje kulturnog, nacionalnog i etničkog identiteta osobito je uočljivo na području književnosti, koja među svim umjetničkim oblicima najeksplicitnije odražava i oblikuje svijest cijelih društava i koja se često smatra pravom formulacijom njihova kulturnoga identiteta. Likovi su u književnim tekstovima često karakterizirani, i svojim izgledom i svojom narativnom ulogom, prema konvencijama i stvarnim stereotipima glede svoje nacionalne pozadine. Lokalno i međunarodno širenje i recepcija književnih tekstova zbivaju se kao proces često obilježen nadigravanjem nacionalnih simpatija ili antipatija, dok u polisistemu svjetske književnosti, kao i u akademskoj disciplini znanosti o književnosti, kategorija nacionalnosti zauzima najviši, što ne znači i neproblematičan klasifikacijski status. Usprkos tomu, znanost o književnosti – u mjeri u kojoj se često usmjeravala ponajprije na estetsku funkciju i formalne ili poetičke aspekte književnih tekstova – obraćala je pozornost više na druga pitanja nego na ulogu književnosti u nacionalnom ili etničkom stereotipiziranju ili na ulogu takve stereotipizacije u književnosti. Međutim, politički i ideološki razvoj događaja tijekom posljednja dva desetljeća (koji uključuje ponovnu pojavu nacionalizma u istočnoj Europi, porast euroskepticizma u zapadnoj Europi i jačanje »politike identiteta« u našim sve više multikulturnim društvima) dao je novi poticaj i pridao važnost istraživanju konstrukata nacionalnog i kulturnog identiteta i stereotipa. Zbog toga je studij književnosti sada sve više zaokupljen kulturnim stereotipiziranjem i konstruktima identiteta, osobito na području postkolonijalne i feminističke kritike. Sličan se trend zamjećuje i na susjednom području kulturne historije. Dobar je trenutak da se razmotri i istakne posebna grana što dugo postoji unutar komparativne književnosti, »imagologija« ili image studies, koja se bavi diskurzivnom i književnom artikulacijom kulturne razlike i nacionalnog identiteta, te da se procijene uvidi i njezini mogući razvojni smjerovi u budućnosti. Izgledna perspektiva naznačena je, po svoj prilici, »pragmatičkim obratom«, koji je u posljednje vrijeme prisutan u studiju književnosti i koji dinamiku književne reprezentacije sve više razmatra u kategorijama čitateljske funkcije.1 1 U tekstu koji slijedi ograničio sam se ponajviše na posebne slučajeve kolektivnog stereotipiziranja: na nacionalne stereotipe u zapadnoj Europi. Dakako, ovdje spomenuti uzorci i obilježja mogu se registrirati u drugim oblicima kolektivnog stereotipiziranja: u etničko-rasnom imaginariju i u Europi i što se tiče drugih dijelova svijeta (doista, distinkcija između »nacije« i »rase« u razmišljanju u kategorijama stereotipa nikad nije jasno definirana), kao i u drugim zajednicama (npr. spolno stereotipiziranje). O tome svjedoči »rodna« priroda mnogih nacionalnih stereotipa
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 101
Od tipoloških popisa prema strukturnoj analizi U najvećem dijelu 20. stoljeća književni su se znanstvenici bavili temama kao što su »prikaz Španjolaca u engleskoj književnosti« ili »francuski pogled na Njemačku«.2 Vrijednost takvih ranijih, tematski orijentiranih rasprava varira. One se često temelje na marljivoj i iscrpnoj pretrazi primarnih književnih zapisa i kao takve uvijek imaju bibliografsku vrijednost, no u mnogim slučajevima one ne problematiziraju subjektivnost svojih izvora ili odražavaju apriornu pretpostavku da se njihovo istraživanje bavi, kako se vjeruje, otprije postojećim, autonomnim i objektivnim predmetom nazvanim »nacionalnost«, koja je zatim predstavljena, izmanipulirana ili iskrivljena u književnoj mimezi. Međutim, od polovice stoljeća nadalje komparatisti poput Marius-Françoisa Guyarda postajali su sve svjesniji da književni izvori kojima se bave nisu tek zapis o »reprezentaciji« dane nacionalnosti, nego čine kulturnu praksu koja artikulira ili čak konstruira tu nacionalnost.3 Drugim riječima, imagologija je prešla u konstruktivističku paradigmu. Uvidjelo se da se stereotipne oznake nacionalnog identiteta prizivaju kao stenogrami za kolektivnu književnu karakterizaciju pri narativnom pripisivanju uzoraka akterskih uloga i da se u međunacionalnom širenju književnih tekstova i tema recepcija »stranih« utjecaja filtrira preko apriornih pretpostavki o nacionalnom karakteru. Uvidjelo se i to da su veze među različitim tekstovima što opisuju »karakter« određene nacije pretežno intertekstualne prirode. Komparatisti su nacionalne predodžbe počeli poimati ne kao mimetičke reprezentacije empirijske stvarnosti nego kao objets discursifs (npr. Lipiansky 1979, ili stupanj sličnosti uzoraka nacionalno-etničkog ocrnjivanja, bilo da se odnose na unutareuropski ili na kolonijalni kontekst. U tom pogledu, predodžba o Irskoj primjer je takva slučaja (vidi Cairns and Richards 1988). Međutim, osim jasnih sličnosti postoje i razlike. Ne želeći uvoditi dodatne varijable i različite kontekste u ograničeni domet ovog uvodnog pregleda, u primjerima sam se ograničio na uzajamne percepcije zapadnoeuropskih nacija, ostavljajući za sada otvorenom širu primjenjivost rezultata istraživanja. 2 O ranoj povijesti takvih istraživanja vidi općenito Fischer 1981. O takvim istraživanjima v. također i pretraživu bibliografsku bazu podataka na internetskoj stranici www.hum.uva.nl/images. 3 Preciznije, kad mislim na naciju i njezine izvedenice, isključujem uporabu tog termina za državu ili političku zajednicu (kao u izrazima »Ujedinjene nacije«, »nacionalni dug« ili »nacionalna nogometna momčad«). Glede analitičke potrebe za takvu distinkciju vidi Roobol 1998, posebno 372. Nacionalnost se, dakle, ne rabi u smislu »državljanstva« nego u smislu navedenom u Oxford English Dictionary: »nacionalno svojstvo ili karakter; »u književnosti, umjetnosti itd. svojstvo distinktivno nacionalnoga; »nacionalna značajka, karakteristika ili osobitost«. U tom smislu termin je ekstrapolacija i kao takav blizak pojmu »kulture« kako se rabi u društvenim znanostima: »Kultura nije realna stvar nego apstraktan i čisto analitički pojam. ‘Ona’, sama po sebi, ne ‘uzrokuje’ ponašanje, nego označuje ono što se iz njega apstrahira pa tako nije ni normativno ni sredstvo predviđanja nego heurističko sredstvo za objašnjavanje kako ljudi razumijevaju svijet i u njemu djeluju.« (Baumann 1997)
102 Joep Leerssen
u frazeologiji djelomice posuđenoj od Foucaulta) ili kao »objekte svijeta 3« (npr. Dyserinck 1982, prema ontologiji Karla Poppera). Taj pomak u imagologiji – od tematološkog popisivanja tekstnih primjera prema istraživanju složenih spona između književnoga diskursa na jednoj strani, i konstrukata nacionalnog identiteta na drugoj – svojedobno se nije dostatno cijenio. Za Renéa Welleka (1953) imagologija je bila oblik književne sociologije što samo odvraća pozornost od pravih ciljeva studija književnosti, formuliranja teorije literarnosti. Za druge, koji su, poput Hansa-Roberta Jaussa, smatrali da je cijela nacionalna paradigma u studiju književnosti zastarjela i istrošena (Jauss 1969, 1974; Fokkema 1981), imagologija je bila šibanje mrtvog konja. Obje su kritike bile kratkovidne: diskurzivna proizvodnja nacionalnih konstrukata nije bila tako strana književnoj praksi ili književnoj umjetnosti kako je to kozmopolitski idealist Wellek želio vjerovati, i činjenica da su istraživači zatim u svojoj teoriji nadišli staru, na naciji utemeljenu »paradigmu« retroaktivno ne dokida prisutnost nacionalnog mišljenja tijekom mnogih stoljeća kao aktivnu, oblikovnu snagu u književnoj i kulturnoj povijesti uopće. Međutim, iako su takve kritike opovrgnute (Dyserinck 1966 i Prawer 1973: 21–22, prema Wellek; i Gsteiger 1972, prema Jauss) i iako se zanimanje za komparativnu imagologiju održalo na životu – ponajviše među komparatistima okupljenima oko belgijskog istraživača Huga Dyserincka i njegova odsjeka na Sveučilištu u Aachenu – imagologija je tijekom 1970-ih i 1980-ih u najboljem slučaju bila marginalna djelatnost na širokom svjetskom području znanosti o književnosti. Njezin preporod od 1989. nadalje potaknut je spoznajom da su nacionalistička ideologija i psihologizmi etničkih predrasuda i nacionalnog mišljenja koji na temelju nje nastaju prisutni i potencijalno virulentni kao što su uvijek bili. Uz to, oživjelo je zanimanje za način oblikovanja predodžbi i konstrukata identiteta u susjednom istraživačkom području kulturne historije (Leerssen 1997b). Međutim, u međuvremenu su imagolozi napredovali i preusmjerili studij nacionalnih stereotipa u književnom diskursu od popisivanja njihovih konstitutivnih elemenata prema analizi njihove strukture. Nacionalni se stereotipi nisu više proučavali kao Stoffgeschichte nego su se razmatrali u svojoj strukturnoj pojavnosti i međuvezama. Ono ključno što je pridonijelo tome da se unutar studija predodžbi odustane od popisa pojedinačnih slučajeva i prijeđe na strukturnu analizu bila je spoznaja, formulirana sredinom 1960-ih, da nacionalne karakterizacije nastaju u polarizaciji između sebe i Drugoga i da dinamika između »autopredodžbe« i »heteropredodžbe« obično otkriva nepromjenjivu dinamiku u raznim nacionalnim i međukulturnim sučeljavanjima. Od tog trenutka studij nacionalnih stereotipa mogao je nadići puko popisivanje »vokabulara« nacionalnih predrasuda u različitim tekstovima i okrenuti se
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 103
njezinoj »gramatici«. Taj je pomak bio moguć i zbog boljeg razumijevanja povijesnog razvoja nacionalnog mišljenja. Još u 1950-ima nacionalno mišljenje razmatralo se ili u ahistorijskom smislu, poput manifestacija kategorijalne biti u ljudskoj zajednici, ili pak u veoma gruboj povijesnoj periodizaciji, kao nešto što se pojavilo, više-manje niotkuda, s romantizmom. Istraživanja nacionalizma u političkoj i intelektualnoj historiji koja su predvodili Hans Kohn i Isaiah Berlin i dalje podupirali znanstvenici poput Eliea Kedouriea, Ernesta Gellnera, Erica Hobsbawma i Otta Danna, zacrtala su put prema finijoj dugoročnoj periodizaciji, dok su znanstveni skupovi 1970-ih i 1980-ih bili prilika da istraživači koji su se bavili različitim epohama usporede rezultate svojih istraživanja.4 Tako je sada moguća prikladnija povijesna analiza etničkih i nacionalnih stereotipa s obzirom na sve prisutnije historijsko razumijevanje njihovih različitih manifestacija u različitim razdobljima europske književnosti u dugome trajanju.
Strukturni uzorak 1: Povijest nacionalnih karakterizacija Uspoređivanje različitih povijesnih tipologija nacionalnih sučeljavanja i razvojā predodžbi omogućuje da se skicira uopćena longue durée periodizacija razvoja nacionalnih karakterizacija u europskoj književnoj povijesti. Taj se proces može sažeti na sljedeći način: A. Etnocentrizam datira od najstarijih zapisa i čini se da je prisutan u svim ljudskim društvima. Također, odavno postoji spremnost da se zabilježi i razmotri činjenica da je čovječanstvo podijeljeno u etnički ili plemenski različita društva s različitim kulturnim modelima i vrijednostima.5 Međutim, sustavno razvrstano i razlučeno pripisivanje pojedinih karakteristika određenim etničkim grupama, za razliku od slučajnih primjera upiranja prstom i vrijeđanja, pojavljuje se u europskoj pisanoj kulturi tek u ranom novom vijeku. Potkraj 16. i tijekom 17. stoljeća u europskim se stajalištima o nacionalnosti formirala sistematizacija, čime su se karakterna obilježja i psihološke dispozicije distribuirali u fiksnoj razdiobi među različitim »nacijama«. Taj je proces bio najuočljiviji u neoaristotelovskim poetičkim spisima po uzoru na Scaligera i stratificirao se unutar uobičajene klasifikacije nacionalnih karakterizacija sredinom stoljeća, što može potvrditi Poétique Julesa de 4 Dann 1993; Gellner 1983; Hobsbawm 1990; Kedourie 1960; Kohn 1946, 1961. Među zbornicima sa znanstvenih skupova osobito su poticajni bili Blaicher 1987; Dyserinck i Syndram 1988, 1992; i noviji Barfoot 1997; Montandon 1997, kao i Berding 1994 i Giesen 1991. 5 Barem od Starog zavjeta i stare Grčke (u vezi s tim vidi Hall 1989; Hartog 1980); o hvalevrijednom istraživanju dugotrajnog utjecaja etničkih rodoslova u Knjizi postanka X-XI vidi Borst 1995. Ili, pogledamo li u drugom smjeru, tragove etnocentrizma možemo naći u vokabularu unutargrupnih plemenskih formacija, kao što je Emile Benveniste (1969) predložio za indoeuropski korijen *arya.
104 Joep Leerssen
La Mesnardièrea iz 1642. godine. Opsežan La Mesnardièreov popis nacionalnih karakternih osobina, koji propisuje kako dramatičar treba karakterizirati Nijemce, Španjolce, Talijane itd., jest locus classicus o kojemu se dosad često raspravljalo.6 Poetička je distribucija nacionalnih karakterizacija bila važna jer se događala usporedno s pojavama koje su pridale novo i dodatno značenje konceptima »nacije« i »karaktera«. »Karakter«, dotad ponajčešće razumijevan u Teofrastovu smislu kao pojava ili gestalt individualnoga ili društvenog tipa, počeo se sve više razumijevati u smislu esencijalne naravi spajajući ta dva shvaćanja u značenje koje je aktualno i danas: osnovna predispozicija koja motivira ponašanje. »Karakter« je postao onaj inherentni otisak osobnosti koji pruža psihološku potporu i uzročnost, i odatle interpretativni referencijalni okvir za ponašanje i djelovanje (djeluješ tako jer si takav). Primijenjen na nacije i druge ljudske zajednice, taj pojam karaktera pridaje aristotelovskom pojmu proprium (bitna osobina, svojstvena svakom članu vrste, po kojoj se ta vrsta razlikuje od njezinih nečlanova) prizvuke psihološke motivacije. To psihološko značenje pojma karakter kao »motivacijske biti« u određenoj je mjeri pojava 17. stoljeća i javlja se s neoaristotelovskim poetikama, s njihovim zahtjevom da djelovanje i događaji u muthos budu prikladno motivirani osobnošću i dispozicijama aktera.7 B. Također, u istom je razdoblju termin nacije počeo zadobivati određeniji i politički znakovit naboj (vidi općenito Dann 1991). Dvosmisleno lebdeći između sociološkog značenja (»građani/pučani«) i etničkog ili rasnoga (»etnički samosvojno društvo koje dijeli zajedničku kulturu i podrijetlo«), »nacija« je sve više postajala kategorija za skupinu ljudi koja povezuje kulturu i političku zajednicu. Za prosvjetiteljsku su filozofiju nacije, definirane i karakterizirane kao takve svojim pojedinim vlastitim »nacionalnim karakterima«, postajale sve važnijom klasifikacijskom kategorijom – svjedoče to Načela nove znanosti: o zajedničkoj prirodi nacija (1725) Giambattista Vica, Montesquieuovo djelo O duhu zakona (1748), Humeov esej Of National Characters (1748) ili Voltaireov Essai sur les moeurs et l’esprit des nations (1756). S filozofijom kulture Johanna Gottfrieda Herdera kultura je postala definirajuće načelo »nacija«, kao glavna organska poddioba čovječanstva, a s Rousseauom su »nacija« i njezin volonté générale postali isključivi davatelji legitimne i suverene ovlasti državnoj vlasti. Jednodušnost prosvjetiteljskog stajališta prema nacionalnom karakteru možda je najbolje sažeta u natuknici Diderotove i D’Alembertove Encyclopédie, pod »caractère des nations«, gdje je kontrastivni 6 Vidi Stanzel 1987, 1997; Zach 1987. Za opsežniju analizu pojava u 17. stoljeću vidi Leerssen 1998b. 7 Vidi i Genette 1969, koji se također, među ostalima, poziva na La Mesnadièrea, kako bi ilustrirao važnost psihološke (karakterološke) motivacije u svrhu neoaristotelovske vraisemblance. Razvoj pojma karaktera tijekom toga razdoblja izvrsno je skicirao Louis Van Delft 1993.
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 105
popis nacionalnih osobina sastavljen na temelju klišejiziranih općih mjesta kako bi se definirao europski moralni krajolik: Nacionalne karaktere čini određena uobičajena predispozicija duše, koja u jednoj naciji prevladava više nego u drugima (iako se ta predispozicija ne mora sretati u svih članova takve nacije). Tako karakter Francuza čini njihova vedrina, veselost, društvenost, odanost kraljevima i monarhiji kao takvoj itd. Svaka nacija ima svoj osobit karakter, o čemu govore i svojevrsne poslovice: vedar kao Francuz, ljubomoran kao Talijan, ozbiljan kao Španjolac, podao kao Englez, ponosan kao Škot, pijan kao Nijemac, lijen kao Irac, lukav kao Grk.8
C. Devetnaesto stoljeće doba je procvata nacionalnog mišljenja. Pod utjecajem filozofskog idealizma pojam »karaktera« ponovno se promijenio te je promaknut s položaja »predispozicije temperamenta i motivacije« u ontološki status platonske ideje, oblikotvorni Geist. Od Fichtea i Hegela nadalje držalo se da svaka država treba utjelovljivati nacionalnost ili Volksgeist svojih stanovnika i da se država zato treba zasnivati na organskom jedinstvu, solidarnosti i homogenosti svoje konstitutivne nacije.9 U međuvremenu, komparativna metoda u filologiji i etnologiji, na temelju uspjeha Franza Boppa i Jacoba Grimma u komparativnoj lingvistici, dalekosežno je utjecala na stajališta prema ljudskoj raznolikosti. Herderova filozofija kulture protegnula se do »znanstvenih« krajnosti, i kulturna razlika stratificirala se unutar »obiteljskog stabla« kao biološkog modela podrijetla i genotipa, a jezici i književnosti svrstani su u etnički vokabular »njemačkoga«, »slavenskoga«, »keltskoga«, »semitskoga« itd.10 Združeni rječnik podrijetla i kulture pripomogao je polaganju temelja virulentnoj ideologiji nacije-države i etničko-rasne čistoće građanstva države. Kao dio istoga trenda, nacionalnost je postala mjerilo za književnu praksu: književnost je bivala sve manje kozmopolitskim stvaranjem pisane kulture u transnacionalnoj Književnoj Republici, a sve više očitovanje karaktera nacije putem 8 Encyclopédie, s. v. »caractère«, podnatuknica »caractère des nations«. Originalni tekst glasi: »Caractère des nations consiste dans une certaine disposition habituelle de l’âme, qui est plus commune chez une nation que chez une autre, quoique cette disposition ne se rencontre pas dans tous les membres qui composent la nation. Ainsi le caractère des François est la légèreté, la gaieté, la sociabilité, l’amour de leurs rois & de la monarchie même, &c. Chaque nation a son caractère particulier; c’est une espèce de proverbe que de dire, léger comme un françois, jaloux comme un italien, grave comme un espagnol, méchant comme un anglois, fier comme un écossois, ivrogne comme un allemand, paresseux comme un irlandois, fourbe comme un grec«. Definicija se ravna prema općoj definiciji karaktera kao disposition habituelle de l’âme. 9 Zato Karl Popper u djelu Otvoreno društvo i njegovi neprijatelji (1945) proziva Hegela kao filozofa »novog tribalizma«. Vidi također Leerssen 1998a. 10 Usp. MacDougall 1982; Stepan 1982; Davies 1998. i Augstein 1997.
106 Joep Leerssen
umjetnosti riječi. Književnost su filolozi 19. stoljeća držali istinskim govorom duha naroda, a književnici su osjećali da se najviši umjetnički vrhunci postižu samo organskom privrženošću pojedinačnim tradicijama i kulturi.11 D. Konačno, postavši u 20. stoljeću jednim od općih mjesta zapadnjačkog mišljenja i pisanja, nacionalna karakterizacija ubilježila je dodatni okret: ironijsku uporabu. Dalje u članku više ću govoriti o vezi između ironije i općeg mjesta ili, posebno, nacionalnog stereotipa. Na ovome mjestu dostatno je reći da se nacionalni karakteri, kako ih rabe moderni autori poput E. M. Forstera ili Thomasa Manna, često upotrebljavaju na podrugljiv način, kao manifestacije tobožnje sigurnosti njihovih zbunjenih likova. Autori teže biti ironijski neodređeni, bilo da se nacionalne karakteristike koje prizivaju shvaćaju ozbiljno bilo kao šaljive aluzije na banalna opća mjesta (Leerssen 1997d). Treba možda istaknuti, upotrebljavaju li se takvi stereotipi polupodrugljivo, oni se, po istoj logici, upotrebljavaju poluozbiljno te u najmanju ruku dopuštaju i pospješuju kolanje predrasude za koju tvrde da je nadilaze.
Strukturni uzorak 2: Gramatika nacionalne karakterizacije Pripisivanje karakteristika nacionalnim ili etničkim skupinama po svoj se prilici češće ravna prema strukturnim nego prema uzorcima pojedinačnih slučajeva. To je vidljivo već iz banalnog i poznatog primjera viceva o gluposti: isti vicevi koji uključuju iznadprosječnu glupost pričaju se o Belgijancima (u Nizozemskoj ili Francuskoj), Istočnim Frižanima (u Njemačkoj), Newfoundlanderima (u Kanadi), Ircima (u Engleskoj) i o stanovnicima Kerryja (u ostatku Irske). Očito je da pripisivanje gluposti ne proizlazi iz uvjerljiva promatranja pojedinačnog slučaja koji se odnosi na promatranu skupinu, nego je određeno potrebom da se raspoloživoj skupini prida akterska uloga. Uvid da se nacionalna karakterizacija oblikuje u međuigri djelovanja autopredodžbe i heteropredodžbe bitan je prvi korak u procesu razmatranja takvih stereotipa u smislu njihova gramatičkog modeliranja, a ne tek u smislu njihova »rječnika« (što je tko za koga rekao). Jesu li Nijemci portretirani na ovaj ili onaj način, promatra li se karakter Flamanaca ili Španjolaca u jednom ili drugom modalitetu, to je varijabilno, i zbog te varijabilnosti čini se da nisu određeni iskustvenom stvarnošću (kakvi ljudi navodno »doista jesu«) nego prije načinom na koji se oblikuje diskurs što se na njih odnosi. U 18. stoljeću Englezi su se prikazivali kao mrzovoljni ljudi skloni samoubojstvu; iduće stoljeće vidi ih kao mirne i uštogljene flegmatike. Njemačka 11 Za filologiju kao studij nacionalnog karaktera, kako se on očituje preko jezika i književnosti, v. navode iz 19. stoljeća u Dyserinck 1979: 93–94; Kedourie 1960: 122–124; Davies 1998; Werner 1990. Primjer književnika koji slijedi program nacionalnog opredjeljenja jest W. B. Yeats u ranim radovima (usp. Leerssen 1993).
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 107
je za Madame de Staël zemlja suptilnog individualizma, metafizičkog i glazbenog senzibiliteta i romantične idile. Stoljeće kasnije u imaginariju dominiraju Kruppovi inženjeri, znanstvenici i pruski činovnici s monoklom. To otvara zanimljivo pitanje o tome što upravlja takvim diskurzivnim pomacima i nepostojanošću. Doista, iz promjenjiva mehanizma karakterne atribucije moguće je izdvojiti strukturne ili barem nepromjenjive čimbenike. Ukratko ću na primjerima pokazati tri takva čimbenika: nepromjenjivu opreku između juga i sjevera, između jakog i slaboga i između središnjeg i perifernoga. A. Opreka između sjevera i juga aktivira nepromjenjiv niz karakteristika bez obzira na određene zemlje ili nacije. Svaka će opreka sjever–jug pripisivati sjevernoj strani »hladniji« temperament i tako je suprotstaviti njezinu »toplijem« južnom parnjaku. Opozicijski uzorak »hladni sjever i topli jug« dalje uključuje karakteristike poput, primjerice, umniji, individualan, osorniji, manje ugodan, no pouzdaniji ili odgovorniji karakter za sjevernu stranu, nasuprot senzualnijeg, kolektivnog, uglađenijeg, ugodnijeg ali manje pouzdanog ili odgovornog karaktera za južnu stranu. Demokracija, egalitarizam, duh poslovnog poduzetništva, nemaštovitost i introspektivno razborito stajalište pripadaju sjeveru, a aristokracija, hijerarhija, mašta i ekstrovertirana spontanost karakteristike su juga. Ta će se opozicija sretati gdje god se uspoređuju europski sjever i jug: između Danske i Njemačke, Njemačke i Italije (kao u pripovijesti Tonio Kröger Thomasa Manna), između Engleske i Kontinenta (Villette Charlotte Brontë), između Francuske i Španjolske. Osim toga, opreka sjever–jug može djelovati unutar nacionalnih, regionalnih granica baš kao i između zemalja: isti se niz aktivira u opreci između Pruske i Bavarske (već u De l’Allemagne [1813] Mme de Staël), između Italije i Sicilije (o čemu svjedoči Gepard G. Lampeduse), između Yorkshirea i Surreya (kao u Sjever i jug Elizabeth Gaskell, Silas Marner George Eliot ili u Parade’s End Forda Madoxa Forda), između Pariza i regije Midi (Grof Monte Cristo Alexandrea Dumasa).12 Iz navedenog proizlazi da se bilo koja točka europskog zemljovida može oprečno konstruirati kao »sjeverna« ili »južna«: svaka promatrana zemlja, regija ili nacija može biti supostavljena bilo sjevernom bilo južnom parnjaku i zato joj se mogu pridati proturječni skupovi karakteristika. Flandrija je, motri li se iz nizozemske perspektive poput one Antona van Duinkerkena (1960), »južno« i stoga obiluje uzavrelim, čulnim odlikama: njezin je katolicizam kao u Breughela i Rubensa, njezina kuhinja i gozbe kolektivne su provale životne radosti. Ista je regija, gleda 12 Taj je uzorak bio djelotvoran u europskoj imaginaciji tijekom dugog razdoblja i potječe iz veze između temperamenta, u starom smislu raspoloženja, i klimatskih okolnosti, što se javlja još u Hipokrita. Egzemplarna studija slučaja takva pripisivanja klimatološkog temperamenta je Zacharasiewicz 1977.
108 Joep Leerssen
li se iz francuske perspektive, »sjeverno« i stoga ispunjena tajanstvenim, mirnim samopromatranjem: njezin je katolicizam jansenistički, tihih béguinages Brugesa i Ghenta, meditativnog slikarstva braće Van Eyck; u njezinoj kuhinji prevladava više pivo nego vino, njezin krajolik čini kišom natopljena obalna ravnica (Dyserinck 1964). Slične proturječne karakterizacije, kojima očito upravlja kontekstualizacija »sjevernoga« ili »južnoga«, moguće je naći u gotovo svakoj europskoj regiji ili naciji između Laponije i Magreba. B. Drugi je strukturni čimbenik slab naspram jak. U prvom planu predodžbi o moćnim nacijama bit će nemilosrdnost i okrutnost udružene s djelotvornom moći, dok slabe nacije mogu računati ili na samilost koja se osjeća prema slabijima ili na modus dobrohotnog egzotizma koji upućuje na pokroviteljski stav. Španjolska kao svjetska sila u 17. stoljeću izazivala je diljem Europe strah i zgražanje i snažno obilježen diskurs počeo se fokusirati na pitanja poput inkvizicije, nemilosrdnu kontrolu krune i crkve nad pojedincem i na genocidne postupke u Americi. Određene tvrdnje o okrutnosti uobličene u toj leyenda negra mogle bi se potkraj 17. stoljeća bez razlike prenijeti na Francusku,13 a slabljenje Španjolske kao svjetske sile i njezin pad pod napoleonsku Francusku omogućili su nastanak romantičnije predodžbe o Španjolskoj kao zemlje kastanjeta, borbi s bikovima, blagih večeri i živopisnih strasti, koja je prisutna u Pričama iz Alhambre Irvinga Washingtona ili u Carmen Prospera Mériméea. Poboljšanje stečene predodžbe tako je postalo moguće s padom političke moći. Obrnut proces može se skicirati glede Njemačke, koja u ružičastom prikazu Mme de Staël ima sav šarm politički slabe zemlje, dok Njemačka wilhelmovskog razdoblja ima sva odbojna obilježja djelotvornosti, moći i nemilosrdnosti. Drugim riječima, tijekom 19. stoljeća Španjolska i Njemačka kao da su zamijenile akterske uloge slabljenjem međunarodnog položaja jedne, a jačanjem druge nacije (Leerssen 1995). C. Određeni sklopovi osobina aktiviraju se kad je nacija ili regija konstruirana kao središnja ili periferna. Središnji položaj ima konotaciju povijesnog dinamizma i razvoja, dok su periferije stereotipno »bezvremene«, »zaostale« ili »tradicionalne«. Obično se o zabačenim krajevima govori da ih je »povijest zaobišla« ili da je ondje »vrijeme stalo«. U našem kronotopijskom pogledu na svijet, otputovati iz središta društvene aktivnosti metaforički znači otputovati u prošlost. To se može primijeniti na opise egzotičnih izvaneuropskih putovanja ili na opća mjesta etnografije koja kažu da stanovita zabačena plemenska društva »još žive u kamenom dobu«, ili 13 Sablasni nizozemski opisi okrutnosti mogli su pripisati isti standardni niz okrutnih djela Španjolcima (Spaensche Tyrannye) na početku 17. stoljeća, Francuzima krajem 17. i tijekom većeg dijela 18. stoljeća (Franse Tiranny) i uzgredno (1783) Englezima (Engelsche Tieranny). Proces prijenosa očito pomno prati pojavu političkih hegemonističkih prijetnji, kako su se osjećale u Holandiji. Usp. Beening 1997.
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 109
se može odnositi na shvaćanje da se provincijalni kraj giba sporije i da je »bliži prirodi«, za razliku od metropolskog »života u petoj brzini«. Žanr rustičnog romana, od George Sand preko Thomasa Hardyja, Marcela Pagnola do Waterland Grahama Swifta, ima udjela u tom općem mjestu u istoj mjeri kao i topos u kasnoviktorijanskim pustolovnim ljubavnim romanima, čija nas istraživanja neotkrivenih zakutaka svijeta mogu voditi ostacima još uvijek postojane prošlosti: dinosauri u Lost World Arthura Connana Doylea, tragovi masonske civilizacije koje je otkrio Aleksandar Veliki u Man Who Would Be King Rudyarda Kiplinga, rudnici kralja Salomona u istoimenoj knjizi H. Ridera Haggarda (Leerssen 1997a).
Strukturni uzorak 3: Ambivalencija nacionalnog imagema i njegova nekrivotvorljivost Nakon razmatranja nacionalnih stereotipa kao strukturnih elemenata gramatike karakterizacije, zanimljivo je vratiti se s akterskih uzoraka na stvarne aktere u multinacionalnoj sapunici zvanoj Europa. Raznolike nacionalne karakterizacije pridane različitim europskim nacijama i zemljama pokazuju se veoma promjenjivima s obzirom na kontekst, povijesni trenutak ili na diskurzivni ustroj. Bilo da se dana nacija oblikuje kao središnja ili periferna, sjeverna ili južna, prijeteća ili bezopasna, pobuđivat će krajnje različite predikate. U skladu s tim, vidimo kako su protjecanjem vremena predodžbe o različitim nacijama podložne znatnim oscilacijama i promjenama, od kojih su neke već spomenute (Španjolska, Flandrija, Njemačka). Te se promjene ne događaju falsifikacijom. Stare se predodžbe ne poništavaju novim pojavama, nego su samo privremeno smijenjene s dužnosti. Ostaju podsvjesno prisutne u društvenom diskursu i uvijek se mogu ponovno aktivirati ukaže li se prilika. Tako se predodžba Španjolske u skladu s leyenda negra, pošto ju je tijekom više od jednog stoljeća prekrivala sentimentalizacija u stilu Carmen, mogla ponovno aktivirati pri evociranju netolerantne krutosti Frankova razdoblja. Nakon stoljeća dominacije engleskog imaginarija u čijem je središtu flegmatični i uštogljeni dandy, Churchillova ratna propaganda u razdoblju 1939–45. mogla bi bez napora ponovno aktivirati gruboga Johna Bulla iz 18. stoljeća.14 Postoje razlozi zašto je tomu tako. S vremenom, kad se općeprihvaćeni stereotipi počnu smatrati neprikladnima, oni se, time što uzrokuju nastanak svojih suprotnosti, potpuno ne odbacuju niti se zaboravljaju. Sredinom 18. stoljeća negativna je predodžba o irskim nasilnicima i prostacima postala otrcanom među engleskom publikom te je zamijenjena potpunom suprotnošću: stereotipima o suosjećajnim, sentimentalnim Ircima. Od otprilike 1800. nadalje u optjecaju su, dakle, dva suprotna tipa: irski prostaci i nasilnici s jedne strane i prostodušni sanjivi 14 Usp. Ben-Porat 1995 za slična otkrića.
110 Joep Leerssen
pjevači balada s druge (Leerssen 1996). Oboje se može aktivirati prema potrebama određene situacije (terorističko nasilje ili koncert folklorne glazbe). Kad su jednom takvi stereotipi formulirani, oni, preko tekstova u kojima su formulirani, ostaju u optjecaju još dugo nakon što nestanu okolnosti njihova nastanka; tekstovi postoje da se čitaju i održavat će imaginarij dok god nalaze čitatelje. Kolerični vlastelini tipa Johna Bulla iz serije tzv. romana o Barsetshireu Anthonyja Trollopea ili u romanu Silas Marner G. Eliot sastavni su dio raspoloživa diskursa jednako kao i staložena i »uštogljena« gospoda poput Phileasa Fogga (u romanu Put oko svijeta u osamdeset dana Julesa Vernea) ili obitelji Forsyte Johna Galsworthyja. Posljedica takva povijesnog procesa u kojem stari stereotipi ustupaju mjesto oprečnim novim parnjacima jest krajnje ambivalentan imaginarij. Raspoloživ diskurs koji se odnosi na karakter određene nacije naginje snažnom proturječju. Francuzi su ili kartezijanski racionalisti ili su strastveni, osjećajni sangvinici. Šveđani su suicidalno melankolični ili su racionalno i seksualno oprezni. Nizozemci su ili nepokolebljivi individualisti u obrani osobne slobode ili su sitničavi moralisti, zadržavajući strogu društvenu kontrolu pomoću ustaljenih obrazaca ponašanja. Sada se čini da na vidjelo izlazi uvriježeni uzorak. Većina nacionalnih predodžbi u svim se svojim proturječnim manifestacijama može svesti na ono što nazivam imagem, »otisak« koji leži u temelju raznolikih konkretnih, pojedinih aktualizacija koje se mogu susresti u tekstu. Napomenuo bih da su imagemi u pravilu obilježeni njima svojstvenim ambivalentnim polaritetom. Imagem čini širina opsega diskurzivno uspostavljenih karakternih osobina u pogledu određene nacionalnosti i poprimat će oblik osnovnog klišeja koji vrijedi praktički za sve nacije: nacija X je nacija kontrasta. Tako bi imagem Irske bio onaj neracionalne uskipjelosti (u sentimentalnim pjesmama ili u bezumnoj agresiji), a Njemačke onaj sklonosti sustavnim apstrakcijama (u obliku metafizičkih sustava ili u organizacijskoj učinkovitosti). Nacionalni imagemi definirani su svojom janusovskom podvojenošću i proturječnom prirodom. Oni određuju polaritet unutar kojeg se kreće određeni nacionalni karakter. Kao posljedica njihova podvojena polariteta, njihove različite manifestacije (nacionalne predodžbe poput onih s kojima se stvarno susrećemo) u velikoj su mjeri otporne na povijesno zastarijevanje. Kada ideja da su Flamanci senzualni, Irci sentimentalni ili Nijemci učinkovito sistematični prestane nailaziti na potporu određene publike, kao posljedica aktivirat će se suprotni pol istog imagema: flamanski misticizam, irsko nasilje ili njemačka glazbeno-filozofska apstrakcija, što se drži prije dopunjavanjem nego opovrgavanjem stereotipa o kojem je riječ. Drugim riječima, kolanje nekog nacionalnog atributa znači da ga u diskurzivnoj tradiciji latentno prati njegova moguća suprotnost. To je jedan od razloga
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 111
zašto je iskaz nacionalnih klišeja posebno prikladan za ironijski trop. Pretpostavimo li, prema jednoj od mogućih definicija, da ironijski iskaz istodobno dokazuje i poriče ono što tvrdi (»Kako li su Nijemci suosjećajni!«), bit će očito da ironija priziva krajnje dvosmislenosti koje dobro pristaju proturječnoj podvojenosti imagema. Tako se čini da je ironijska uporaba nacionalnih stereotipa u romanima 20. stoljeća (očiti je primjer Forster o Engleskoj, Italiji i Indiji, poput Manna o Njemačkoj) donekle retorički učinkovita jer ima udjela u ironijskom potencijalu koji je svojstven klišeju pošto njegova klišejna priroda postane očitom.15 Na drugi razlog povlaštene veze između nacionalnih stereotipa i ironije ukazat ću pri kraju ovoga članka.
Retorika nacionalne karakterizacije (1): Tipologija diskursa o nacionalnim stereotipima Nacionalne karatkterizacije, poput drugih stereotipa, funkcioniraju kao opća mjesta – iskazi koji su učestalim ponavljanjem zadobili prizvuk poznatosti. Njihov najjači retorički učinak leži u toj poznatosti i u vrijednosti prepoznavanja, a ne u njihovoj istinosnoj vrijednosti. Historijska istraživanja diskurzivnih korpusa koji sadržavaju predodžbe glede određene nacije slažu se u otkriću da su ti korpusi čvrsto intertekstualno povezani; znatno podudaranje semantičkog registra različitih predodžbi, kako je to pokazano na pojedinačnim tekstovima, dokazivo je posljedica referiranja, odjekivanja ili citiranja prijašnjih tekstova u kasnijima. Čak i kad autor tvrdi da piše iz vlastitog, empirijskog iskustva u vezi s danom nacijom, u pravilu izlazi na vidjelo da je tom iskustvu prethodilo pripremno čitanje o predmetu. Kao što je Walter Lippmann (1977 [1922]) istaknuo u svojem poticajnom radu o javnom mnijenju, o svijetu čitamo prije nego što ga upoznamo. Odatle se može pokazati da nacionalne predodžbe, funkcionirajući kao opća mjesta, ne upućuju u prvome redu na danu naciju nego na kolanje drugih, prijašnjih predodžbi o toj naciji. Imagolozi su s tim u vezi zaključili da se nacionalne predodžbe i karakterizacije trebaju u prvom redu istraživati upravo polazeći od tog aspekta njihove prirode općega mjesta, aspekta njihove intertekstualnosti, prepoznatljivosti i vraisemblance. Umjesto za istraživanje teksta De l’Allemagne Mme de Staël glede njegove vjernosti spram »stvarne« Njemačke, čemu bi se moglo pristupiti samo putem drugih 15 Ruth Amossy, u radu koji se bavi klišejem, općim mjestom i stereotipom, već je svratila pozornost na ironijski potencijal klišeja – uzevši kao paradigmatsko polazište Flaubertov Rječnik uvriježenih mnijenja (Amossy i Herschberg Pierrot 1997; Amossy i Rosen 1982). To potiče fascinirajuće pitanje precizne točke s koje klišej postaje prepoznatljiv kao takav i odatle otvoren za ironijsku primjenu. Očito je da tu točku svi čitatelji pritom neće dosegnuti: ironija često ostaje neprepoznata.
112 Joep Leerssen
medijacija i reprezentacija, imagolozi su se odlučili za perspektivniji pristup pri kojemu se takav tekst historijski i intertekstualno istražuje naspram cijele tradicije tekstova vezanih uz Njemačku, koja počinje Tacitovom Germanijom i zatim vodi do germanofilije francuskih romantičara poput Gérarda de Nervala. Na temelju toga interteksta može se vrednovati funkcionalna učinkovitost teksta Mme de Staël. Taj bi uvid možda trebao navesti i na dodatni zaključak. Ako nacionalne karakteristike djeluju prije na temelju vraisemblance nego na vérité (da prizovemo neoaristotelovsku opoziciju), na temelju lakoće s kojom čitatelji mogu prepoznati značenje određenog teksta, onda takva prepoznatljivost nužno uključuje razumijevanje čitateljstva. Slično kao i pri razlikovanju vraisemblance i vérité, čitateljsko prihvaćanje iskaza kao valjanih ima ključnu ulogu u procesu oblikovanja nacionalne predodžbe i javlja se potreba za »pragmatičkim obratom«, kako bi se funkcioniranje nacionalne predodžbe razmotrilo u pogledu prepoznavanja u čitateljstva. Nacionalno stereotipiziranje ne oblikuje se samo u binarnom polaritetu između tekstova-koji-predstavljaju i nacija-koje-su-predstavljene nego i u triangularnoj situaciji tekstova, predstavljenih nacija i čitateljskog obzora očekivanja (Erwartungshorizont). Zato je možda korisno pomaknuti se od gramatičke, strukturne analize diskursa nacionalne karakterizacije prema retoričkoj, pragmatičkoj analizi. Na početku se nužno mora jasnije definirati što podrazumijevamo pod diskursom nacionalne karakterizacije i po čemu se on razlikuje od ostalih tipova i modaliteta diskursa (primjerice, od činjeničnog izvješćivanja ili od lirske poezije). Prije svega, moramo se zapitati o osobitu statusu književnih žanrova unutar područja nacionalne stereotipizacije. Dok god se tom pitanju (koje bi inače moglo probuditi mračne utvare definicije »književnosti«) može pristupiti samo u najširem smislu riječi, malo je toga vrijedno istaknuti. Diskursi koji se tradicionalno ubrajaju u područje studija književnosti (roman, drama, poezija) nisu nipošto nevažni kad je riječ o oblikovanju i širenju nacionalnih stereotipa. Tomu je mnogo razloga. Budući da nacionalna karakterizacija obično uključuje ideju motivacije ponašanja (kako sam nagovijestio govoreći o ranonovovjekovnom razvoju pojma »karakter« i o čemu ću dalje detaljnije razlagati), opisi nacionalnih osobitosti često će naginjati narativnom registru: primjerima, mitovima, parabolama i šalama, kao i romanima ili drami. Prema tome, ne iznenađuje otkriće da se sistematizacija nacionalnog karaktera u 17. stoljeću u velikoj mjeri poduzimala u metaliterarnom diskursu, osobito tradicija neoaristotelovskih poetika. Konkretnije, istraživanje djela autora koji su se bavili i pisanjem fikcije i kulturnom kritikom upućuje na to da je nacionalna stereotipizacija slobodnija pod onime što je Mann (1990: 376) nazvao »schützende Unverbindlichkeit der Kunst«, dakle, pod krinkom fiktivnih konvencija i u kontekstu narativnih karakterizacija, nego u nefikcionalnoj,
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 113
referencijalnoj prozi.16 Grubo rečeno, nacionalna stereotipizacija lakša je u kontekstu koji zahtijeva čitateljevu dobrovoljnu obustavu sumnje. Zbog toga u mnogim slučajevima nacionalna stereotipizacija nije tek stvar pripisivanja određenih psiholoških obilježja danoj naciji ili etničkoj grupi nego i pridavanje određenih akterskih uloga određenoj nacionalnosti unutar narativne konfiguracije. U svim je tim slučajevima očito da analiziranje mehanizma nacionalne stereotipizacije od istraživača zahtijeva određenu mjeru književne ekspertize (Leerssen 1997d). Štoviše, tekstovi koji uživaju kanonski status u književnosti imaju dulji vijek trajanja i veću rasprostranjenost nego drugi žanrovi. Nacionalne predodžbe formulirane u književnim tekstovima (npr. u Shakespeareovim komadima) zato će ostati djelotvorne u kulturnom sistemu mnogo duže (i sa svim dodatnim ugledom jer ih je formulirao slavni autor) nego primjeri iz drugih efemernijih tekstova (vodiča, političkih komentara itd.). Međutim, iako je posebnost književnih tekstova neosporiva, ona nije apsolutna. Diskurzivni modaliteti svojstveni nacionalnoj stereotipizaciji (za razliku od, recimo, činjeničnog izvješćivanja, metafizičke meditacije ili lirske evokacije) razmjerno su neovisni o žanru, i treba ih precizno odrediti kako bi se pozornost usmjerila na moguću pragmatičku analizu. Dva razloga za razlikovanje tekstnodiskurzivne mehanike stereotipizacije nasuprot drugim reprezentacijskim oblicima mogu se sažeti na sljedeći način: A. Stereotipi se tiču tumačenja kulturnih i društvenih uzoraka na temelju navodnog karaktera. Empirijsko prikazivanje provjerljivih činjenica (»Nizozemska je jedna od prvih europskih republika«, »Španjolska je u velikoj mjeri katolička zemlja«) nije po sebi dio kompleksa stereotipizacije, premda se može upotrebljavati na tendenciozan način. Naprotiv, nacionalna stereotipizacija ne bavi se posebno prikazivanjem činjenica o danoj naciji nego definiranjem njezina karaktera – u prije spomenutom motivacijsko-temperamentnom smislu, koji je nastao u 17. stoljeću. Na površini, to znači da diskurs nacionalne stereotipizacije barata u prvome redu psihologizmima, pripisujući nacionalnostima određene značajke osobnosti (o čemu svjedoče, ponovno, one uvrštene u Encyclopédie u gore citiranom ulomku: francuska vedrina, talijanska ljubomora itd., listom obilježja s područja emocija i psihološkog temperamenta). Na dubljoj razini, »karakter« nacije u tom je smislu onaj bitni, središnji skup osobina temperamenta koji naciju kao takvu razlikuje od drugih i koji motivira i tumači posebnost njezine prisutnosti i ponašanja u svijetu. Tako se nacionalna stereotipizacija javlja kad se iskazi na određeni način tiču 16 Spiering (1993) usporedno motri fikcionalna i nefikcionalna djela određenih britanskih autora na temu nacionalnih identiteta i zaključuje da fikcionalni tekstovi dopuštaju drastičnije tvrdnje nego nefikcionalni.
114 Joep Leerssen
psihologizma ili predispozicija temperamenta (»uobičajena predispozicija duše« u Encyclopédie) i kad se osobine pripisane naciji drže tipičnima i karakterističnima (»koje više prevladavaju u jednoj naciji nego u drugima«) – drugim riječima: psihološki proprium. Taj kriterij omogućuje nam da iz analize izostavimo činjenično sociološko ili historijsko promatranje i uključimo tendenciozne ili stereotipne karakterizacije. Tvrditi da je Nizozemska bila jedna od prvih europskih republika nije po sebi stvar nacionalne stereotipizacije, ali implicirati ili tvrditi da ta činjenica otkriva ljubav prema slobodi u nizozemskom »karakteru« jest. Tvrditi da pragmatička filozofija ima jaču tradiciju u Engleskoj, a idealistička filozofija u Njemačkoj, možda je valjana primjedba na području povijesti filozofske misli i može se provjeriti praćenjem razvoja unutar akademske prakse tih zemalja i njihovih sveučilišta; implicirati da su dvije nacije o kojima je riječ na neki način »karakterizirane« tom činjenicom, dodijeliti toj činjenici simboličko značenje unutar područja kolektivnih psihologizama jest točka u kojoj činjenično prikazivanje prelazi u nacionalnu stereotipizaciju (Leerssen 1992).17 Jasno je da su u stvarnoj praksi dva opisna registra tijesno isprepletena i njihova je razlika znatno manje očita od onoga što ovdje nudim putem analitičke distinkcije. B. Nacionalna stereotipizacija djeluje na osnovi onoga što sam nazvao effet de typique (Leerssen 1997c): na združivanju istaknutoga i reprezentativnoga. Pri stereotipizaciji se svojstva ili osobine pripisane određenoj nacionalnosti uzimaju kao tipične za promatranu naciju u osobitom dvostrukom značenju riječi. S jedne strane, »tipičan« (kao u: »Vidio sam tipičnu španjolsku borbu s bikovima.«) znači da je određeni tip (španjolski) obilježen i karakteriziran te da je ta osobina ili karakteristika (borba s bikovima) reprezentativna za tip općenito. S druge strane, tipičan znači da je dana osobina istaknuta, važna, jedinstvena i spomena vrijedna te da je borba s bikovima nešto što se nespremnog promatrača doima kao nešto neobično. Tako je možda istina reći da Španjolci ne prakticiraju poligamiju, no to ne može biti tipično jer, za razliku od borbe s bikovima, monogamija ne obilježava 17 Ben-Porat (1998) donosi zanimljiv tipičan slučaj: dok bi se moglo očekivati da bi »kukasti nos«, istaknut u antisemitskoj karikaturi, mogao djelovati među suvremenom publikom kao očit i nepogrešiv signal antisemitskih težnji, u praksi se ta prediktivna povezanost pokazuje prilično slabom i kukasti nosovi po sebi mogu se uzeti kao atributi vrlo različitih tipova osobnosti. Antisemitski sadržaj aktivira se samo ako nos kao »kategorijalna oznaka« stoji u vezi s predikatom stereotipnog Židova, u najmanju ruku s prediktivnim psihologizmom. Zbog toga si nijedno pragmatičko istraživanje konotacija određene nacionalnosti i kulture ne može dopustiti da tek skicira konotacije potaknute pukim spomenom kontinentske, nacionalne ili religijske oznake (Europa, Njemačka, Židov), nego mora obratiti pozornost na njezinu posebnu kontekstualizaciju i narativnu primjenu – što uključuje žanrovske konvencije teksta u kojem se pojavljuje. Vidi i Ben-Porat 1995.
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 115
Španjolce kao poseban tip, ne izdiže ih iznad zadanih vrijednosti europskih navika i običaja. Stoga će effet de typique, koji kanonizira istaknute značajke kao reprezentativna očekivana svojstva, razjasniti sklonosti u nacionalnoj karakterizaciji gravitiranja prema ograničenom registru karikature. Određene su značajke izlučene i stavljene u prvi plan jer su tipične u oba smisla te riječi: drže se reprezentativnima za tip te su neobične i jedinstvene. O tome svjedoče trivijalni primjeri poput engleskog polucilindra, nizozemskih klompi, njemačkih kožnih hlača, francuskih beretki. Effet de typique povezan je s egzotističkim registrom koji, prema postavkama antropologa, objedinjuje različito i razlikovno (Foster 1982). Taj se mehanizam može opaziti čak na mikrorazini pojedinačnih iskaza. Svatko će odmah prepoznati da je tvrdnja [1] »Španjolci su oholi« stereotip, dok je tvrdnja [2] »Španjolci su smrtni« puka činjenica. Zašto su dvije slično oblikovane tvrdnje, izravne konstatacije, prepoznatljivo različite? U tvrdnji [2] predikat smrtni nije upadljiv; pretežnost smrtnosti izvan Španjolske (u Talijana, bakterija, cvijeća, računalnih programera, konja ili drevnih Babilonaca) nije sporno pitanje. Kad to uvidimo, vidimo po čemu se razlikuje tvrdnja [1], koja postavlja predikat oholi u privilegiranu istaknuto-reprezentativnu vezu s klasom subjekta Španjolci. Naime, tvrdnja [1] skraćeni je izraz za: »Svojstvo oholosti znatnije je istaknuto u Španjolaca nego drugdje.« Tako nam effet de typique omogućuje da razlikujemo diskurs nacionalne stereotipizacije od drugih registara ili načina diskurzivne reprezentacije.
Retorika nacionalne karakterizacije (2): Pragmatika općih mjesta Pošto je diskurs nacionalne stereotipizacije prikladno opisan u svojoj tipologiji, možemo pristupiti poticajnom zadatku: procjenjivanju njegove čitateljske funkcije, njegova pragmatičkog funkcioniranja. Budući da stereotipi funkcioniraju ponajprije zbog svoje intertekstualno uspostavljene prepoznatljivosti, mogu se prikladno opisati kognitivnim terminom shema, koje se aktiviraju okidačima, i čitava dinamika načina na koji određeni tekstovi služe afirmaciji ili negaciji aktualnih stereotipa, njihovu odjekivanju ili ironijskom potkopavanju, njihovu opozivanju ili usvajanju postaje opisiva.18 Osim toga, moguće je tada u našoj analizi uzeti u obzir činjenicu da jedan te isti tekst za određene čitatelje može oprimjeravati tip, za druge on, naprotiv, proturječi tipu, a neki čitatelji možda neće ni primijetiti taj aspekt. Primjer mogućnosti što se otvaraju takvim »pragmatičkim obratom« leži u daljoj razradi ironijskog potencijala primjene stereotipa. No taj ironijski potencijal ne leži samo u iskazu koji istodobno potvrđuje i potkopava tvrdnju; novije analize 18 Raniji primjer toga pristupa (premda više u tekstnoanalitičkim nego u empirijskim kategorijama) dao je Teeffelen 1992.
116 Joep Leerssen
su usto iznijele ideju da ta ironijska dvojnost proizlazi iz trbuhozbornog svojstva u iskazu, koji, prema riječima Dana Sperbera i Deirdre Wilson, danu tvrdnju prije »spominje« nego »primjenjuje«. Ironija je, s toga stajališta, podrugljiva jeka prešutno podrazumijevanoga interteksta prijašnjih sličnih iskaza (Sperber i Wilson 1981). Držim, slijedeći Ruth Amossy, da to objašnjava činjenicu da su klišeji, pošto su uspostavljeni kao takvi, posebno prikladni za spominjanja koja odjekuju ironijski, i to objašnjava zašto se primjena nacionalnih stereotipa tako često primiče žanru karikature, humora, i ne baš ozbiljnom perpetuiranju. Kao što je istaknuo Heinrich Plett (1991), isti tipografski simbol koji signalizira citate može se upotrijebiti kao signal za označavanje ironijske distance.19 Čak su i autori Encyclopédie već bili svjesni da su nacionalni karakteri sheme, intertekstualno uspostavljena opća mjesta, »une espèce de proverbe«. No, uzmemo li uobičajenu, konvencionalnu prirodu takvih karakteristika kao tip intertekstualnosti, treba dodati da je on problematičan. Naime intertekstualnost klišeja posebno je neodređena. Tekstni iskaz koji priziva ili aktivira aktualni konsenzus »svi znaju« u pogledu naravi određene nacije ne mora uključivati posebne reference na autora X ili na opis Y, nego prije upućuje na neodređeni »diskurs«, na shemu, na opće znanje ili na prihvaćeno mišljenje, čija je nejasna, tekstno neodređena priroda naznačena u zatečenoj terminologiji: »kolektivno pamćenje«, »kulturno pamćenje«, »kulturna pismenost« ili »čitateljska kompetencija«, koja počiva na kolektivnoanonimnim glasinama on-dit, discours préalable, discours social, opinion du public (na govorkanjima, prijašnjem govoru, društvenom diskursu, javnom mnijenju), ili čak na ideologiji – sve su to izrazi20 koji se zapravo svode na priznanje neznanja u pogledu jasnog tekstnog podrijetla i dosljednosti tog intertekstualnog referiranja. Ono što se aktivira nije ni empirijski provjerljiva bitna obavijest o stvarnom svijetu ni tekstni konstrukt povezan s bilo kojim određenim izvorom nego prije skup bezobličnih, nepotpunih pojmova koji su općepoznati i prihvaćeni u svojoj širokoj rasprostranjenosti, ali neodređeni u pogledu jasnog autorstva. Stereotipi i predrasude mogu se definirati upravo na temelju tog aspekta: oni su takvi da se ne možemo prisjetiti gdje smo ih točno naučili. Uklopljeni su u našu kulturnu 19 Taj tropološki aspekt ironije preklapat će se u postromantičarskih autora od Gustavea Flauberta i Thomasa Hardyja do Henryja Jamesa i Thomasa Manna s onom situacijskom ili egzistencijalnom ironijom koja se temelji na svijesti da sva ljudska očekivanja odražavaju odveć pojednostavljene i ograničene svjetonazore i da će biti pomućena kaotičnom kompleksnošću i tvrdokornom konfuzijom stvarnog života. Usp. Leerssen 1997d. 20 Većina termina susrest će se u Amossy i Rosen (1982). Pojam discours social skovao je Duchet (1973). Zanimljiv spoj između goût du public (ukus javnosti), kao književnog oblika ideologije koji uključuje i bienséance (točnost) i vraisemblance (vjerojatnost) s jedne strane, te očekivanja publike glede toga kako bi svijet trebao biti prikladno predstavljen i motiviran, s druge, načinio je Genette 1969.
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 117
pismenost u ranom, neformalnom stadiju procesa socijalizacije, u ranom djetinjstvu, kao dio tekstova koji su po sebi kratkoga daha i nepamtljivi (vicevi, stripovi, filmovi B-produkcije, poslovice ili frazemi, promidžbeni plakati ili televizijske emisije). Sheme koje preživljuju u našoj svijesti kao ostatak svih tih malih, pojedinačno beznačajnih iskustava kulturne socijalizacije nejasnog su izvora. U najboljem slučaju, opće sheme, na koje javnost upućuje vraisemblance klišeja, mogu se oprimjeriti istaknutim reprezentativnim tekstovima ili autorima koji su poimence navedeni – no samo á titre d’exemple. Osim putem takvih primjera (»London je te noći zračio dickensovskom tugom«), podrijetlo klišeja – njihovo kolanje kao općih mjesta kojim stječu svoju prepoznatljivost – neodređeno je i neuhvatljivo. Zaključak koji iz toga proizlazi je, prema mojem mišljenju, trostruk. Prije svega, pragmatička se analiza ne može poduzimati na temelju slučajnih, pojedinačnih tekstnih uzoraka. Želi li se u potpunosti zahvatiti prikladna diskurzivna kontekstualizacija bilo kojeg danog tekstnog iskaza u smislu neodređenih diskurzivnih shema koje tekst aktivira, tada mora nastojati popisati najveći mogući korpus intertekstualnih veza i uspostaviti prilično obuhvatan korpus drugih tekstova koji se bave karakterom dane nacije. Drugim riječima, pragmatička analiza određenog teksta ne može se provesti bez radne osnove opsežnog popisa koji uključuje srodne tekstove te historijsko tipološko sabiranje intertekstualne »tradicije« koja prikazuje danu naciju, što ostaje važno sada kao što je bilo i prije pedeset godina.21 Štoviše, od svih područja književnost je, svojom ulogom i pokoravanjem nizu konvencija koje su upravo njoj svojstvene, najgušće isprepletena s drugim oblicima diskursa. Pri kontekstualizaciji književnoga teksta u njegov »socijalni diskurs« i u tradiciju iz koje proizlazi njegov nacionalni imaginarij trebali bismo široko zahvatiti, obuhvaćajući sve od historiografije do političkog diskursa i od kulturne teorije do zabavljačkog »šunda«. Osim toga, trebalo bi biti očito da nije moguće hipostazirati sve moguće različite reakcije i aktivacije sheme potaknute određenim tekstom u idealno-tipičnog i uopćenog čitatelja (Čitatelja, s velikim Č). Prijeporna narav mnogih reakcija koje se aktiviraju u tekstovima kao što su, primjerice, Mletački trgovac ili Srce tame mora upućivati na to da će različiti čitatelji, na temelju jednog te istog teksta s njegovim, u svojoj biti, jednoobličnim sklopom tekstnih stereotipa, aktivirati vrlo različite nizove shema i konotacija. To razilaženje ne bi se trebalo motriti kao 21 Primjer takva sažetog tipološkog popisa vidi u Leerssen 1996. Može se otići korak dalje i izraziti želja za opsežnom bibliografskom bazom podataka, koja popisuje sve postojeće imagološke studije s obzirom na nacionalne reprezentacije. Mnogo se materijala skupilo i razvrstalo u sklopu aachenskog programa oko Huga Dyserincka; i bibliografija u Beller 1997 nastala je iz slične potrebe. Namjera je da se ta ili slična baza podataka postavi na internetsku stranicu www.hum.uva. nl/images. Druge inicijative u tom su se smjeru razmatrale pri Huizinga institutu, nizozemskom nacionalnom istraživačkom institutu za kulturnu povijest (www.hum.uva.hl/~huizinga).
118 Joep Leerssen
otegotni činitelj u istraživanju nego upravo kao glavni problem prema kojemu bi se pragmatičko-retorička analiza, od svih pristupa, trebala usmjeriti. Naime u tom području najzanimljivija pitanja tek treba postaviti. Primjerice, uzmimo činjenicu da je Encyclopédie u natuknici o nacionalnim karakterima, morala istaknuti da francusku naciju karakterizira njezina »ljubav prema kraljevima i monarhiji kao takvoj«. U suvremenog čitatelja takva izjava uoči Francuske revolucije zacijelo izaziva smijeh. No je li ironija situacijska, nenamjerna, primjetljiva samo kasnijim čitateljima s njihove povlaštene točke naknadna uvida – tek proizvoljni primjer političkog pijeteta glede kralja tada znanog kao Louis le bien-aimé, koji je tek u idućim desetljećima razvio svoju pridodanu dvosmislenost? Ili je riječ o primjeru voltaireovskog sarkazma, s namjernom oštricom, što i dva stoljeća kasnije izaziva čuđenje? Iako to pitanje samo po sebi ne nameće nikakav jasan odgovor (izuzev možda pomoću pomne povijesne kontekstualizacije), ono upućuje na činjenicu da takva tumačenja i mogući modaliteti ironije nipošto nisu očiti. Štoviše, povijesna distanca između teksta i čitatelja od svih je tema najveći izazov. Kao što sam gore naznačio, nacionalna se karakterizacija razvija i mijenja tijekom stoljeća. Stoga se određeni iskaz iz 1600. ne smije brkati sa sličnim iskazom iz 1900., usprkos mogućim površnim sličnostima. Ipak, iz pragmatičke, čitateljske perspektive, tekstovi iz 1600. i 1900. u stanovitom su smislu suvremeni jer su oba istodobno dostupna u sadašnjosti, premda raznolikom čitateljstvu. Neki od nas radije čitaju starije tekstove iz postmodernističke, ironijske vizure; drugi ne mogu razumjeti Shylocka u Shakespeareovu Mletačkom trgovcu ili Fagina u Dickensovu Oliveru Twistu nego kroz posredni filtar antisemitskoga diskursa u razdoblju 1880–1950; sheme aktivirane u Shakespearea i Dickensa uključuje također Der Mythus des 20. Jahrhunderts kao i Protokoli sionskih mudraca. To izaziva opetovane, tjeskobne političke prijepore koji uključuju s jedne strane uzajamno proturječna načela neprihvatljivosti anakronizma, a s druge nemogućnost nadilaženja vlastitoga položaja u vremenu i prostoru. Više od želje da se problem obrazloži ili »riješi«, smatram da bi nas takvi činitelji trebali uputiti na preciznije ocjenjivanje dvaju oprečnih modusa književne povijesnosti: povijesnosti njezine proizvodnje i njezine recepcije (Leerssen 1999). K tome, možda bismo s pravom toj višestrukoj povijesnosti trebali dodati treću dimenziju: ne samo vremenski slijed književne proizvodnje i vremenski niz književne recepcije nego i vremenski niz književne socijalizacije čitatelja. I dok se taj proces »postajanja čitateljem«, stjecanja različitih shema i pismenosti koji čine čitateljevu kompetenciju, ne može potanko rekonstruirati, a još manje uopćiti na temelju raspoloživih pojedinačnih životnih priča, određeni su uzorci možda dovoljno znakoviti za prikladnu pragmatičku analizu. Možemo kao radnu hipotezu zagovarati mogućnost da usvajanje konvencionalnih reprezentacija prethodi
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 119
onome protustereotipičnih reprezentacija – da će uspostavljeni niz dječjih klasika, od Enid Blyton do Tintina i Astérixa, pogodovati učvršćivanju konvencionalnih nacionalnih osobina.22 Svi ti činitelji povlače za sobom složenost koja se ne može primjereno riješiti u okviru ovog razmatranja. Na recepciju i na čitatelja orijentiran pristup nacionalnoj stereotipizaciji, osim što će dopuniti dosadašnja istraživanja, postavit će i vlastita metodološka i proceduralna pitanja. Do čitateljske funkcije stereotipa ne može se dospjeti, bojim se, na temelju anegdotskog empirizma koji uključuje in vitro iskustva čitanja izvan konteksta. Pragmatika nacionalnog stereotipa uzbudljiva je buduća perspektiva za znanost o književnosti, no to je polazište koje bi se na povijesno i tekstno gramatičko istraživanje toga diskursa trebalo nadovezivati, a ne ga nadomještati.
Literatura Amossy, Ruth; Herschberg Pierrot, Anne (1997): Stéréotypes et clishés: Langue, discours, société, Pariz: Nathan. Amossy Ruth; Rosen, Elisheva (1982): Les discours de clishé, Pariz: SEDES. Augstein, Hannah Franziska (1997): »Linguistic and Politics in the Early Ninetheenth Century: James Cowles Prichard’s Moral Philology«, History of European Ideas, 23 (1), 1-18. Barfoot, C. C. (ur.) (1997): Beyond Pug’s Tour: National and Ethnic Stereotyping in Theory and Literary Practice, Amsterdam: Rodopi. Barrett, Martyn (1996): »English Children’s Acquisition of a European Identity«, u: Changing European Identites: Social Psychological Analyses of Social Change, ur. G. M. Breakwell i E. L. Speri, Oxford: Butterworth/Heinemann, 349-369. Barrett, Martyn; Short, Janis (1992): »Images of European People in a Group of 5-10-Year-Old-English Schoolchildren«, British Journal of Developmental Psychology, 10, 339-363. Baumann, G. (1997): »Dominant and Demotic Discourses of Culture«, u: Debating Cultural Hybridity: Multicultural Identities and the Politics of Racism, ur. P. Werbner i T. Modood, London: Zed Books, 209-225. Beeing, André (1998): »Duitsland op school, 1750-1866«, Theoretische geschiedenis, 24, br. 3, 193-212. 22 U tom polju mnogo se očekuje od buduće suradnje s razvojnim psiholozima i pedagozima. O tome svjedoči rad Martyna Barretta (1996; Barrett i Short 1992) i Emera O’Sullivana (1989, 1990).
120 Joep Leerssen Beller, Manfred (ur.) (1997): L’immagine dell’altro e l’identità nazionale: Metodi di ricerca letteraria, dodatak Il confronto letterario 24. Fasano: Schena. Ben-Porat, Ziva (1995): »German Embodiments of Europe in Modern Hebrew Literature«, SPIEL 14, br. 1, 85-99. - (1998): »Stereotype and Cognitive Models: The Meaning of a Semitic Nose«, Rad predstavljen na znanstvenom skupu »Cognitive Models of Intertextuality«, Tel Aviv, siječanj. Benveniste, Émile (1969): Le Vocabulaire des institutions indo-européennes, 2 sv., Pariz: Minuit. Berding, Helmut (ur.) (1994): Nationales Bewußtsein und kollektive Identität: Studien zur Entwicklung des kollektiven Bewußtseins in der Neuzeit, sv. 2, Frankfurt na Majni: Suhrkamp. Blaicher, Günther (ur.) (1987): Erstarrtes Denken: Studien zu Klischee, Stereotyp und Vorurteil in englischsprachiger Literatur, Tübingen: Narr. Borst, Arno (1995): Der Turmbau von Babel: Geschichte der Meinungen über Ursprung und Vielfalt der Sprachen und Völker, 6 sv., München: Deutscher Taschenbuch Verlag. Cairns, David; Richards, Shaun (1988): Writing Ireland: Colonialism, Nationalism and Culture, Manchester: Manchester University Press. Dann, Otto (1991): »Begriffe und Typen des Nationalen in der frühen Neuzeit«, u: Giesen 1991: 56-73. Dann, Otto (1993): Nation und Nationalismus in Deutschland 1770-1990, München: Beck. Davie, Anna Morpurgo (1998): Nineteenth-Century Linguistics, London: Longman. Duchet, Claude (1973): »Une écriture de la socialité«, Poétique, 16, 446-454. Duinkerken, Anton van (1960): Vlamingen, een bundel opstellen over het letterkundig leven in Vlaanderen, Hasselt: Vlaamse Pockets. Dyserinck, Hugo (1964): »De fransschrijvende Vlaamse auteurs van 1880 in de spiegel der Franse en Duitse litteraire kritiek«, Spiegel der letteren, 8, 9-30. - (1966): »Zum Problem der ‘images’ und ‘mirages’ und ihrer Untersuchung im Rahmen der Vergleichenden Literaturwissenschaft«, Arcadia, 1, 107-120. - (1979): Komparatistik: Eine Einführung, Bonn: Bouvier. - (1982): »Komparatistische Imagologie jenseits von ‘Werkimmanenz’ und ‘Werktranszendenz’«, Synthesis, 9, 27-40.
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 121
Dyserinck, H.; Syndram K. U. (ur.) (1988): Europa und das nationale Selbstverständnis: Imagologische probleme in Literatur, Kunst und Kultur des 19. und 20. Jahrhunderts, Bonn: Bouvier. Dyserinck, H.; Syndram K. U. (ur.) (1992): Komparatistik und Europaforschung: Perspektiven vergleichender Literatur- und Kulturwissenschaft, Bonn: Bouvier. Encyclopédie ou dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers, 17 sv., Pariz, 1751-1772. Fischer, Manfred S. (1981): Nationale images als Gegenstand vergleichender Literaturgeschichte: Untersuchungen zur Entstehung der komparatistischen Imagologie, Bonn: Bouvier. Fokkema, Douwe (1981): »De vergelijkende literatuurwetenschap en het nieuwe paradigma«, Forum der letteren, 23, 179-194. Foster, Stephen William (1982): »The Exotic as a Symbolic System«, Dialectical Anthropology, 7, 21-30. Gellner, Ernest (1983): Nations and Nationalisms, Oxford: Blackwell. Genette, Gérard (1969): »Vraisemblance et motivation«, u: Figures II: Essais, Pariz: Seuil, 71-100. Giesen, Bernhard (ur.) (1991): Nationale und kulturelle Identität: Studien zur Entwicklung des kollektiven Bewußtseins in der Neuzeit, Frankfurt na Majni: Suhrkamp. Gsteiger, Manfred (1972): »Provokation der Komparatistik?«, Arcadia, 7, 303-305. Hall, Edith (1989): Inventingthe Barbarian: Greek Self-Definition through Tragedy, Oxford: Clarendon Press. Hartog, François (1980): Le miroir d’Hérodote: Essai sur la représentation de l’ Autre, Pariz: Gallimard. Hobsbawm, Eric J. (1990): Nations and Nationalism since 1780: Programme, Myth, Reality, Cambridge: Cambridge University Press. Hume, David (1878 [1748]): »Of National Characters«, u: The Philosophical Works of David Hume, ur. Th. H. Green i Th. H. Grose, sv. 4, London: Longmans, Green and Co, 144-158. Jauss, Hans-Robert (1969): »Paradigmawechsel in der Literaturwissenschaft«, Linguistische Berichte, 3, 44-56. - (1974): »Literaturgeschichte als Provokation der Literaturwissenschaft«, u: Literaturgeschichte als Provokation, Frankfurt na Majni: Suhrkamp, 144-207. Kedourie, Elie (1960): Nationalism, New York: Praeger. Kohn, Hans (1946): The Idea of Nationalism: A Study in Its Origins and Background, New York: Macmillan.
122 Joep Leerssen Kohn, Hans (1961): Prelude to Nation-States: The French and German Experience, 17891815, Princeton, NJ: Van Nostrand. La Mesnardière, Jules de (1972 [1642]): La poétique, Geneva: Slatkine. Leerssen, Joep (1992): »Image and Reality – and Belgium«, u: Europa provincia mundi: Essays in Comparative Literature and European Studies Offered to Hugo Dyserinck on the Occasion of His Sixty-Fifth Birthday, ur. J. Leerssen i K. U. Syndram, Amsterdam: Rodopi, 281-292. - (1993): »Literair nationalisme: W. B. Yeats tussen universalisme en particularisme«, Handelingen: Koninklijke Zuidnederlandse Maatschappij voor Taal-en Letterkunde en Geschiedenis, 47, 55-67. - (1995): »As Others See, among Others, Us: the Anglo-German relationship in context«, u: Anglo-German Attitudes, Ur. C. Cullingford i H. Husemann, Aldershot: Avebury, 209-221. - (1996): Mere Irish and Fíor-Ghael: Studies in the Idea of Irish Nationality, Its Development and Literary Expression Prior to the Nineteenth Century, Cork: Cork University Press. - (1997a): »The Allochronic Periphery: Towards a Grammar of Cross-Cultural Representation«, u: Barfoot 1997: 285-294. - (1997b): »Dalla letteratura comparata agli Studi europei: Lo studio del discorso sulla nazionalità«, I quaderni di Gaia, 8, 55-67. - (1997c): »L’effet de typique«, u: Montandon 1997: 129-134. - (1997d): »National Stereotypes and Literature: Canonicity, Characterization, Irony«, u: Beller 1997: 49-60. - (1998a): »Nation, Volk und Vaterland zwischen Aufklärung und Romantik«, u: Volk – Nation – Europa: zur Romantisierung und Entromantisierung politischer Begriffe, ur. A. von Bormann, Würzburg: Königshausen und Neumann, 171-178. - (1998b): »Volksaard en mensenkennis in de zeventiende eeuw: Van bijgeloof tot kennissysteem«, u: Vreemd volk: Beeldvorming over buitenlanders in de vroegmoderne tijd, ur. T. Hoenselaars, H. Hendrix, Amsterdam: Amsterdam University Press, 121-136. - (1999): »Literary history, cultural identity, and tradition«, u: Comparative Literature Now: Theories and Practice / La Littérature comparée à l’heure actuelle: Théories et réalisations, ur. Tötösy de Zepetnek, M. V. Dimić i I. Sywenky, Pariz Champion, 389-397. Lipiansky, E. Marc (1979): L’âme française ou le national-libéralisme: Analyse d’ une représentation sociale, Pariz: Anthropos. Lippmann, Walter (1977 [1922]): Public Opinion, New York: Free Press.
Retorika nacionalnog karaktera: programatski pregled 123
MacDougall, Hugh A. (1982): Racial Myth in English History: Trojans, Teutons, and AngloSaxons, Hanover; NH: University Press of New England. Mann, Thomas (1990 [1947]): Doktor Faustus: Das Leben des deutschen Tonsetzers Adrian Leverkühn erzählt von einem Freunde, Frankfurt na Majni: Fischer. Montandon, Alain (ur.) (1997): Moeurs et images: Etudes d’imagologie européenne, Clermont-Ferrand: Université Blaise Pascal, Centre de recherches sur les littératures modernes et contemporaines. Montesquieu, Charles-Louis de Sécondat de (1956[1748]): L’Esprit des lois, ur. Gonzague Truc, sv. 2, Pariz: Garnier. O’Sullivan, Emer (1989): Das ästetische Potential nationaler Stereotypen in literarischen Texten: Auf der Grundlage einer Untersuchung des Englandbildes in der deutschsprachigen Kinder- und Jugendliteratur nach 1960, Tübingen: Stauffenburg. O’Sullivan, Emer (1990): Friend and Foe: The Image of Germany and the Germans in British Children’s Fiction from 1870 to the Present, Tübingen: Gunter Narr. Plett, Heinrich, F. (1991): »Intertextualities«, u: Intertextuality. Ur. H. Plett. Berlin: De Gruyter, 3-29. Popper, Karl (1945): The Open Society and Its Enemies, 2 sv., London: Routledge and Kegan Paul. Prawer, S. S. (1973): Comparative Literary Studies: An Introduction, London: Duckworth. Roobol, W. H. (1998): »Notities over de ‘natiestaat’: Het woord, het begrip en het ding«, Theoretische geschiedenis, 25, br. 2/3, 370-381. Sperber, Dan; Wilson, Deirdre (1981): »Irony and the Use-Mention Distinction«, u: Radical Pragmatics, ur. P. Cole, New York: Academic, 295-318. Spiering, Menno (1993): Englishness: Foreigners and Images of National Identity in Postwar Literature, Amsterdam: Rodopi. Staël, Anne-Louise-Germaine de (1939 [1813]): De l’Allemagne, 2 sv., Pariz: Garnier. Stanzel, Franz Karl (1987): »Das Nationalitätenschema in der Literatur und seine Entstehung zu beginn der Neuzeit«, u: Blaicher 1987: 84–96. - (1997): Europäer: Ein imagologischer Essay, Heidelberg: Carl Winter. Stepan, Nancy (1982): The Idea of Race in Science: Great Britain, 1800-1960, London: Macmillan. Teeffelen, Toine van (1992): »On the Edge of the Wilderness: Popular Fiction and the Palestinian-Israeli Conflict«, Sveučilište u Amsterdamu [doktorska disertacija]. Van Delft, Louis (1993): Littérature et anthropologie: Caractère et nature humaine à l’âge classique, Pariz: Presses universitaires de France.
124 Joep Leerssen Vico, Giambattista (1994 [1725]): Principi di una scienza nuova d’intorno alla natura delle nazioni, Firenze: Olschki. Voltaire 1963 [1756]: Essai surles moeurs et l’espritdes nations, 2 sv., Pariz: Garnier. Wellek, René (1953): »The concept of Comparative Literature«, Yearbook of Comparative and General Literature, 2, 1-5. Werner, Michael (1990): »A propos de l’évolution historique des philologies modernes: L’exemple de la philologie romane en Allemagne et en France«, u: Philologiques I: Contribution à l’histoire des disciplines littéraires en France et en Allemagne au XIXe siècle, ur. M. Espagne i M. Werner, Pariz: Maison des sciences de l’homme, 159-186. Zach, Wolfgang (1987): »Das Stereotyp als literarische Norm: Zum dominanten Denkmodell des Klassizismus«, u: Blaicher 1987: 97-113. Zacharasiewicz, Waldemar (1977): Die Klimatheorie in der englischen Literatur und Literaturkritik von der Mitte des 16. bis zum frühen 18. Jahrhundert, Wien: Braumüller. S engleskog prevela Ivana Brković
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog Daniel-Henri Pageaux
Proučavanje slika o stranim zemljama u nekom djelu i u nekoj književnosti – književna imagologija – danas potiče nastanak zanimljivih radova, osim možda u Francuskoj, premda je upravo u toj zemlji Jean-Marie Carré prije više od pola stoljeća postavio temelje takva istraživanja. Dok se u Francuskoj nastavljaju rugati glasovitoj trijadi »putovanja, slike, iskrivljene slike« (voyages, images, mirages) i ružnoći riječi »imagologija«, drugi su, tu i tamo, preuzeli baklju: Hugo Dyserinck u Aachenu, Alexandre Duţu u Bukureštu, Peter Boerner u Indiani (Sjedinjene Države), Gustav Siebenmann u Sankt Gallenu, Franco Meregalli u Veneciji, da spomenemo samo neke od najznačajnijih istraživača. Treba priznati da je ta »imagologija« imala slavne neprijatelje. Već se 1953. godine, u članku1 objavljenom u časopisu Yearbook of Comparative and General Literature, René Wellek pokazao vrlo strogim u pogledu jedne vrste proučavanja koju je ocijenio reprezentativnom za glasovitu »francusku školu« komparativne književnosti, što će reći eruditsku i historijsku, to jest neopozitivističku. Deset godina kasnije Etiemble je u knjizi Comapraison n’est pas raison2 osudio radove koji se »tiču povjesničara, sociologa ili državnika«; kao i onu vrstu proučavanja koja, čini se, »u Francuskoj cvate«, »gotovo jednako kao i proučavanja o islandskim putnicima na Madagaskar, madagaskarskim na Kamčatku ili švedskim u Bangkok«... Taj je procvat, međutim, u potpunosti relativan! Ako se pozovemo na Repertoar teza iz komparativne književnosti obranjenih između 1944. i 1972. (koji je pod pokroviteljstvom Francuskog društva za opću i komparativnu književnost 1974. izdala Françoise Fumat), možemo među 630 popisanih teza nabrojiti jedva pedesetak onih (sveučilišni doktorati ili najčešće magistarski radovi) koje se pobliže ili izdaleka pozivaju na »proučavanje slike«. Ta su se proučavanja slike, priznajemo, najčešće bavila »književnom transpozicijom« slike, da preuzmemo izraz Marius-Françoisa Guyarda iz njegove doktorske teze posvećene slici Velike Britanije u francuskoj književnosti (L’Image de la 1 R. Wellek: »The Concept of Comparative Literature«, Yearbook of Comparative and General Literature, 2 (1953), 1–5. (Op. prir.) 2 Etiemble: Comparaison n’est pas raison: la crise de la littérature comparée, Pariz: Gallimard, 1963. (Op. prir.)
126 Daniel-Henri Pageaux
Grande-Bretagne dans la littérature française: 1914-1940).3 U isto vrijeme, rijetki su bili oni koji su se široko i sintetički bavili proučavanjem slika koje su između dviju zemalja i dviju kultura stvarale novo poglavlje historije ideja u onom smislu u kojem su je shvaćali Fernand Baldensperger, Paul Hazard ili Jean-Marie Carré. Spomenimo ipak teze Andréa Monchouxa, Claudea Digeona, Michela Cadota i Simona Jeunea koje su s punim pravom pokazale mnogobrojne povijesne, društvene i kulturne veze imagološkog proučavanja, čak i kad se ono u početku poziva na književnu točku gledišta. Ti su se radovi pridružili sugestivnim perspektivama istraživanja povjesničara poput Renéa Rémonda i Louisa Trénarda. Imagologija, koja je bila interdisciplinarna prije nego što je taj pojam uopće postojao, ispaštala je, posebice u Francuskoj, zbog dvije vrste pretjerivanja: s jedne strane zbog prevelike pažnje posvećene književnim tekstovima koji su bili odvojeni od povijesne i kulturne analize, a s druge zbog pretjerano ograničenog čitanja književnih tekstova pretvorenih u inventare slika o stranim zemljama, što predstavlja pretjerivanje u suprotnom smjeru. Svatko tko je pregledavao neke »teze« ili komparatističke radove, koje Etiemble (jedva da) karikira, poznaje glavne nedostatke toga tipa istraživanja: tematski katalog, detaljna analiza citiranih tekstova, inflacija citata, parafraze... Međutim, nekadašnje pogreške ne mogu biti prepreka istraživačkom smjeru za koji se posljednjih nekoliko godina ponovno budi zanimanje. U »bijeloj knjizi« o istraživanju u općoj i komparativnoj književnosti u Francuskoj (La Recherche en littérature générale et comparée en France, Pariz, S. F. L. G. C., 1983), Michel Cadot daje dosta optimističnu bilancu tog komparatističkog polja, uvjeren u nužnost pluridisciplinarnog pristupa i značajnog savezništva između književnosti i društvene i kulturne problematike. S druge strane, Claudio Guillén, koji je u prvom »udžbeniku« komparativne književnosti na španjolskom jeziku – Entre lo uno y lo diverso,4 vrlo sklon proučavanjima »poetskog« a suzdržan u pogledu svakog »historijskog« pristupa, ipak prepoznaje važnost ako ne osuvremenjene, a ono barem obnovljene imagologije. Jasno je da se imagologija u određenoj mjeri podudara s istraživanjima etnologa, antropologa, sociologa i povjesničara mentaliteta koja se bave, primjerice, pitanjima akulturacije, dekulturacije, kulturne alijenacije ili javnog mnijenja o nekom stranom elementu. Komparatist mora uzeti u obzir neka ispitivanja kojima se bave istraživači iz susjednih područja ne zato da bi zaboravio književno proučavanje i pretjerano proširio svoj »teritorij«, već da bi usporedio svoje metode s drugima te posebice »književnu« sliku s drugim usporednim i suvremenim svjedočanstvima (tisak, paraliteratura, bakrorez, filmovi, karikature, itd.). Riječ je o tome da se 3 Pariz: Didier, 1954. (Op. prir.) 4 C. Guillén: Entre lo uno y lo diverso: introdución a la literatura comparada, Barcelona: Editorial Crítica, 1985. (Op. prir.)
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 127
razmatranja o književnosti moraju ponovno uključiti u opću analizu koja se bavi kulturom jednog ili više društava. Tako shvaćena, »književna« slika smatra se skupom ideja o stranim zemljama obuhvaćenim procesom literarizacije, ali i socijalizacije. Ta nova perspektiva obavezuje istraživača da vodi računa ne samo o književnim tekstovima, uvjetima njihove proizvodnje i distribucije, već i o svoj kulturnoj građi kojom se pisalo, ali i mislilo te živjelo. Ta vrsta znanstvenog rada vodi istraživača do problematičnih križanja na kojima slika nastoji biti element koji osobito dobro rasvjetljava funkcioniranje neke ideologije (primjerice, rasizma, egzotizma – zadržimo li se na pitanjima vezanima uz to »kako vidimo strane zemlje«). Ipak je nezamislivo da istraživač komparatist niječe specifičnost književne činjenice (riječ je najčešće o putopisima, esejima, romanima, fikciji, drami, rjeđe o poeziji). Ali taj dvostruki zahtjev i promjena perspektive u proučavanjima slika za posljedicu imaju ponovno definiranje našeg polja istraživanja (imagologije) i naše discipline. Slika o stranim zemljama mora se proučavati kao dio šireg i složenijeg skupa: kao dio imaginarnog. Preciznije: društvenog imaginarnog (termin posuđen od povjesničara) u jednoj od njegovih osobitih manifestacija – predodžbi o Drugom. U tim je uvjetima važno točno odrediti što u komparativnoj književnosti podrazumijevamo pod »slikom«. Neki elementi definicije omogućit će nam da potom formuliramo načela proučavanja te slike i da imagologiji damo metodološki sadržaj. Ipak, ne može biti riječi o tome da se tom polju istraživanja dade neka autonomija. Moderna metodološka načela vrlo su općenita, pa su zanimljivija razna područja u kojima se problematika slike ponovno pojavljuje. Proučavajući ih, moći ćemo na kraju istraživanja ocrtati obrise tog »imaginarnog« na koje se pozivamo. Vrlo nejasan pojam slike zahtijeva prije radnu hipotezu nego definiciju. Ona bi se mogla ovako formulirati: svaka slika proizlazi iz svijesti, ma kako neznatna ta svijest bila, o nekom Ja u odnosu na Drugog, o nekom Ovdje u odnosu na Drugdje. Slika je, dakle, književni ili neknjiževni izraz značenjskog raskoraka između dvije vrste kulturne stvarnosti. Ili: slika je predodžba neke strane kulturne stvarnosti kojom pojedinac ili grupa koji su je oblikovali (ili koji je dijele ili promiču) otkrivaju i tumače kulturni i ideološki prostor u kojem su smješteni. Društveno imaginarno o kojem će biti riječi obilježeno je, vidimo, dubokom bipolarnošću identitet vs. alteritet, pri čemu se alteritet smatra suprotnim i komplementarnim pojmom u odnosu na identitet. Imaginarno, koje predlažemo kao predmet istraživanja, predstavlja na razini nekog društva, grupe, društvenog i kulturnog skupa izraz te bipolarnosti koju držimo temeljnom. Imaginarno koje proučavamo je kazalište, mjesto gdje se na slikovit način (prihvatimo igru riječima), odnosno pomoću slika i predodžbi, izražavaju načini (između ostalih, tu je i književnost) na koje se neko društvo vidi, definira, sanja.
128 Daniel-Henri Pageaux
Te postavke mogu istovremeno djelovati općenito, otrcano ili zagonetno; one ipak odmah odbacuju perspektive proučavanja koje su problematiku »slike« dugo činile nejasnom. Mislimo na psihologiju naroda ili etnopsihologiju, na karakterologiju ili etnoantropologiju. Neki su se komparatistički radovi više ili manje pozivali na te discipline i razvili neku vrstu kvalitativne i deskriptivne sociologije koja vodi standardiziranoj slici o stranim zemljama, svojevrsnom metodološkom pandanu »pojedincu-tipu« ili »temeljnoj osobnosti« koji su pretpostavke spomenutih disciplina. No nije riječ o tome da treba tragati za »srednjom« slikom stranih zemalja koja se nalazi na jednakoj udaljenosti od svih nizova mogućih stereotipa, kao ni o tome da se treba ponajprije vezati uz psihizam određene strane zemlje i njegove temeljne značajke. Naprotiv, imagologija mora voditi prepoznavanju slika koje istovremeno postoje u istoj književnosti i u istoj kulturi. To je ono što na planu historije ideja nazivamo »mišljenjima«, intelektualnim opcijama, na temelju kojih se slike o kulturi potvrđuju i mogu razvijati. Proučavanje tih slika vodi nas do razumijevanja mišljenja i obrnuto, ovisno o istraživačevoj optici. Zbog toga je historija ideja obavezni dodatak imagologije, kao i osnova za svako istraživanje društvenog imaginarnog o kojem je ovdje riječ. Prethodne nam postavke omogućuju i da izbacimo cijeli vokabular crpljen iz registra optike (percepcija, pogled, prizma, čitanje, viđenje, itd.). Nema sumnje da se zbog navike ili komocije ponegdje mogu sresti te riječi kojima se i mi sami utječemo. Ali neosporivo je da je slika predodžba, mješavina osjećaja i ideja, čije je afektivne i ideološke odjeke važno shvatiti. Neposredna posljedica tih postavki je poništavanje lažnog problema u koji često zaglibi proučavanje slike: problema »lažnosti« ili »stupnja vjernosti« neke slike u odnosu na »promatranu« zemlju, kao da je slika analogon stvarnosti (otkud proizlaze pogreške u »percepciji«). To znači upasti ravno u zamku referencijalne iluzije, koja je često iznevjerena. U odnosu na koju objektivnu činjenicu ćemo suditi o vjernosti slike onome što nazivamo stvarnim? Ustvari, proučavanje slike mora se manje baviti stupnjem »stvarnosti« slike, njezinim odnosom prema stvarnosti, nego manje ili više jasnim podudaranjem s nekim modelom, nekom kulturnom shemom koji već postoje u »promatrajućoj« a ne u »promatranoj« kulturi, čije je temelje, sastavnice, funkcioniranje te društvenu funkciju važno poznavati. Slika je u određenoj mjeri jezik (jezik o Drugom), te zbog toga očito upućuje na neku stvarnost koju označava i koju izražava. Ali stvarni problem je problem logike slike, njezine »istine«, a ne njezine »lažnosti«. Proučavati sliku znači, dakle, shvatiti što je sačinjava, što potvrđuje njezinu izvornost, što je u određenom slučaju čini sličnom drugim slikama ili pak originalnom. I tu vidimo kako je književna imagologija povezana s historijom »ideja« i »mentaliteta«, s obzirom na to da je slika o stranim zemljama sekundarna u odnosu prema sustavu ideja ili prema ideologijama koje se uspostavljaju među zemljama
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 129
i kulturama, čak i u okrilju iste kulture. Drugi je ono što nam omogućuje da mislimo... drugačije. Shvaćamo, dakle, jednu od složenih karakteristika »slike« koja obavezuje istraživača da se odmakne od isključivo književne analize. Slika o stranim zemljama može i o izvornoj kulturi (o »promatrajućoj« zemlji) reći ono što je ponekad teško pojmiti, izraziti, priznati. Slika o stranim zemljama može na metaforičkom planu prenositi nacionalne datosti koje nisu izrijekom definirane i koje stoga mogu proizlaziti iz onog što neki nazivaju ideologijom. Jednako tako, imagologija, daleko od toga da se bavi samo načelima književne »transpozicije«, mora prije ili kasnije proučiti silnice koje upravljaju nekom kulturom, te sustav ili sustave vrijednosti na kojima se temelje mehanizmi predodžbe, što znači ideološke mehanizme. Proučavati kako se oblikuju razne slike o stranim zemljama znači proučavati ideološke temelje i mehanizme na kojima se grade aksiomatika drugosti i govor o Drugom. »Pogled našoj svijesti osigurava izlazak izvan mjesta koje zauzima naše tijelo«. Postavka koju Jean Starobinski iznosi na prvim stranicama Živog oka5 mogla bi se, ne bez opreza i nijansiranja, transponirati na plan promatrajuće i promatrane kulture (poslužimo se leksičkim parom koji je drag komparativnoj književnosti). Ja »promatram« Drugog, ali slika Drugog prenosi također i neku sliku o meni samom. Nije moguće izbjeći da se slika o Drugom na individualnoj (pisac), kolektivnoj (društvo, zemlja, narod) ili polukolektivnoj (obitelj mišljenja, »misao«) razini ne pojavljuje i kao negacija Drugog, kao dodatak, produžetak mog vlastitog tijela i mog vlastitog prostora. Želim govoriti o Drugom (najčešće zbog nužnih i složenih razloga) i govoreći o Drugom, ja ga niječem i govorim o samome sebi. Na određeni način govorim i o svijetu koji me okružuje, o mjestu s kojeg kreće »pogled« i sud o Drugome: slika o Drugom otkriva odnose koje sam uspostavio između svijeta (izvornog i stranog prostora) i sebe samog. Slika o Drugom javlja se kao drugi, sekundarni jezik, paralelan, koji supostoji s jezikom koji govorim i koji on na neki način udvostručava kako bi rekao nešto drugo. Slika, začudo, ima sve osobine jezika. Bilo bi dovoljno prisjetiti se elemenata definicije jezika koje daje Émile Benveniste kako bismo ih bez ikakvog uopćavanja primijenili na sliku: iskazivanje (govoriti znači govoriti o); sastavljenost od distinktivnih cjelina od kojih svaka predstavlja znak; referentnost za sve članove iste zajednice; jedina aktualizacija intersubjektivne komunikacije. Slika je drugi jezik, »jezična djelatnost« (langage). Među svim jezicima kojima neko društvo raspolaže kako bi o sebi govorilo i mislilo, među svim simboličkim jezicima (sjetimo se mode koju je proučavao Roland Barthes), nalazi se i slika, originalan jezik funkcija kojeg je govo5 L’Oeil vivant, Pariz: Gallimard, 1961. Vidi i srpski prijevod: Živo oko, preveo I. Dimić, Sremski Karlovci; Novi Sad, 2004. (Op. prir.)
130 Daniel-Henri Pageaux
riti o međuetničkim i interkulturnim odnosima između društva koje govori (i koje »promatra«) i »promatranog« društva koji su više zamišljani i sanjani nego stvarni. Slika je, zato što je slika o Drugom, kulturna činjenica; uostalom, govorimo o kulturnom imaginariju. Moramo je proučiti kao predmet, kao antropološki postupak. Ona ima svoje mjesto i funkciju u simboličkom svijetu nazvanom »imaginarno«, koji je neodvojiv od društvene i kulturne organizacije jer se kroz njega neko društvo vidi, o sebi piše, razmišlja i sanja. Pođimo od ideje prema kojoj je slika »predstavljanje« (représentation),6 odnosno nešto što za nekoga stoji umjesto nečega... umjesto nečega Drugog. Predodžba nije slika u plastičnom, umjetničkom smislu; ona nije »ikona« već prije, prema vokabularu istraživača, ideja, simbol, znak; dodajmo da je ponekad običan »signal«. Budimo još jasniji: slika nije slika u analoškom smislu (ona više ili manje nalikuje na...), već u referencijalnom smislu (pertinentna slika, jer upućuje na neku ideju, shemu, sustav vrijednosti koji postoji prije predodžbe). Jasno je zašto slika kao predstavljanje može biti podložna analizi koja se otvoreno poziva na semiologiju, ne samo zato što, kako pokazuje Charles Peirce u svom klasičnom djelu Ecrits sur le signe,7 predodžba u onom smislu u kojem je mi razumijemo pripada semiološkom području, već također zato što je ta predodžba mogući vektor komunikacije (sekundarni jezik o kojem smo maloprije govorili). Slika ima, da se poslužimo Barthesovim riječima u Elementima semiologije,8 »funkciju znaka«. Naime slika nešto predstavlja, ona je dakle supstitut koji stoji u ime nečeg drugog, ona ne može imati (za razliku od nekih slika-ikona ili poetskih slika) teorijski polisemičku narav koja je dodijeljena svakoj umjetničkoj ili estetskoj kompoziciji. Drugim riječima: u danom povijesnom trenutku i u danoj kulturi, nije moguće reći i napisati o Drugome bilo što. Imagološki tekstovi su dijelom programirani tekstovi, neki su čak enkodirani i čitateljska ih publika može više-manje odmah dekodirati jer broj diskursa o Drugom nije neograničen, već je njihova količina odrediva, svediva na niz, da se poslužimo rječnikom povjesničara. Popisati, rastaviti na dijelove i objasniti te tipove diskursa, pokazati i dokazati da je slika, shvaćena globalno, element simboličkog jezika koji se treba proučavati kao sustav značenja (Sinnzusammenhänge, prema riječima Maxa Webera) – upravo je to predmet imagologije. Usprkos predloženim određenjima, slika ostaje univerzalna riječ, nejasan predmet. Korisno je razmisliti i o jednom posebnom obliku slike: o stereotipu. 6 Représentation označava predodžbu i sliku, ali i predstavljanje, prikazivanje, reprezentiranje, zastupanje. 7 Paris: Éditions du Seuil, 1978. (Op. prir.) 8 Eléments de sémiologie, Communications, 1964, sv. 4, 91-135. Usp. i srpski prijevod: Elementi semiologije, u: R. Bart: Književnost, mitologija, semiologija, preveo Ivan Čolović, Beograd: Nolit, 1971, str. 281-354. (Op. prir.)
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 131
Proučavanje stereotipa, koji se smatra elementarnim, čak karikaturalnim oblikom slike, najčešće je otežano zbog pitanja o njegovoj lažnosti i njegovim opasnim učincima na kulturnom planu. Možda bi se moglo reći i učiniti nešto bolje od toga. Složimo li se da se svaka kultura u nekom vremenu može smatrati prostorom postajanja, proizvodnje i prijenosa znakova (što znači da držimo da je svaka kulturna pojava proces komunikacije i da je svaki kulturni proces polivalentan u svom funkcioniranju kao i u svojoj funkciji), stereotip više ne izgleda kao »znak« (kao moguća predodžba koja stvara značenja) već kao »signal« koji nas automatski upućuje na samo jedno moguće tumačenje. Stereotip je indicija jednoznačne komunikacije, kulture koja se zatvara. U toj je kulturi – ili u određenom društveno-kulturnom sektoru ili u nekom tekstu – imaginarno, odnosno morfopoietička sposobnost koju svaka kultura ili kulturna manifestacija pretpostavlja, svedeno na jednu poruku: stereotip je monomorfna i monosemična predočivost. Ipak, teško je prihvatiti da, primjerice, reklamni stereotip ima samo jednu poruku koju treba isporučiti. Bilo bi točnije (i jednostavnije nego što smo to upravo učinili) reći da stereotip u biti isporučuje »sržnu«, »bitnu« poruku; da ta predočivost prenosi bitnu, primarnu, prvu i zadnju sliku. Razmišljamo li o stvaranju stereotipa, primijetit ćemo da se on pokorava jednostavnom procesu proizvodnje: brka se atribut i bit, što omogućuje stalnu dedukciju od posebnog prema općem, od pojedinačnog prema kolektivnom. U tekstu se stereotip često smješta na plan epiteta, adjektivizacije: pomoćni, opisni atribut postaje bit. Dok (idealno zamišljena) komunikacija pretpostavlja simbolizaciju koja omogućuje pluralnu produkciju značenja, komunikacija stereotipima smješta se na razinu procesa atribucije. Otuda proizlazi najčešća formulacija: taj narod je..., taj narod nije...; taj narod zna, taj narod ne zna... Budući da je izrečen u sadašnjem vremenu (i budući da jasno odudara od prošlog vremena priče), stereotip je izraz nekog zaustavljenog vremena, vremena biti. Iz toga proizlazi mogućnost standardizacije stereotipa kao i njegova raširenost u svim serijski proizvedenim kulturnim izrazima (»industrijska« književnost 19. stoljeća, feljtoni, melodrame, plakati, propaganda, itd.). Važnost stereotipa u tom je slučaju očita: on pruža minimalni oblik informacija za maksimalnu, najmasovniju moguću komunikaciju. On je išao »na bitno«. Stereotip je neka vrsta kratkog pregleda, sažetka, amblematski izraz neke kulture, ideološkog i kulturnog sustava. On uspostavlja odnos podudarnosti između nekog pojednostavnjenog kulturnog izraza i nekog društva: promicanje atributa na razinu biti zahtijeva najveći mogući društveno-kulturni konsenzus. Budući da je nositelj definicije Drugog, stereotip je iskaz tzv. kolektivnog znanja koje sebe smatra valjanim u bilo kojem povijesnom trenutku. Stereotip nije polisemičan; naprotiv, on je veoma polikontekstualan, ponovno upotrebljiv u svakom trenutku. Dodajmo i sljedeće: ako se ideologija odlikuje, između ostalog, zbrkom
132 Daniel-Henri Pageaux
između (moralne i društvene) norme i diskursa, stereotip na svoj način predstavlja to uspješno i posebice učinkovito stapanje i nerazlikovanje. Stereotip ustvari na implicitan način postavlja stalnu hijerarhiju, pravu dihotomiju svijeta i kultura. Iskaz »Francuz je vinopija« jest stereotip ukoliko se ta autodefinicija ponajprije i u biti suprotstavlja Englezu »čajopiji« ili Nijemcu »pivopiji«. Ustvari, svrha je te opozicije uspostaviti hijerarhiju u korist Francuza unutar »francuske« kulture. Prejednostavan primjer zbog kojeg će se pomisliti da obrađujemo serijal o Asterixu i dobro poznatu superiornost Gala? Ne, jer bi to značilo da smo zaboravili u kojoj je mjeri revanšistička književnost u Francuskoj između 1870. i 1914. godine, posebice Maurice Barrès, znala iskoristiti tu banalnu opreku kako bi opravdala opoziciju civilizacija – barbarstvo. Stereotip postoji u suprotstavljanju; on se dokazuje u vremenu u kojem se izriče. Budući da je čudesna elipsa duha i rasuđivanja, stereotip je stalni krivi zaključak: on pokazuje (i dokazuje) ono što je trebalo dokazati. On nije tek znak zatvorene kulture – on otkriva tautološku kulturu iz koje je u korist nekoliko esencijalističkih i diskriminirajućih tvrdnji odsad isključena svaka kritička analiza. Preuzmemo li pertinentnu distinkciju Gilla Dorflesa iz Nuovi riti, nuovi miti,9 stereotip se ne bi nalazio na mitopoietičkoj već na mitagoškoj strani (otuđujuće ili iracionalne sastavnice). Treba još vidjeti kako se gradi definicija nositelj koje je stereotip. Ona stvara zbrku između dva reda komplementarnih, ali jasno odvojenih činjenica: između Prirode i Kulture, Biti i Činiti. Ne trebamo se čuditi što su fizički i fiziološki registar važni pri izricanju stereotipa (kukasti nos za Židova, osmijeh s bijelim zubima za crnca, itd.): Priroda opravdava, odobrava neku kulturnu situaciju: taj narod zna... ne zna.... Stereotip podržava tipičnu ideološku zbrku između deskriptivnog (diskursa, rekli smo, taj narod je...) i normativnog (norme, rekli smo, taj narod ne zna...). Deskriptivno (fizička osobina) miješa se s normativnim (inferiornost tog naroda, te kulture). Rasistička ideologija (s brojnim varijantama) temelji se na lažnom dokazivanju fizičke inferiornosti ili fizičke nenormalnosti Drugog (u odnosu prema normi, odnosno prema onom Ja koje iskazuje stereotip). Uzaludno bi bilo prikrivati koliko ovdje iznesena razmišljanja duguju humanističkim znanostima (antropologiji, historijskoj znanosti, semiologiji...). Važno je preusmjeriti proučavanja književnog imaginarija (između ostalih) i ponovno ih smjestiti u središte problematike koja je istovremeno i društvena i kulturna i koju ona nikada nisu ni trebala napustiti. Iz programatskog članka Rolanda Barthesa »Povijest ili književnost?«10 preuzet ćemo formulu koju su njegovi brojni učenici 9 Torino: Einaudi, 1965. (Op. prir.) 10 »Histoire ou littérature?«, Annales, 15 (1960) 3, str. 524-37; također i u: Sur Racine, Pariz: Éditions du Seuil, 1963, str. 147-67. Usp. srpski prijevod »Istorija ili književnost?«, u: R. Bart: Književnost, mitologija, semiologija, prev. Ivan Čolović, Beograd: Nolit, 1971, str. 111-132. (Op. prir.)
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 133
gotovo zaboravili: književno djelo istovremeno predstavlja i »znak neke povijesti« i »otpor toj povijesti«. Kada istražujemo književne tekstove zanimljive imagologiji, zapitajmo se, dakle, čak i po cijenu eventualnih dvojbi ili nespretnosti, u kojoj je mjeri predodžba o stranim zemljama podređena nekoj ideološkoj opciji, složenoj mješavini ideja i osjećaja koji su povijesno obilježeni. Razlučimo unutar teksta ili, ako je moguće, pomoću historijskih istraživanja, velike društveno-kulturne kategorije koje oblikuju tekst i koje omogućuju, bez shematizma i generalizacije, da se taj tekst svrsta unutar velikih »obitelji« mišljenja čiji skup čini neko društvo i kulturu. Zapitajmo se, primjerice, može li ili ne može javno očitovanje nekog pisca o njegovoj pripadnosti katolicizmu promijeniti »viđenje« koje on pruža o nekoj kulturi (na primjer o kulturi Iberskog poluotoka) u danom povijesnom trenutku; ili omogućuje li pripadnost nekoj obilježenoj političkoj grupi da se uoče posebne značajke u kulturnom predstavljanju dane zemlje, ovisno o tome je li ona ili nije u harmoničnom odnosu s ideologijom tog i tog pisca. Komparatist može, umnažajući takva pitanja i polazeći isključivo od književnih tekstova, sastaviti pravu više-manje sinkronijsku tablicu mišljenja i mentalnih stavova nekog razdoblja i društva: slika je vrlo važna u otkrivanju opredjeljenja, odnosno razmimoilaženja u mišljenju koja presijecaju i grade neko društvo. Napustit ćemo sinkronijski sloj i presjek te istražiti tekstove u stoljetnom, odnosno višestoljetnom procesu; pogledajmo kako se u praksi organiziraju predodžbe o stranim zemljama s obzirom na razne mentalne stavove koje smo uočili i odredili s ideološke točke gledišta. Budući da smo uveli duže razdoblje u naša proučavanja, možemo promatrati kako se potvrđuju ili blijede uznemirujuća ili umirujuća viđenja stranih zemalja, kako se ponavljanjem ukorjenjuju tradicionalne opcije; kako, dakle, možemo pisati neku vrstu »druge« povijesti tako što ćemo naizmjence redati nove važne kronološke, društvene i kulturne elemente te duga fiksna razdoblja u kojima se nižu klišeji i stereotipna viđenja, a zatim se nagoviještaju (i iz čijeg pera) razdoblja revizije, rekonstrukcije i prekidi u pamćenju jednog ili više naraštaja, pa se, napokon, mijenja navika neprekidnog prepisivanja, od naraštaja do naraštaja, istih riječi o stranim zemljama. Usput hijerarhijski poredajmo proučavane tekstove, ne s obzirom na njihovu moguću književnu važnost ili estetsku vrijednost, već s obzirom na njihov ideološki udar na danu publiku. Iz zamršenog naramka svjedočanstava o stranim zemljama izdvojimo tekstove koji su mogli nametnuti ili potvrditi neko »mišljenje« o stranim zemljama, one koji su mogli oblikovati mentalni stav ili one koji su se ograničili na reproduciranje (oni su najčešći) već poznate i uočene »slike«. Krenimo korak dalje: nemojmo se više zadovoljavati samo književnim tekstovima i pogledajmo kako se u drugim područjima (tisak, privatna korespondencija, poluteorijski tekstovi – predgovori, manifesti, eseji – i školski udžbenici od iznimne su važnosti za reprodukciju predodžbi) ponavljaju ili mijenjaju slike koje smo izdvojili
134 Daniel-Henri Pageaux
u fikcionalnoj književnosti. Takvim sučeljavanjem ne samo da će čitanja književnih djela izići ojačana i iznijansirana već će taj rad potaknuti komparatista da se zapita o bitnim pitanjima koja si povjesničar u ovom trenutku postavlja: u kojoj se mjeri mogu uspostaviti uzajamne veze između kulturnih proizvoda i društvenih struktura u danom trenutku; kako se može proučavati mehanizam odnosa između infrastruktura i superstruktura ili, drugačije rečeno, kako su organizirani plan društvenih datosti, sa svojim oblicima i strukturama, i plan ideoloških predodžbi; ili pak kako se i u kojoj mjeri duhovno odražava na materijalno, da se poslužimo rječnikom koji je drag Georgesu Dubyju i Fernandu Braudelu. Nema sumnje da će se upravo po cijenu tih znatnih proširenja istraživanja i dodatnog truda proučavanje književnosti, a posebice područje koje nas zanima, moći osloboditi i odvojiti od ograničavajućih čitanja koja na bezbroj načina ne mogu niti žele izići iz teksta. A taj unaprijed zauzeti stav osobito je pogrešan kad su u pitanju »imagološki« tekstovi jer su slike koje oni sadržavaju i prenose usko povezane s povijesnim, društvenim i kulturnim datostima. Drugoga se u književnost ne poziva bez rizika: to bi mogla biti jasna i naizgled jednostavna formula koju bi valjalo produbiti. Ali kako? Vratimo se na definiciju slike kao programiranog teksta, programirane komunikacije kako bismo teorijski razlučili tri konstitutivna elementa slike koja ćemo zbog potrebe za jasnoćom i učinkovitošću izložiti poredavši ih prema njihovoj rastućoj složenosti: riječ, hijerarhizirani odnos, scenarij. Na svakoj razini istraživanje može voditi određenim metodama analize koje će istraživač moći po volji kombinirati ili međusobno zamjenjivati. Kao prvi i konstitutivni element slike koju pokušavamo rekonstruirati određujemo veću ili manju zalihu riječi koje u danom razdoblju i kulturi omogućuju više-manje neposredno širenje slike o Drugom. U tekstovima te riječi, ali i verbalne konstelacije i leksička polja, čine pojmovni, afektivni arsenal, koji je u načelu zajednički piscu i čitateljskoj publici. Razlikovat ćemo ključne riječi i riječi fantazme te dva leksička reda: riječi proizišle iz jezika promatrajuće zemlje, koje služe za definiranje promatrane zemlje, te riječi uzete iz jezika promatrane zemlje i pretočene, bez prijevoda, u jezik, kulturni prostor i tekstove promatrajuće zemlje. A također i u njezino imaginarno. Kako bismo ilustrirali prvi skup i proučili francuske slike o Španjolskoj, navedimo nasumce riječi »ponos«, »plemenitost«, »čast«, »strast« koje od 17. stoljeća služe za određivanje Španjolca kako ga »vidi« francuska kultura. Taj leksik može potaknuti dijakronijsko proučavanje (dugo trajanje o kojem govore povjesničari) i dati pojašnjenja o prisutnosti, prirodi i funkciji tog zamišljenog Španjolca, pretočenog u slike, odnosno u riječi, u francuskom višestoljetnom imaginarnom. S druge srane, »hvalisanje«, odnosno »ekstravagancija« ili »romantičnost« riječi su koje su se
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 135
uglavnom rabile od 16. do 18. stoljeća. Uočiti takve riječi, ponovno sastaviti leksičke mreže, znači uroniti u to društveno i kulturno imaginarno koje je predmet našeg razmatranja. Istraživanje će biti još plodnije proučavamo li neprevedene, dakle neprevodive riječi jer one prenose i izražavaju apsolutnu stranu stvarnost, nepromjenljivi element drugosti: »hidalgo«, »fandango«, »sombrero«, kastanjete, mantilje, riječi su kojih hispanost francizacija ne može u potpunosti nadjačati. Time preuzimamo problematiku koju je Roland Barthes razvio za talijanskost polazeći od jednog reklamnog plakata (»Retorika slike«).11 Budući da nas zanima pisanje o drugosti, važno je obratiti pozornost na sve što omogućuje diferencijaciju (Drugi vs. Ja) ili asimilaciju (Drugi sličan Ja). U tom drugom slučaju, vidimo dobit koju određeno, u početku leksičko proučavanje može izvući iz operativnih pojmova kao što je izotopija i općenito, sve što omogućuje da prijeđemo s leksičkog niza, sa semičke osi na drugi niz, drugu os. Očito je, primjerice, da se u brojnim tekstovima i u mišljenju brojnih obrazovanih Francuza 17. i 18. stoljeća kastiljanski ponos, pretjerana ljubomora, nepobjediva lijenost i španjolska romantičnost (bliska donquijoteovskom ludilu) suprotstavljaju, točku po točku, francuskoj »slici« utemeljenoj na mjeri, suzdržanosti, radu, razumu (istinitosti, vjerodostojnosti, itd.). U proučavanom će tekstu leksička analiza obratiti pozornost na sve tragove iteracije, ponavljanja, na evidentiranje nekih pojavnica, na svaku pojavu automatizma u izboru vokabulara, osobito onog koji se tiče označavanja mjesta (strani prostor), indikatora vremena (kronološki, povijesni, aktualni ili anakronijski prikaz Drugog), leksika unutrašnjeg i vanjskog prikaza likova, izbora onomastike (simbolika imena kojima se daje prednost), ukratko, svega što na razini riječi omogućuje sustav ekvivalentnosti (u neutralnom smislu tog termina) između Drugog i Ja. Trebat će posvetiti pozornost adjektivizaciji koja omogućuje da se shvate neki postupci kvalifikacije. Jednako tako proučavat ćemo i postupke i riječi svakog procesa usporedbe koji omogućuju da razumijemo prijelaze s jednog semantičkog niza na drugi, da shvatimo kako u pisanju postoje procesi usvajanja stranih zemalja (svođenje nepoznatog na poznato, na »nacionalni« element) ili udaljavanja, egzotizacije, procesa kulturne integracije Drugog ili, naprotiv, isključivanja, marginalizacije. Zadnji element koji treba uočiti: prisutnost ili odsutnost bilješki s objašnjenjima – riječ je o više ili manje konvencionalnim definicijama stranih elemenata koji moraju biti »naturalizirani« za čitateljsku publiku. U ovoj fazi imaginarno, na koje upućuje ta slika u riječima, ili slikovni jezik, čini neku vrstu repertoara, rječnika slika: to je pojmovni i afektivni alat jednog ili više naraštaja, jedne društvene klase ili zajednički većem broju društveno-kulturnih 11 »Rhétorique de l’image«, Communications, 1964, sv. 4, str. 40-51. Usp. hrvatski prijevod: R. Barthes: »Retorika slike«, Novi prolog, 5 (1990), 17/18, str. 58-65 (prevela s engleskog Tatjana Jukić). (Op. prir.)
136 Daniel-Henri Pageaux
sastavnica. Određena će riječ ponajprije upućivati na određenu vjersku, političku, filozofsku opciju s kumulativnim i zamjenjivim djelovanjima: tko može reći koja će biti sudbina (možda književna, a zasigurno ideološka) riječi »gulag« za nekoliko desetljeća u Francuskoj i na Zapadu? Španjolsku »okrutnost«, atribut koji je prešao na razinu biti, bez razlike su rabili (ali s nijansama u povijesnoj perspektivi) protestantsko mišljenje u 16. stoljeću, »čestit čovjek« u 17., filozof i enciklopedist u 18., egzotični romantičar u 19. i antifrankist u 20. stoljeću. U ovoj je fazi imagologija aktivni pomoćnik historije ideja, ali do određene točke, s obzirom na to da se ne radi o tome da treba uočiti ideje u političkim i filozofskim skupovima i sustavima, već predodžbe u mentalnom svijetu koji možemo nazvati i imaginarno. U strogo komparatističkom području proučavanja recepcije teško da mogu bez uočavanja leksičkih elemenata potrebnih da bismo razumjeli kako se, polazeći od nekoliko riječi, oblikuje kritički diskurs o književnosti Drugog. Tim leksičkim elementima ili mrežama općenito odgovaraju prilično jednostavni procesi semantizacije: riječ često po svojoj prirodi i funkcioniranju nije daleko od stereotipa. Ona stvara jednoznačne semantičke reflekse: to je ono što smo ranije nazvali više-manje trenutnim dekodiranjem koje vrši čitateljska publika. Ali tu se radi o ključnim riječima izvornost kojih su potvrdili povijest i kulturni proces tijekom više stoljeća. U slučaju »riječi fantazama«, virtualni su sememi, ako se tako može reći, brojniji, značenjska su djelovanja složenija i ocrtavaju šira semantička polja. Naime riječ fantazam ne služi samo za izravnu, jezičnu komunikaciju; ona služi i za simboličku komunikaciju. Navest ćemo, nasumce, riječi kao što su »harem«, »odaliska«, odnosno »pustinja«, djelovanje kojih (zvano egzotizam) pridonosi oblikovanju orijentalnog »drugdje«, orijentalnog imaginarnog. Kako bismo skicirali druge putanje u imaginarnom koje nas zaokuplja, naznačimo moguća istraživanja o riječima koje su zapravo zgusnuti oblici slika o Drugom: homerski, danteovski, pikarski, faustovski, voltaireovski, kafkijanski... Riječ iz »kritičkog« vokabulara ili stereotip? Zar se dio našeg kulturnog (dakle društvenog) imaginarnog na razini svojih procesa predstavljanja i komunikacije ne koleba između streotipiziranih pojmova i stereotipa obdarenih intelektualnim (ili afektivnim) nabojem koji se može usporediti samo s nabojem koji razvija mit, mitski diskurs ili slika? Ponajprije, nećemo se iznenaditi toj mogućoj usporedbi između simboličkog jezika kakav je slika i drugog izrazito simboličkog jezika kakav je mit. Ali pričekajmo – na to ćemo se pitanje vratiti malo kasnije. Slika je, dakle, na početku svakog proučavanja, temeljni vokabular koji služi za predstavljanje i za komunikaciju. Treba, međutim, primijetiti da se leksičke analize ili tzv. analize sadržaja ograničavaju na površne opise, na nabrajanja ili primjedbe semantičke vrste koji, ma kako zanimljivi bili, moraju biti uključeni u čitanje koje vodi računa o globalnoj organizaciji teksta, od arhitekture neke sekvence do
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 137
njezina povezivanja s drugim sekvencama, od uočavanja temeljnih tema do samih struktura proučavanog teksta. Riječ je o tome da treba prijeći s inventara koji se može koristiti metodama serijalne analize (koja je, uostalom, nerazdvojna pomoćnica historije mentaliteta) za ispitivanje produkcije teksta. Proučavanje odnosa između Drugog i Ja preoblikuje se u istraživanje o »enoncijativnoj svijesti« (Ja koje govori o Drugom), da se poslužimo riječima Michela Foucaulta iz Povijesti ludila u doba klasicizma.12 Slijediti meandre pisanja tog Ja-iskazivača znači uočiti kako se, s onu stranu motiva, sekvenci, tema, lica i slika koje govore o Drugom, unutar teksta povezuju organizacijska načela, distribucijska načela (niz nekog Ja vs. niz Drugog), uočiti logičnosti i devijacije imaginarnog. Tekst, koji je više ili manje iscrpan nacrt Drugog, otkriva fantazmatični svijet onog Ja koje ga je oblikovalo, iskazalo. Ali prijelaz s riječi na polje sintagme i narativnih sekvenci pretpostavlja prihvaćanje nove metode istraživanja koja je u velikoj mjeri nadahnuta strukturalnom analizom koju je Claude Lévi-Strauss prilagodio za čitanje mitova. Čini se gotovo očitim da komparatist, pozvan da razmišlja o književnim i kulturnim razmjenama, nije mogao biti nezainteresiran za radove tog antropologa koji je u Tužnim tropima13 pisao i o putovanjima i o egzotizmu, o uspoređivanju kultura s pismom i bez pisma, te »divlje« misli i misli koja se naziva modernom. Deskriptivne metode kojima se koristio kako bi se objasnilo funkcioniranje mitova posebno su važne. Cilj te analize nazvane »strukturalnom« jest prije svega uočiti »snopove odnosa« u samoj teksturi mitova. Ta se formula može korisno primijeniti na sliku. Ali pojasnimo odmah: riječ je o hijerarhiziranim odnosima. Važno je, dakle, prije svega uočiti velike opozicije koje strukturiraju tekst (da pojednostavimo: ja-narator-izvorna kultura vs. lik-predstavljena kultura-Drugi), zatim glavne tematske jedinice što će omogućiti da se izluče, primjerice, dekorativni elementi, deskriptivne pauze i polovi magnetiziranja priče (neki strani element kojem je pisac dodijelio posebnu funkciju) kao i sve sekvence u kojima se nalaze skupljeni katalizatorski elementi slike o stranim zemljama. Prepoznat ćemo, ugrubo, postupak nazvan strukturalističkim, za koji je, ne bez razloga, rečeno da je samo novi način reorganizacije teksta; ali u prvoj fazi proučavanja neophodno je posvetiti pozornost funkcioniranju teksta. Jedna od tema proisteklih iz strukturalne antropologije kojom će se pozabaviti proučavanje slike jest analiza spacijalno-temporalnog okvira s ciljem da se razumiju narativne strategije koje se služe osima vremena i prostora. Naime, prostor i vrijeme nisu samo tvorci deskriptivne slikovitosti; njihov odnos prema sustavu 12 Histoire de la folie à l’âge classique, Pariz: Plon, 1961. Usp. srpsko izdanje: M. Fuko: Istorija ludila u doba klasicizma, prevela Jelena Stakić, Beograd: Nolit, 1980. (Op. prir.) 13 C. Lévi-Strauss: Tristes tropiques, Pariz: Plon, 1955. V. hrvatsko izdanje: Tužni tropi, preveo Srećko Đamonja, Zagreb: Zora, 1960. (Op. prir.)
138 Daniel-Henri Pageaux
likova i pripovjedaču, prema Ja koji je ponekad zamjena za pisca kao javnog čovjeka, može biti eksplikativan: ilustrativni podatak, ako je on uopće samo to, ustupa mjesto strukturirajućoj instanciji priče. Proučavat će se, dakle, svi postupci organizacije ili reorganizacije stranog prostora: modaliteti prostorne determinacije, izvorne dihotomije sanjarenja o stranom prostoru (gore vs. dolje, epifanijski mehanizmi vs. katamorfni mehanizmi), svi suprotstavljeni parovi i njihova književna transkripcija (sjever vs. jug, grad vs. selo, daleko vs. blisko...), načela podjele prostora prema opoziciji Ja vs. Drugi. Strani je prostor često obuhvaćen procesom mitifikacije: u slici o kulturi prostor, poput mitskog prostora dragog Mircei Eliadeu, nije kontinuiran niti homogen. »Mitska« misao vrednuje mjesta, neka izdvaja, druga zabranjuje, nekima dodjeljuje primarnu ulogu da budu pravi krug pripadnosti za Ja i izabrani kolektiv, dok će drugi prostorni »isječak«, nasuprot tom supstitutu harmoničnog kozmosa, igrati negativnu ulogu kaosa, proizvođača nereda (rajski prostor, locus amoenus vs. kaos, pakleni prostor). Pazit ćemo na sve što bi »vanjski« prostor moglo učiniti izomorfnim unutrašnjem prostoru (nekog lika, pripovjedačkog Ja) jer (strani) prostor može reproducirati i izraziti mentalni pejzaž. Tako se mogu uspostaviti odnosi između geografskog prostora i psihičkog prostora, barem na metaforičkom planu. Preciznije: nastojat ćemo prodrijeti u načela rasporeda prostornih elemenata, pronaći mjesta veće vrijednosti (prag, granica, pukotina, izbočina...), područja kojima su dane pozitivne ili negativne vrijednosti, sve što omogućuje simbolizaciju prostora (ono što bi neki nazvali »sakralizacijom« prostora). Imagologija tako vodi generalizirajućoj i diferencijalnoj topologiji. Ono što smo upravo predložili za proučavanje stranog prostora vrijedi, naravno, i za proučavanje vremena. Nije nevažno u prvi mah zabilježiti točne kronološke pokazatelje, povijesne datume koje nam nudi tekst i koji nam omogućuju da smjestimo strane zemlje o kojima je riječ. Ali još ćemo više paziti na sve što se može pojaviti kao mitifikacija povijesnog i eventualno narativnog vremena. Stereotipi su, ako postoje, prisutni da bi tekstu dali akronijsko značenje koje je iznimno važno. Jednako tako, promatrat ćemo svako kretanje koje teži vraćanju u Povijest: tako će izići na vidjelo vrlo česte opozicije između linearnog, ireverzibilnog, nerepetitivnog, progresivnog vremena tzv. političke povijesti te reverzibilnog i cikličkog vremena slike. Nerijetko se može ustvrditi da je predodžba o stranim zemljama srodna nekoj vrsti mitskog vremena, izvan jasnih granica: to je »in illo tempore« svojstven mitu ili zlatnom dobu, euforičkoj slici o stranim zemljama. Opozicija euforička organizacija vs. disforička organizacija temeljna je opozicija kako za vrijeme tako i za prostor. U određivanju organizacijskih i hijerarhijskih načela imagološkog teksta obratit ćemo pozornost na sve što čini crtu razdvajanja između Ja i Drugog, dakle, na
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 139
moguću crtu razdvajanja koja prolazi sustavom odnosa među likovima. Nakon morfološke karakterizacije (elementi u kojima su zgusnuti iskazi o drugosti, osobine, geste, govor, odjeća, itd.), uočit ćemo elemente koji su prije instinktivne nego racionalne prirode, moguće a priori, koji upravljaju stvaranjem slike o Drugom, te elemente koji nadilaze jednostavno određenje Drugog i kojima je stoga dano posebno značenje u funkcioniranju teksta. Uočit ćemo određene odnose koji su osobito zanimljivi za proučavanje drugosti: izbor muških i ženskih likova s obzirom na njihovu pripadnost stranoj kulturi (tipičan je slučaj u francuskoj književnosti »avantura« Francuza sa Španjolkom, a nikad obrnuto). Općenito uzevši, pokušat ćemo rasvijetliti sustav razlikovnih oznaka koji omogućuje oblikovanje drugosti pomoću opozicijskih parova koji će spojiti prirodu i kulturu: divljak vs. civiliziran, barbar vs. kulturan, čovjek vs. životinja (animalizirano ljudsko biće), muškarac vs. žena, odrasla osoba vs. dijete (Ja je odrasla osoba, Drugi je dijete), biti superioran vs. biti inferioran... Nakon prostorno-vremenskog okvira, tijelo Drugog, sustav vrijednosti Drugog, manifestacije njegove kulture u antropološkom smislu (religija, kuhinja, odijevanje, glazba, itd.) čine treći i posljednji sektor na kojem se snažno potvrđuju hijerarhizirani odnosi. Upravo nas kulturna antropologija upućuje na to da imagološki tekst privremeno promatramo kao svjedočanstvo, dokument o stranim zemljama: potrebno je shvatiti kako se piše tekst, što je istovremeno i deskriptivni i kognitivni proces: što je rečeno – ili što je prešućeno – o kulturi Drugog. Tko se god zanimao za iberski imaginarij, zna u kojoj mjeri prostor za stanovanje i kuhinja čine važne elemente u slici o Španjolskoj. U tom, ali i u drugim slučajevima, pazit ćemo da ne zaboravimo moguću ulogu i važnost književnih modela (pikarska književnost, Don Quijote). Imperativ koji je prvo određen kao informativni preoblikuje se u estetski i književni: kako uključiti neki strani književni model. U toj se fazi pažnja ne usmjerava na razinu struktura već na druge razine teksta. U pitanju su kulturna načela produkcije teksta. Sa strukturalnog tipa čitanja prešli smo na drugu analizu koja se s pravom može pozivati na semiologiju. Slika više nije niz hijererhiziranih odnosa unutar teksta; ona je više ili manje zaokružena ilustracija »dijaloga« među dvjema kulturama putem postavljanja na scenu stranih zemalja, što ujedno predstavlja estetsko i kulturno oblikovanje: sliku-scenarij. Na planu metode, prijelaz s analize antropološkog tipa na istraživanje nadahnuto semiološkim polazištima u velikoj je mjeri olakšan zahvaljujući primjeru koji je Roland Barthes dao u Mitologijama i u Elementima semiologije, ali i u tekstu poput Carstva znakova, koji je u tom pogledu model imagološkog istraživanja o stranom prostoru, u ovom slučaju o Japanu.14 Ali dok je semiologija na koju 14 Mythologies, Pariz: Éditions du Seuil, 1957; Eléments de sémiologie, Communications, 1964, sv. 4, 91-135 (usp. i srpski prijevod: Elementi semiologije, u: R. Bart: Književnost, mitologija, semio-
140 Daniel-Henri Pageaux
se pozivamo disciplina koja proučava život znakova unutar društvenog života ili, šire, proučavanje procesa komunikacije, upravo nam poduka historije – nova historija usredotočena na život ljudi u njegovoj potpunosti i njegovim najsloženijim manifestacijama – omogućuje da izvedemo prelazak na treću i posljednju fazu proučavanja slike. Nakon pregleda latentnih značenja teksta (leksička mreža), nakon razjašnjavanja uvjeta iskazivanja predodžbe o Drugom, došao je trenutak da protumačimo rezultate tog dvostrukog čitanja. Taj, moglo bi se reći, hermeneutički trenutak koji su književne studije stricto sensu tako često odbacivale (rastavlja se na dijelove kako bi se vidjelo kako »to« govori i na tome se ostaje) obavezan je trenutak čitanja teksta i slike. Kako bi oblikovao »sliku« o stranim zemljama, pisac – znamo – nije kopirao stvarnost: izabrao je određeni broj osobina, elemenata koje smatra pertinentnima za »svoje« prikazivanje stranih zemalja. Pokazali smo mehanizme tog izbora. Preostaje nam (ako tako možemo reći) da proučimo društveno i kulturno (a ne više tekstno) značenje tih elemenata i same razloge zbog kojih su izbori načinjeni. Važno je rezultate leksičke i strukturalne analize usporediti s podacima koje nam daje Povijest, s informacijama dvostruke prirode (politički, ekonomski, diplomatski podaci o danom trenutku te silnice koje upravljaju kulturom u tom trenutku). Riječ je o tome da treba vidjeti podudara li se književni tekst ili ne s nekom društvenom i kulturnom situacijom; vidjeti također na koju kulturnu, ideološku tradiciju tekst odgovara (otuda neizbježna veza između književnosti i historije ili prije između tekstne produkcije i povijesnog procesa); vidjeti u kojem se polju znanja i moći proučavani tekst smješta i kojem se društveno-kulturnom sektoru može ponajprije obraćati. Ukratko, kako se međusobno povezuju književna predodžba o stranim zemljama i tzv. »promatrajuća« kultura. Bilo bi krivo vjerovati da je jednostavno riječ o mehaničkom sučeljavanju teksta i njegova »konteksta«. Da bismo razumjeli kako je izabrana svaka sastavnica kulturne slike i kako je postala elementom teksta i kulturnom referencom za čitateljsku publiku, potrebno je »izići« iz teksta i usporediti ga s objašnjenjima koja nam daju povjesničari. Razumijevanje funkcije nekog imagološkog teksta (a ne više njegova funkcioniranja) ide »obilaznim putem« – preko Historije, osobito historije mentaliteta. Kada Michel Vovelle definira tu granu Historije kao »proučavanje posredovanja i dijalektičkog odnosa između objektivnih uvjeta života ljudi i načina na koji ga oni opisuju i čak na koji ga žive«, postaje jasno u kojoj nam mjeri taj obilazni put može pojasniti probleme. Georges Duby sa svoje strane pokazuje važnost zanimanja za »mentalne predodžbe« kada postavlja ovu radnu hipotezu: »Mišljenje logija, preveo Ivan Čolović, Beograd: Nolit, 1971, str. 281-354); L’Empire des signes, Pariz: Flammarion, 1970 (hrvatsko izdanje: R. Barthes: Carstvo znakova, prevela Ksenija Jančin, Zagreb: August Cesarec, 1989). (Op. prir.)
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 141
koje pojedinci i grupe imaju o svom položaju i ponašanje koje to mišljenje diktira nisu neposredno određeni stvarnošću njihova ekonomskog položaja, već slikom koju o njemu stvaraju i koja nikada nije vjerna već je uvijek iskrivljena djelovanjem složenog skupa mentalnih predodžbi«. Osobita »predodžba« kao što je slika o stranim zemljama srodna je toj složenoj problematici koja obvezuje istraživača da razmisli o vezama koje postoje među mnogobrojnim podacima iz povijesti. Ipak, ne radi se o tome da trebaju zaboraviti specifičnost predodžbe koja i dalje ostaje »književna«. Polazeći od riječi i hijerarhiziranih odnosa, slika će se razviti u teme, sekvence, prizore u dvostrukom – narativnom i dramaturškom – smislu tog pojma. Scenarij će biti sastavni dio teksta i može se pobrkati s cjelokupnošću proučavanog teksta. Uzmimo jednostavan slučaj kad scenarij nastoji biti programirani slijed narativnih sekvenci, obaveznih sekvenci koje publika prepoznaje ukoliko su se prenošene slike u promatrajućoj kulturi složile na stabilan, stalan način i ukoliko su, kako kažu sociolozi, socijalizirane. Za veliki broj putnika, esejista, romanopisaca, »govoriti« o Španjolskoj, pisati o Španjolskoj vrlo je dugo značilo da treba obavezno, programatski, redati sekvence o bijednom svratištu, lošoj kuhinji, drumskim razbojnicima, itd. U tome možda prepoznajemo i početak Mériméeove novele Carmen, teksta koji će biti osnova za knjižicu koja će poslužiti za propagiranje jednog društvenog i kulturnog tipa, bolje rečeno pravog mita o fatalnoj ženi. Kao što vidimo, nema nikakva procjepa između stereotipa i mita jer stereotip stavljen u priču, slike, scenarij može biti početak mita. Nije nevažno primijetiti da upotrijebljena riječ – »scenarij« – ustvari upućuje na jedan od elemenata definicije mita: nema mita bez sekvenci priče koju treba ispričati. Prisjetimo se ostalih triju osobina mita koje smo predložili i koje mu daju potpunu kulturnu dimenziju: mit je znanje, autoritet; mit je priča grupe; mit je etička priča koja nastoji dati koherentnost grupi koja ga je proizvela i kojoj se obraća. Svaki element te definicije doista može poslužiti za karakterizaciju određenih slika kada one za pisca, grupu ili cijeli kolektiv dobivaju eksplikativnu, normativnu i etičku vrijednost u određenim povijesnim i kulturnim uvjetima. Don Quijote protiv vjetrenjača, »Promatra te crno oko«, siromašni i ponositi vitez – sve su to stereotipi koji služe definiciji, hijerarhizaciji i širenju španjolskog prostora predstavljenog u francuskoj kulturi (a i u drugim kulturama). Ali ti zapamćeni, pohranjeni elementi sposobni su preobratiti se u oglednu priču, u etičku vrijednost koja okuplja skup eksplikativnih vrijednosti: Darežljiva luda (to će za Dostojevskog biti temeljni element Idiota), Femme fatale, Strast do smrti, ili Montherlantov Maître de Santiago... Riječi, snopovi odnosa i scenarij bili su predmetom pravog psihološkog ulaganja. Ali imaginarno ne prisvaja bilo koju priču, bilo koji scenarij. Riječ je o
142 Daniel-Henri Pageaux
kulturnim referencama, o autoritetima, bilo za pisca koji ih bira (eksplikativna vrijednost koja zapamćenu sliku čini osobnim, odnosno opsjedajućim mitom), bilo za grupu (priče koje se zbog kulturnih i povijesnih konvencija u svakom trenutku mogu reaktualizirati, reaktivirati). Slika kao mogući dvojnik mita: uspoređivanje nas ne treba iznenaditi jer smo usporedili simbolički jezik, mitski jezik i imagološki jezik. Slika, poput mita, može imati sposobnost pričanja, reaktualizacije neke priče koja može postati ogledna. Nije li slika, poput mita kako ga definira Marcel Détienne, mjesto na kojem se vodi bitka između pamćenja i zaborava? Imaginarno koje otkrivamo mjesto je na kojem pobjeđuje intertekstualnost jer je ono mjesto pohranjivanja i mogućih reaktualizacija komadića, sekvenci i cijelih dijelova tekstova koji su došli ili nisu došli iz stranih zemalja. Ali intertekstualnost o kojoj govorimo i koja teško da vodi do unutarnjeg funkcioniranja teksta, poziva nas da shvatimo kako i zašto je neki tekst mogao za drugog postati osobitim kulturnim predmetom, sredstvom simboličke komunikacije. Na ta dva pitanja samo je kulturna historija sposobna dati odgovore. Konačno se trebamo uvjeriti u sljedeću očitost: imagološki tekst služi nečemu u društvu i za društvo čiji je trenutni i parcelirani izraz. Naime slika o Drugome služi nam da drugačije pišemo, mislimo, sanjamo. Drugim riječima, unutar nekog društva i kulture koje promatramo kao sistematična polja, pisac piše, bira što će reći o Drugom, ponekad u potpunom proturječju s trenutnom političkom stvarnošću: sanjarenje o Drugom postaje stalno simboličko ulaganje. Ako na individualnom planu pisanje o Drugom može voditi autodefiniranju, i na kolektivnom planu govorenje o Drugom može poslužiti za oslobađanje od prisila i za kompenzacije, opravdati iskrivljene slike ili fantazme nekog društva. Ta »upotreba« Drugog, ta društvena i kulturna funkcija slike, predodžbe o Drugom čini se prilično udaljenom od plodne trgovine književnim idejama, »dijalozima« i književnim »razmjenama« koje su činile osobito bogato polje za komparatistička proučavanja. Što u perspektivi koju su otvorile međunarodne književne razmjene učiniti s negativnim slikama, s neprijateljskim odnosima s Drugim? Doista, u velikom broju slučajeva razmjena o kojoj je riječ je unilateralna: ona je stvar određenog pojedinca, grupe koja se okreće prema stranim zemljama ne pitajući ni za kakvu recipročnost, povratno djelovanje, zajedničke sklonosti. I u svim tim slučajevima, međutim, postoji »slika«, predodžba o Drugom: Drugi nije samo »promatran«, već je prisiljen šutjeti. Važno je, dakle, unutar same kulturne povijesti koju istražujemo razlikovati unilateralne i bilateralne razmjene, jednosmjerne i recipročne razmjene. To nas razlikovanje vodi do izdvajanja nekoliko temeljnih stavova koji određuju predodžbu o Drugom. Prvi slučaj: stranu kulturnu stvarnost pisac ili grupa smatraju potpuno superiornom »nacionalnoj«, izvornoj kulturi. Ta superiornost odnosi se na cijelu stranu
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 143
kulturu ili na neki njezin dio. To na planu izvorne, promatrajuće kulture ima za posljedicu da je pisac ili grupa smatraju inferiornom. Pozitivnom vrednovanju stranih zemalja odgovara podcjenjivačko viđenje izvorne kulture. U tom je slučaju riječ o »maniji« pisca ili grupe, a predodžba o stranim zemljama prije proizlazi iz »iskrivljene slike« nego iz slike. Anglomanija francuskih filozofa uglavnom se objašnjava sviješću o nedostatku u izvornoj kulturi (sloboda, tolerancija) i pretjerivanjem u vrednovanju strane kulture (engleske) koja u njihovim očima ima te vrijednosti. Isti je slučaj s rusomanijom (jednostrano vrednovanje Petra Velikog i Katarine II) koja u Francuskoj vodi, kao što je dobro pokazao Albert Lortholary, prema pravoj »iskrivljenoj slici« o Rusiji. Hispanomaniju nekih romantičara (i francuskih, među ostalima) treba usporediti s drugim bjegovima u vremenu i prostoru, s drugim iskrivljenim slikama (o Italiji, Orijentu) koje nam istovremeno otkrivaju novu sentimentalnu geografiju (primjerice, u odnosu na razdoblje prosvjetiteljstva) i mal du siècle koji tek treba definirati. Montherlantova »iskrivljena slika« o iberskom svijetu (i njegova iskrivljena slika o Rimu) moraju se sagledati iz perspektive njegova prezira prema svakom modernom, demokratskom obliku života. Ona se na književnom, osobnom i ontološkom planu poklapa s »iskrivljenom slikom« o aristokraciji koja će svoje opravdanje naći kako u tauromahijskom idealu tako i u kastiljanskoj ili rimskoj vrlini. Drugi slučaj, obrnut od prvog: strana kulturna stvarnost drži se inferiornom i negativnom u odnosu prema izvornoj kulturi: riječ je o »fobiji« i taj stav zauzvrat razvija pozitivno vrednovanje, »iskrivljenu sliku« cjeline ili dijela izvorne kulture. Francuska germanofobija na kraju 19. stoljeća ima za posljedicu iskrivljenu sliku o romanskoj kulturi koja se u potpunosti suprotstavlja germanskom barbarstvu. Inferiornost je, međutim, stvarna, povijesna, ali superiornosti Sjevera bit će suprotstavljena »moralna« superiornost Juga, romanskih naroda. U tom slučaju, kao i u prethodnom, riječ je o lažnim »odnosima«, lažnim »razmjenama«. Strani je prostor mjesto prepoznavanja, a ne poznavanja. Treći slučaj: strana kulturna stvarnost smatra se pozitivnom i ima svoje mjesto u promatrajućoj kulturi, kulturi koja je prihvaća i koja i sebe smatra pozitivnom. To uzajamno poštovanje i dvostruko priznato pozitivno vrednovanje imaju jedno ime: »filija«. Filija je jedini slučaj stvarne, bilateralne razmjene. Dok je »manija« živjela samo od posudbi (iz stranih se zemalja uvoze ideje ili odjeća, kao što je slučaj s »dendizmom«, slikovitom varijantom anglomanije u Francuskoj), »filija« razvija procese vrednovanja i ponovnog tumačenja stranih zemalja. Gruboj akulturaciji koju pretpostavlja »manija« suprotstavlja se razmjena, dijalog sa sebi ravnopravnim Drugim. Dok »fobija« pretpostavlja simboličku smrt Drugog, »filija« nastoji nametnuti težak i zahtjevan put koji ide preko prihvaćanja Drugog. Drugi koji živi pokraj Ja, ni superioran, ni inferioran, čak ni različit (»iskrivljene slike«
144 Daniel-Henri Pageaux
o egzotičnoj razlici ili alibi za marginalnu »različitost« kako više o sebi ne bismo razmišljali kao o originalnom Ja!), jednostavno – Drugi prihvaćen kao Drugi. Nema sumnje da se u brojnim studijama, komparatističkim ili nekomparatističkim, zaziva »filija«, dok se, međutim, na dubljoj razini jednostavno radi o »maniji«: uvijek je jednostavnije uvesti, prihvatiti strane ideje i misli nego o njima dublje promisliti i usvojiti ih. Ali filija pretpostavlja i stalnu želju za povlaštenim dijalogom, želju koja se ponekad može objasniti brigom za ponovno uspostavljanje ravnoteže koju su fobije ili manije narušile. Germanofilija Romaina Rollanda (koju su mu toliko zamjerali) objašnjava se i željom da se izbrišu prenagljeni, brzopleti sudovi puni mržnje o njemačkoj kulturi. Španjolski kritičar Azorin je frankofil u onoj mjeri u kojoj je važno rehabilitirati (francusku) kulturu koja je tijekom desetljeća galofobije izgubila ugled. Preostao je četvrti i zadnji slučaj, u kojem je fenomen razmjena i dijaloga dokinut kako bi napravio mjesta novom skupu koji teži unifikaciji. Ta je pojava naročito vidljiva u pokretima koji nastoje ponovno uspostaviti izgubljene cjeline ili razviti nove sustave: u panlatinizmu, pangermanizmu, panslavizmu, ali i u kozmopolitizmu i internacionalizmu svih boja. Mnoštvo razmjena tu je proglašeno i ustanovljeno kao načelo, ali unutar uređenog skupa. Kozmopolitizam brojnih francuskih književnika 18. i 19. stoljeća pretpostavlja da taj prostor ipak na svjetskoj razini ima neki centar, a to je Pariz. Panlatinizam pretpostavlja mnoštvo pozitivnih razmjena, ali među latinskim sestrama: nismo sigurni da je taj osobiti vid razmjena najzanimljiviji za povjesničara ili za literata. Bilo bi se bolje pitati o odnosima koji teže unilateralnosti i o prekidima koji se ocrtavaju između novih skupova (panlatinizam vs. pangermanizam, južnoamerički panlatinizam vs. sjeverna Amerika, panlatinizam ili »jenkifobija«, da preuzmemo izraz iz 19. stoljeća. Pangermanizam ili pak slavenofobija, antisemitizam?). Manije, fobije i filije čine najizrazitije manifestacije tumačenja stranih zemalja, čitanja Drugog, i to na jasan, trajan i stalan način. One čine temeljne stavove koji unutar teksta ili kulturnog skupa mogu rasvijetliti izbore, sklonosti, odbacivanja, sama načela ideološkog izbora koje svaka predodžba o Drugom pretpostavlja. Prihvatimo li da se svaka kultura određuje i suprotstavljajući se i uspoređujući se s drugima, predodžba o Drugom (književna ili ne) istovremeno postaje neodvojiva od kulture te elementarni oblik iznimno prisutne i društveno značajne pojave: sanjarenja o Drugom. Osobite konkrecije kao što su slike o stranim zemljama čine to društveno imaginarno koje je od početka postavljeno kao polje imagološkog istraživanja. Tako utvrđeno imaginarno očito je povezano s Poviješću u događajnom, političkom, društvenom smislu. Važne pojave kao što su »vjekovni neprijatelj«, kolonijalizam i njegove ideološke i kulturne posljedice (rasizam, umjetnički i književni egzotizam) ne mogu a da se snažno ne umiješaju u oblikovanje slika i u
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 145
sam sadržaj društvenog imaginarnog u danom povijesnom trenutku. Jasno je da je imaginarno o kojem govorimo duboko povezano s prošlošću i budućnošću nekog društva, nekog kolektiva. Ali kao što slika nije obična, više ili manje izmijenjena reprodukcija neke »stvarnosti«, tako ni imaginarno kojim se bavimo ne može biti zamjena za političku, ekonomsku i diplomatsku historiju: ono u određenoj mjeri ima svoju vlastitu povijest, ritam, načela i zakone. Primjerice, vlastiti ritam: ne možemo zaboraviti u kojoj je mjeri slika ponekad »anakrona« u odnosu prema političkom događaju. Važno je razumjeti koju društvenu funkciju taj anakronizam može imati, koja je funkcija tekstova koji primjerice usred 20. stoljeća nastavljaju koristiti sliku o Španjolskoj iz zlatnog doba, »točnije, o Španjolskoj na kraju 16. stoljeća, osim ako nije riječ o početku 17. stoljeća«, da se poslužimo šaljivom Claudelovom didaskalijom na početku Le Soulier de satin. Vlastita načela i zakoni: sliku o Drugom nazvali smo »sanjarijom«, a ta riječ zaslužuje nekoliko završnih određenja. Riječ »sanjarija« treba shvatiti u onom značenju koje joj dodjeljuje poetika. Sanjarenje o Drugom, kao i svaki poetski jezik, dijelom počiva na dvama važnim načelima simbolizacije – metafori i metonimiji. Postupci simbolizacije također su, vidjeli smo, postupci pisanja, karakterizacije, klasifikacije, usporedbe; postupci koji bi mogli upućivati na mentalne pojave koje možemo uočiti u snu (sažimanje i premještanje), ali i u jezičnim redistribucijama koje služe za pisanje o Drugom: postupci transpozicije ili metaforizacije, neophodni postupci supstitucije kao što su pisanje, opisivanje i izražavanje Drugog. Došli smo do krajnje točke našeg »književnog« puta: u pojedinačnim tekstovima imagologija može usvojiti načela poetike kakvom je smatra Roman Jakobson. Proučavanje (tekstnog) funkcioniranja nekog imaginarnog zbog toga će biti samo detaljnije i strože. Ali naglasili smo osobitu prirodu imagološkog teksta i slike: simbolički način komunikacije. Nije, dakle, dovoljno proučiti prenošenje slike u tekst; trebat će također razumjeti uključivanje slike u imaginarno: u toj formuli nema ničeg tautološkog. Budući da je kulturna predodžba, slika o Drugom nikada neće biti sasvim autoreferencijalna (kao što to može biti poetska slika), upravo zbog više ili manje programiranog karaktera te slike o kulturi, zbog hijerarhija i odmaka koji je izražavaju i sačinjavaju, zbog temeljnih mentalnih stavova koji njome upravljaju. Ako kulturna slika nastoji biti simbol, a kulturni imaginarij neka vrsta simboličkog jezika, precizirajmo odmah da je njezino značenje uvijek više ili manje konvencionalno, odnosno u konačnici zajamčeno ne samo iskazom koji je izražava, već i društvenim i kulturnim kodom, zadnjom sastavnicom tog imaginarnog, koja opravdava i jamči njezino cirkuliranje i valjanost. Upravo taj društveni i kulturni kod sprečava da o imaginarnom razmišljamo izvan Povijesti i izvan društvenog okvira koji on izražava i na koji upućuje. A
146 Daniel-Henri Pageaux
povjesničari nas i ovdje tjeraju da mislimo na složene »artikulacije« koje postoje između ideološkog (skup vrijednosti i normi koje smo maloprije nazvali društvenim i kulturnim kodom) i imaginarnog. Kad je riječ o tom problemu, Jacques Le Goff, komentirajući divnu knjigu Georgesa Dubyja Tri reda ili imaginarij feudalizma,15 jasno razdvaja »konceptualne«, »mentalne sheme«, »oblikovane izvan analiziranog teksta« i ono što proizlazi iz ideologije, te imaginarno koje je bliže književnom istraživanju u pravom smislu riječi. Jacques Le Goff razlikuje, s jedne strane, predodžbu (kao trofunkcionalnu shemu) koja je »konceptualna predodžba«, »odnosno istovremeno je izraz strukture društva i alatka izrađena da bi se o društvu razmišljalo i da bi ju se nametalo u korist onih koji su njome ovladali« i, s druge strane, »imaginarno« koje bi bilo »rezervirano za simbole koji su pravi likovi imaginacijskih djela u pravom smislu riječi«. Budimo jasniji: »Kada shema triju redova uđe u imaginarno, ona napušta koncept u korist simboličkih predmeta.« Taj zadnji »obilazni put« preko Povijesti omogućuje nam da bolje razlikujemo ono što pripada djelokrugu historije ideja (riječ draga komparativnoj književnosti) i ono što se tiče posebno imagologije. Omogućuje da bolje razumijemo veličinu i raznolikost istraživanja koje u promjenljivom opsegu proizlaze iz »povjesničarskog« proučavanja ideja i proučavanja izraza sanjarije o Drugom koje je više »književno«. Spomenimo prvo tradicionalna proučavanja u komparativnoj književnosti koja su srodna problematici slike: literatura o putovanjima, književna tipologija (što, primjerice, ilustrira teza Simona Jeunea), estetika recepcije (koja se nekoć još nazivala i sudbinom, djelovanjem, odnosno kulturnom poviješću nekih prijevoda). Tu se na različitim razinama susrećemo sa »slikama« o kulturi stranih zemalja. Uzmemo li kao primjer putovanje, morat ćemo razlikovati ono što proizlazi iz osobnog zapažanja putnika i ono što proizlazi iz kulturne mode. U putopisu je putopisac tvorac priče, povlašteni predmet priče, organizator priče i svoj vlastiti redatelj. On je pripovjedač, akter, eksperimentator i predmet eksperimenta, memoarist vlastitih djela i postupaka, junak vlastite priče o stranoj sceni koje je on povlašteni analitičar, kroničar i topograf. On je u prvom redu uvjeren, zato što je putnik, da je jedinstven svjedok. No putovanje nije samo premještanje u geografskom prostoru ili povijesnom vremenu; ono je također i premještanje u kulturi, onoj koja promatra. Strane zemlje »vidimo« samo uz pomoć alata koje smo ponijeli u svojoj (kulturnoj) prtljazi. Ne postoje riječi (opet one) koje putnik nije posudio kako bi govorio o prijeđenom prostoru i preoblikovao ga u »pejzaž«. Ne postoje ni upotrijebljena sredstava komunikacije koja se ne upleću u »viđenje« 15 Georges Duby: Les trois ordres ou l’imaginaire du féodalisme, Pariz: Gallimard, 1978. Usp. hrvatsko izdanje: Tri reda ili imaginarij feudalizma, prevele Olga Škarić i Nataša Desnica-Žerjavić, Zagreb: Golden marketing – Tehnička knjiga, 2007.
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 147
koje putnik ima o zemlji koju je proputovao: prostor se zapisuje na razne načine, ovisno o tome jesmo li na leđima konja, u odjeljku vlaka, za volanom automobila ili hodamo s naprtnjačom na leđima i cvijetom u zubima. Ne postoje ni itinerari koje su po pravilima zacrtali putevi ekonomije, diplomacije, kulturne mode koji putnika ne prisiljavaju da radije ide prema određenom stranom prostoru (Italija za Engleze koji dolaze na »veliko putovanje«, Grand Tour; dolina Rajne za romantičare; mnogostruki Orijenti postromantičara i dekadenata). S književnog smo putopisa prešli na pravu kulturnu historiju putovanja, kao kulturni i antropološki običaj, koju tek treba napisati. Nismo sigurni da se sasvim mlada »estetika recepcije« može zadovoljiti samo proučavanjem »estetskih« sudova i obzora očekivanja (Erwartungshorizont) koji se temelji isključivo na estetskim i unutarknjiževnim normama. Kritička recepcija stranih djela može se u potpunosti shvatiti samo u sklopu proučavanja posvećenog sustavima predodžbi o stranim zemljama, koji su potvrđeni u danom povijesnom trenutku u »primateljskoj«, »promatrajućoj« kulturi. Kritički govor o stranim djelima, koji je polimorfan, općenito se može izjednačiti s jednom »slikom«, između ostalih, o stranim zemljama; on je jedan od načina zahvaćanja u stranu kulturu. Prijevod nekog stranog teksta (često popraćen predgovorom s objašnjenima i bilješkama); ilustracija teksta (Daumierovo »ponovno viđenje« Božanstvene komedije ili Don Quijotea); eseji i kritički članci o stranim književnostima u časopisima i tisku; kazališna uprizorenja, izložbe; putopisi koji često sadrže cijele sekvence o književnosti zemlje u kojoj posjetitelj boravi; ponovno čitanje kulture Drugog posredovanjem fikcije čini šest jasno razgraničenih, ali ne različitih, razina iste pojave: recepcije i predstavljanja Drugog. Jasno je da se u komparatističkom proučavanju ne mogu izostaviti proučavanja društvenih i kulturnih uvjeta u kojima se ta recepcija događa. U slučaju prevođenja i točnog mjesta strane književnosti, koja je prevedena a potom uključena u novi književni i kulturni skup, razmišljanja Itamara Even-Zohara i Joséa Lamberta i operativna upotreba pojma polisistema idu u smjeru boljeg razumijevanja veza i odnosa koji mogu postojati između strane i prevedene književnosti unutar istog skupa, istog kulturnog sistema. Nismo sigurni da ono što uobičajeno držimo unificiranim kulturnim prostorom doista jest homogen prostor. Bilo da se radi o »regionalnoj« ili o kolonijalnoj književnosti, primjećujemo da unifikacijski sustav (kultura centra koja kontrolira periferijske kulture) upućuje na problematiku slike o Drugom. Slika je u osnovi razmišljanje o »diferencijalnim odmacima« (riječ posuđena iz Race et histoire Claudea Lévi-Straussa) i zato može i mora imati udio u problematici koja je podjednako politička i estetska. Gaskonjac iz Francuske u doba Henrija IV. i iz Molièreovih komedija, Bretonci iz romana, pjesama ili stripova također su »strani« tipovi koji mogu i moraju rasvijetliti »francusku« književnost i kulturu. Riječ je
148 Daniel-Henri Pageaux
o »intranacionalnim« istraživanjima, o »unutrašnjoj« komparatistici koja se tek stidljivo pojavljuje. Kolonijalna književnost vodi nas u interkontinentalnu ili intrakontinentalnu komparatistiku. Naime ne radi se samo o tome da popisujemo (dobro poznate) stereotipe o »dobrom Crncu«, »pokvarenom Arapinu« i »nerazumljivom Azijatu«. Potrebno je i razumjeti kako su slike o hispanskoj kulturi dugotrajno opterećivale cijelu prošlostoljetnu hispanoameričku književnost, upravo zbog postojanja i valjanosti određenih kulturnih predodžbi o nekadašnjoj metropoli. Potrebno je razumjeti stanja kulturne ovisnosti koja su Francusku (París de Francia!) učinila aktivnim modelom za Južnu Ameriku, uključujući i Brazil. Potrebno je napokon shvatiti kako ovisne književnosti koje dobivaju status »novih« »pomaljajućih« (»dekoloniziranih«?) književnosti još uvijek prenose predodžbe nekadašnje dominantne kulture i klišeje nekadašnjeg kolonizatora. Današnja imagologija za kontinent poput Afrike ne nudi književni već kulturni i antropološki program proučavanja novog »crnog« imaginarnog u kojem kruže nataložene slike kolonizacije, kulturni modeli koji još nisu nestali, novi oblici izraza koji ponovno osvajaju prostor i vrijeme, te dvije ne književne, već ljudske datosti koje je politička i kulturna kolonizacija zaplijenila. Idemo li predaleko u ispitivanju područja imagologije? Bilo bi iznenađujuće da u pitanjima u koja je upleten Identitet ne bude prisutna problematika slike o Drugom. Svaka književnost koja razmišlja, čak i pomoću fikcije, o temeljima identiteta, prenosi, da bi se izgradila kao i da bi govorila o sebi, slike o Drugom. Ogledajuće se pretvara u ogledano. Američke književnosti, bilo da je riječ o Kanadi, Sjedinjenim Državama, hispanskoj Americi ili Brazilu, pri čemu ne smijemo zaboraviti karipsko područje, koje je poseban slučaj lingvističkog i kulturnog miješanja, zainteresirane su, više ili manje izravno, za problem Identiteta (odnos prema Europi ili intrakontinentalni odnosi). Knjiga Northropa Fryea The Bush Garden: Essays on the Canadian Imagination16 proučava taj osjetljivi problem pomoću različitih primjera. Antropološki radovi poput onih Gilberte Freyer ili poticajni eseji poput provokativnog Canibalismo amoroso17 Affonsa de Sant’Anne pokazuju da je istraživanje brazilskog identiteta stalno i složeno upravo zbog fizičke i kulturne prisutnosti Drugog (Crnca ili Indijanca) koja je postala aktivna kulturna sastavnica i temeljni element »nacionalnog« imaginarnog. U španjolskoj Americi identitet je problematičan počevši od trenutka kada ju je Europa »izumila«, kako se sentencijski izrazio Edmundo O’Gorman u La Invención de América;18 kada su je osvajači vidjeli i zapisali pomoću svojih lektira (srednjovjekovnih mitova i 16 Toronto: Anansi, 1971. (Op. prir.) 17 São Paulo: Brasiliense, 1984. (Op. prir.) 18 Mexico City: Fondo de Cultura Económica, 1958. (Op. prir.)
Od kulturnog imaginarija do imaginarnog 149
viteških knjiga, kako je u svom klasiku Los libros del conquistador19 pokazao Irving Leonard). Ispitivanje o identitetu ostaje temeljno zanimanje criolla, kao što je pokazao meksički filozof Leopoldo Zea, a potraga za identitetom vezuje se uz postojanje svijesti o »kulturnom« prostoru i vremenu; ili u dubljem smislu, uz uvijek problematično zaposjedanje prostora i vremena. Da bismo se u to uvjerili, dovoljno je pročitati esej Labirint samoće Octavia Paza ili Sto godina samoće Gabriela Garcíe Márqueza. Kao polimorfni izraz niza političkih, ekonomskih i lingvističkih kolonizacija, karipsko područje određuje razmišljanje o Identitetu i svim onim Drugima koji su krstarili njegovim vodama kao svoj prioritet: romani Aleja Carpentiera, eseji Roberta Fernádeza Retamara, Edouarda Glissanta, Renéa Despestrea ili Rogera Toumsona tu su kako bi pokazali u kojoj se mjeri osjetljiv i bolan problem autopredodžbe i heteropredodžbe čini temeljnim problemom kulture u stanju neprestanog propitivanja. Kad je u pitanju sjevernoamerički prostor, problemi koji su podjednako stari i opsjedajući poput problema »granice« ili novi problemi kao što je književnost španjolskog govornog izraza (literatura chicana, latinos) jasno pokazuju da pitanje identiteta ide i putem razmišljanja o prisutnosti i statusu Drugoga na heterogenom kulturnom prostoru. Imagologija bi se, dakle, mogla oblikovati kao prvi borbeni red discipline kakva je komparativna književnost, koja svojom otvorenošću prema stranim kulturama i raznolikošću problematike i metoda može u potpunosti postati »znanost o čovjeku«. »Sve znanosti o čovjeku (...) jedna drugu kontaminiraju. One govore isti jezik ili ga mogu govoriti«. To je tvrdio Fernand Braudel u Zapisima o historiji.20 Pitanje je postavljeno: ima li komparativna književnost ambiciju, upravo zbog određenih područja svog istraživanja, biti »humanistička znanost« a da ipak ne niječe specifičnost književnosti? Kako bi tu ambiciju ostvarila u području koje nas zanima, ona posjeduje programe istraživanja i, još bolje, originalnu problematiku koja proizlazi iz njezine vrlo stare osobitosti (proučavanje »udjela stranih zemalja«, kako se govorilo u vrijeme Paula Van Tieghema, u nekom tekstu, književnosti, kulturi). Ona također nema jednu, već skup metoda koje joj stoje na raspolaganju kako bi riješila određene specifične probleme. U nekim će slučajevima psihoanaliza moći objasniti odnos pojedinog pisca (primjerice, Hugoa) prema određenom stranom prostoru (u ovom slučaju prema Španjolskoj) koji, prema lijepom izrazu Charlesa Baudouina u studiji
19 México: Fondo de Cultura Económica, 1953. Riječ je o španjolskom prijevodu djela Books of the brave iz 1949 (Cambridge, Mass: Harvard University Press). (Op. prir.) 20 Ecrits sur l’Histoire, Pariz: Flammarion, 1969. Usp. srpsko izdanje: F. Braudel: Spisi o istoriji, preveli Branko Jelić, Ivanka Pavlović, Ksenija Jovanović, Beograd: Srpska književna zadruga, 1992. (Op. prir.)
150 Daniel-Henri Pageaux
Psychanalyse de Victor Hugo,21 upućuje »na oživljavanje osjećaja smještenih u sasvim određeno razdoblje njegovog djetinjstva«. U drugom će slučaju historija (ideja, osjećaja) rasvijetliti neki vid intelektualnog života neke zemlje u njezinim odnosima sa stranom kulturom. Ali u svim se slučajevima postupak (prije nego metoda) u imagologiji doista doima strukturalnim, interdisciplinarnim i povijesnim. Taj postupak, odnosno odnos komparatista i njegova polja istraživanja, tjera komparatista da svoj predmet istraživanja postavi kao moguću osnovu za razmišljanje o vlastitu istraživanju. U biti, nije riječ o tome da treba pretendirati na objektivnost. Već je dosta vremena prošlo otkako su brojni znanstvenici, u prvom redu povjesničari, odbacili iluzornu »znanstvenu« objektivnost. Zanimljivo je, naprotiv, zbog teme istraživanja biti prisiljen preispitivati vlastitu istraživačku poziciju, prostor onog »Ja« koje proučava, preispitivati vlastiti sustav vrijednosti tijekom postupnog napredovanja istraživanja o Drugom. Imagologija nam može pomoći u stjecanju kritičke svijesti (u objektivaciji) o »svojim« kulturnim navikama, o »svojim« mentalnim refleksima. Ona može omogućiti propitivanje i ponovno usvajanje kulture u kojoj se razvijaju istraživač i njegovo istraživanje. Tu se susrećemo s važnom poukom povjesničara – poukom Marca Blocha – koji proučavanje prošlosti opravdavaju njezinom korisnošću za razumijevanje sadašnjosti. Vidimo da u području kao što je imagologija ne postoje »sadržajno siromašni« ili »manje važni« problemi; postoje samo loše postavljeni problemi. Proučavanje slike i povijest imaginarnog, koje smo željeli izložiti, mogli bi poslužiti za obnavljanje nekih komparatističkih proučavanja. Program proučavanja mogao bi se ovako sažeti: nabrojiti i analizirati, dijakronijski ili sinkronijski, sve diskurse o Drugom (književne ili neknjiževne); uključiti društvene i povijesne činjenice, ali i činjenice koje hijerarhijski uređuju interkulturne odnose koji su uvijek odnosi snaga, a ne tek jednostavne razmjene ili dijalozi; poći putem historijskog istraživanja, odnosno sinteze, baveći se podjednako i tekstovima i društvenim i kulturnim pitanjima; usporediti zaključke s analizama istih tema drugih istraživača s područja društvenih i humanističkih znanosti; ukratko, obraditi dio te »totalne« povijesti koja je draga »novim historičarima« u kojoj literati, komparatisti imaju svoje mjesto razmjerno pažnji koju posvećuju društvenim i kulturnim dimenzijama književnog čina i jednostavno (ako smijemo tako reći) – životu ljudi. S francuskog prevela Sanja Šoštarić
21 Ženeva: Éditions du Mont-Blanc, 1943. (Op. prir.)
Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze Jean-Marc Moura
Znamo da se književna imagologija definira kao proučavanje predodžbi o stranim zemljama u književnosti, s dva dominantna smjera: »proučavanje primarnih dokumenata koje čine putopisi« te, prije svega, »proučavanje fikcionalnih djela koja ili izravno prikazuju strance ili se tiču nekog više ili manje stereotipnog zajedničkog viđenja neke strane zemlje«.1 Oprimjerena novim i nešto starijim opsežnim radovima, imagologija je doživjela znatnu i podrobnu razradu pa ju je potrebno sagledati s odmakom: prvo ćemo pokušati iznijeti njezinu kratku genealogiju, a potom prikazati njezine teorijske doprinose.
I. Genealogija Slike o stranim zemljama ubrajaju se među najstarije predodžbe ljudskog roda; vjerojatno su stare koliko i ustroj ljudskog društava. Budući da označavaju granicu društva, strane zemlje upućuju na njegovu istinitost, na ono što ono isključuje pa, dakle, i na ono što drži temeljno svojim. Tako će imagologija biti sumnjiva ponajprije povjesničaru književnosti. S obzirom na to da pripadaju imaginarnom neke kulture ili društva, slike o stranim zemljama prelaze granice književnog polja u pravom smislu riječi i predmetom su proučavanja antropologije ili historije. Kako se književne predodžbe oblikuju na toj vrlo širokoj osnovi, imagološki postupci moraju biti interdisciplinarni, što je uvijek sumnjivo književnim čistuncima. K tome, prikazivanje stranih zemalja često je tek lukavština nacionalizma. Imagologija koja proučava nacionalne (ili kulturne) grupe koje opisuju druge nacionalne (ili kulturne) grupe može se (ponekad s pravom) sumnjičiti da upada u tu zamku. To su dvije opće opasnosti kojima je izloženo to područje komparatističkih istraživanja: divlja interdisciplinarnost i prikriveni nacionalizam, odnosno psihologija naroda. Historijat proučavanja u tom području pokazuje da su ona znala ne samo postupno izbjeći te zamke, nego čak i izvući korist iz svog položaja (poput opće i komparativne književnosti u cjelini) na križanju puteva. Francuska, prva zemlja koja je u 19. stoljeću uvela sustavno podučavanje komparativne književnosti, od 18. je stoljeća naslijedila tradiciju kulturne historiografije 1 Yves Chevrel: La Littérature comparée, P. U. F., 1989, str. 25–26 (Que sais-je?).
152 Jean-Marc Moura
koju dobro sažima Bonaldova formula: »književnost je izraz društva«.2 Od Madame de Staël3 do Hippolytea Tainea – koji književno djelo svodi na interakciju glavnog svojstva pisca i determinirajućih čimbenika4 – uočavamo taj postulat koji često daje preveliku prednost psihologiji naroda i nacionalizmu. Naravno, formulu možemo shvatiti u širokom smislu, poput Hutchesona M. Posnetta, koji u svom »udžbeniku« komparativne književnosti5 povezuje oblike književnog izraza s oblicima društva u kojem se pojavljuju. Ali ni analitička strogost ni komparatistika tu nisu na dobitku. Kako ističe P. Van Tieghem, djelo tog Engleza, koje ni izbliza ne odgovara onom što njegov naslov najavljuje, »pokušaj je sinteze povijesti književnosti, ponovno smještene u okrilje povijesti ljudskog roda«.6 Književna imagologija kasnije će predložiti tumačenje tvrdnje o vezi društvo – književnost7 zaslugom onih koje Manfred S. Fischer s pravom naziva njezinim utemeljiteljima (»Begründer«), a posebice zahvaljujući odlučujućem poticaju što ga je dao Jean-Marie Carré.8 Potonji je definira kao »uzajamnu interpretaciju naroda, putovanja i iskrivljenih slika«,9 dajući tako »imagološku verziju« – ograničenu ali precizniju – Bonaldove panoramske formule. Književnost je izraz društva barem zato što se preko nje mogu dokučiti iluzije koje neko društvo njeguje o svojoj drukčijosti. Od tog trenutka radovi J.-M. Carréa, osobito Les ecrivains français et le mirage allemand, 1800-1940,10 usmjeravaju francusku komparatistiku prema novoj perspektivi koju njegov učenik M.-F. Guyard ovako sažima: »istraživači više ne slijede varljive opće utjecaje i nastoje bolje shvatiti kako se u individualnoj ili kolektivnoj svijesti oblikuju i kako žive mitovi o nacijama«.11 2 Mercure de France, 1802. 3 Osobito njezino djelo znakovita naslova De la littérature considérée dans ses rapports avec les institutions sociales, 1800. 4 Ti su čimbenici rasa, sredina i trenutak (usp. Introduction à l’histoire de la littérature anglaise, 1863). 5 Razvitak književnosti (»literary growth«) tako slijedi: »The gradual expansion of social life, from clan to city, from city to nation, from both of these to cosmopolitan humanity« (Comparative Literature, 1886, str. 86). 6 La littérature comparée, A. Colin, 1931, str. 5. 7 U klasičnom djelu iz 1931. godine P. Van Tieghem (u dijelu »Méthodes et résultats de la Littérature comparée«) čak i ne spominje imagologiju. O međunarodnoj književnoj razmjeni razmišlja se pomoću termina »sudbina djela«, »uspjeh«, »utjecaj« ili »oponašanje«. 8 M. S. Fischer: Nationale Images als Gegenstand Vergleichender Literaturgeschichte-Untersuchungen zur Entstehung Komparatistischen Imagologie, »utemeljitelji«, usp. osobito F. Baldensperger: La littérature: création, succès, durée, Pariz, 1913. 9 Predgovor u: M.-F. Guyard: La littérature comparée, P. U. F., 1951, str. 6 (Que sais-je?). 10 Pariz: Boivin et Cie, 1947. 11 Op. cit., str. 111.
Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze 153
Iako se riječ »imagologija« još nije nametnula, postavljena su temeljna načela istraživanja.12 Trebalo je još precizirati kakve se veze uspostavljaju između književnosti i kolektivnih mitova o stranim zemljama. Trebalo je također odrediti mjesto imagologije u okviru opće i komparativne književnosti kako ona ne bi postala ni etnopsihologija koja se ne usuđuje izgovoriti svoje ime, ni izvor onog što François Jost naziva »kulturnom autarhijom«.13 Premda su je sumnjičili čas za pozitivizam čas za isprazni enciklopedizam,14 imagologija će ipak doživjeti koncepcijsko proširenje i diferencijaciju, što će joj omogućiti da svoju specifičnost potvrdi u dva smjera: I. Interdisciplinarnost: imagološka proučavanja smještaju se »na pola puta između književne povijesti, političke povijesti i psihologije naroda«.15 Ona se tako dodiruju s radovima povjesničara i sociologa.16 Budući da ispituju kako se neka književna slika uključuje (ili ne uključuje) u veće skupove predodžbi koji mogu dosegnuti razinu cijele društvene grupe, čine sastavni dio polja sociokritike. U tom smislu razlikujemo »sociologiju književne percepcije« (vrlo blisku povijesti i općoj sociologiji) i »sociologiju stvaranja« (koja se poistovjećuje sa sociokritikom).17 II. Dodiri s novim književnim teorijama (osobito sa semiologijom18 i estetikom recepcije)19 omogućuju da se njezini postupci jasno odrede. 12 M.-F. Guyard u svom je djelu poglavlje posvećeno imagologiji naslovio: »L’étranger tel qu’on le voit«. 13 F. Jost tako napada koncepciju komparativne književnosti J.-M. Carréa, ističući da nas proučavanje međunarodnih književnih veza kako ga zamišlja Carré izlaže riziku jačanja koncepta nacionalne književnosti, što je suprotno ciljevima komparatista (Essais de Littérature comparée, Fribourg: Ed. Universitaires, 1968, str. 331). 14 Usp. René Wellek: »The Crisis of Comparative Literature«, Proceedings of the second Congress ICLA, 1958. Etiemble: Comparaison n’est pas raison, Pariz: Gallimard, 1963, str. 78–79). Njegovo najnovije je djelo L’Europe chinoise (Gallimard, 2 sv., 1988. i 1989) studija o francuskim i europskim predodžbama o Kini. Ne proizlazi li ona iz jedne imagologije koja se ne usuđuje izgovoriti svoje ime? 15 Manfred Gsteiger: »Pourquoi la Littérature comparée?«, Etudes de Lettres, 3, Lausanne, 1974. 16 Historija »mentaliteta« (Georges Duby) ili historija i sociologija mišljenja (primjerice, Johannes Haas-Heye: Im Urteil des Auslands. Dreissig Jahre Bundesrepublik, München: C. H. Beck Verlag, 1979; ili Manfred Koch-Hillebrecht: Das Deutschenbild-Gegenwart, Geschichte, Psychologie, München: C. H. Beck Verlag, 1977). 17 M. Gsteiger: op. cit. 18 Usp. D.-H. Pageaux: »Une perspective d’étude en Littérature comparée: l’imagerie culturelle«, Synthesis, 8 (1981). 19 Recepcija nekog autora ili djela može biti bitna za proučavanje slike o nekoj zemlji (sjetimo se recepcije Shakespearea u Francuskoj i njezinog utjecaja, osobito kod romantičara, na sliku o Velikoj Britaniji).
154 Jean-Marc Moura
U sintetičkom djelu iz 1951. godine M.-F. Guyard je predložio tablicu koja rekapitulira francuska imagološka istraživanja po razdobljima (od 15. do 20. stoljeća) i geografskim zonama (Njemačka, Velika Britanija, Italija, Španjolska, Rusija).20 Nema sumnje da takvo razvrstavanje danas više nema smisla. Dovoljno je upozoriti na najvažnije radove objavljene nakon tog razdoblja21 i na teorijske doprinose važne za imagologiju. U tom smislu, pokušat ćemo dati kratak (nažalost, poprilično nepotpun) popis. Nakon gotovo pionirskih radova J.-M. Carréa, potrebno je navesti sljedeća djela: 1966: Hugo Dyserinck: »Zum Problem der ‘images’ und ‘mirages’ und ihrer Untersuchung im Rahmen der Vergleichenden Literaturwissenschaft«, Arcadia, 1; 1971: Manfred Gsteiger: »Zum Begriff und über das Studium der Literatur in vergleichender Sicht”; G. Bauer; E. Koppen; M. Gsteiger: Zur Theorie der Vergleichenden Literaturwissenschaft, Berlin–New York; 1976: Alexandru Duţu: »Modèles, images, comparaisons«, Synthesis, 3 (uz brojne druge članke o slikama objavljene u tom časopisu); Peter Börner: »Das Bild vom 20 Op. cit., str. 126. 21 Ograničivši se uglavnom na francusko područje kako ne bismo preopteretili bibliografiju, spomenut ćemo sljedeća djela: J.-M. Carré: Voyageurs et écrivains français en Egypte, Le Caire, 1932 (ponovno izdanje 1990); Albert Lortholary: Le Mirage russe en France au XVIIIe siècle Pariz, 1951; M.-F. Guyard: L’Image de la Grande-Bretagne dans le roman français, 1914-1940 Pariz: Didier, 1954; F. Jost: La Suisse dans les lettres françaises au cours des âges Fribourg, 1956; Claude Pichois: L’Image de la Belgique dans les lettres françaises de 1830 à 1870 Pariz, 1957; C. Digeon: La Crise allemande de la pensée française, 1871-1914, P. U. F., 1959; S. Jeune: De Graindorge à Barnabooth: Types américains dans le roman et le théâtre français, 1860-1917, Didier, 1964; Michel Cadot: La Russie dans la vie intellectuelle française (1839-1856), Fayard, 1967; Guy TurbetDelof: L’Afrique barbaresque dans la littérature française aux XVIe et XVIIe siècles, Ženeva: Droz, 1973; D.-H. Pageaux: L’Espagne devant la conscience française au XVIIIe siècle, doktorska teza, Pariz, 1975; Denise Brahimi: Voyageurs français du XVIIIe siècle en Barbarie, Pariz: H. Champion, 1976; i dvije korisne antologije: Jean-Claude Berchet: Le voyage en Orient, Pariz: R. Laffont, 1985; Claude de Grève: Le Voyage en Russie, R. Laffont, 1989. Brojne su (ali ne i podjednako vrijedne) teze s 3. stupnja koje proučavaju slike o stranim zemljama. Spomenimo sljedeće: Abdeldjelil Lahjomri: L’Image du Maroc dans la littérature française de Loti à Montherlant, Alger: S. N. E. D., 1973; Guy Dugas: L’Image de la Tunisie dans les lettres françaises depuis 1880, Univ. de Motpellier III, 1980; M.-A. Morita-Clément: L’Image de l’Allemagne dans le roman français de 1945 à nos jours, Univ. d’Aix-Marseille, 1981; Georges Segard: L’Image de l’Extrême-Orient dans les relations de voyages en Allemagne, dans le premier quart du XXe siècle, Univ. de Lille, III, 1981. Mi smo branili tezu za »novi« doktorat o L’Image du tiers monde dans le roman français, de 1968 à 1980 (Univ. de Paris, III, 1987). Riječ je o pomalo osobitoj imagološkoj studiji s obzirom na to da je trebalo objasniti složen kulturni sklop cjelovitost kojega ne proizlazi iz neke stvarnosti, već se rađa iz zapadnih fantazama o siromašnim zemljama nakon Drugog svjetskog rata.
Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze 155 anderen Land als Gegenstand literarischer Forschung«, Sprache im technischen Zeitalter, Berlin, knj. 56; 1980: »Literarische Imagologie-Formen und Funktionen nationaler Stereotype in der Literatur«, Komparatistische Hefte, knj. 2; 1981: D.-H. Pageaux: »Une perspective d’étude en littérature comparée: l’imagerie culturelle«, Synthesis, 8; M.-S. Fischer: Nationale Images als Gegenstand Vergleichender Literaturgeschichte-Untersuchungen zur Entstehung der Komparatistischen Imagologie, Bonn: Bouvier; 1982: H. Dyserinck: »Komparatistische Imagologie jenseits von ‘Werkimmanenz’ und ‘Werktranszendenz’«, Synthesis, 9; 1983: M. Cadot: »Les études d’images«, S. F. L. G. C.: La Recherche en littérature générale et comparée, Pariz; D.-H. Pageaux: »L’imagerie culturelle: de la littérature comparée à l’anthropologie culturelle«, Synthesis, 10; 1988: Colloquium Helveticum, 7, »Imagologie, problèmes de la représentation littéraire«; H. Dyserinck, K. U. Syndram: Europa und das nationale Selbstverstandnis, Bonn: Bouvier; 1989: D.-H. Pageaux: »De l’imagerie culturelle à l’imaginaire«, u: Pierre Brunel, Yves Chevrel: Précis de littérature comparée, Pariz: P. U. F.
To su neki od sintetičkih članaka i djela zahvaljujući kojima je ocrtan metodološki razvoj imagologije. Njezina temeljna načela mogu se uočiti polazeći od najnovijeg među tim radovima – od teksta D.-H. Pageauxa. Rad na konceptu slike o drugosti u središtu je problematike: da bismo je kratko (ali vjerno) predočili, potrebno je definirati sliku: 1. po sebi, 2. u njezinu odnosu prema društvenom imaginarnom, 3. prema metodi koja omogućuje da se ona analizira u tekstovima. Osvrnimo se na te tri točke: 1. Slika se smatra »skupom ideja o stranim zemljama obuhvaćenih procesom literarizacije, ali i socijalizacije«.22 Njezin je granični slučaj stereotip, »amblematski izraz neke kulture«23 koji upućuje na snažna ideološka značenja unutar književnog teksta.
22 Op. cit., str. 135. 23 «Une perspective d’étude«, str. 173. O ovoj temi v. János Riesz: »Zur Omnipräsenz nationaler und ethnischer Stereotype«, Komparatistische Hefte, 1980, knj. 2.
156 Jean-Marc Moura
Potrebno je odbaciti dva lažna problema: problem analogije (slika nije više ili manje slična nečemu, ona je pertinentna u odnosu na neku ideju ili sustav vrijednosti koji postoji prije predodžbe) te problem vokabulara crpljenog iz optike (percepcija, pogled, prizma, viđenje...) koji daje povoda za razmišljanje o slici kao zrcalu ili iskrivljenoj transpoziciji stvarnosti. Ustvari, pravi je ulog proučavanja slike otkrivanje njezine »logike«, »njezine istine«24, a ne provjeravanje njezine istovjetnosti sa stvarnošću. U biti, tako se pojam predodžbe odvaja od svoje upotrebe u tradicionalnoj filozofskoj teoriji spoznaje. Znamo, naime, da ta teorija predodžbu temelji na dvostrukoj metafori: metafori kazališta (slika nas stavlja pred nešto, ona predočava) i diplomacije (predodžba je shvaćena u smislu nadomještanja, ona je neka vrsta dvojnika stvarnog predmeta).25 Za nju predodžba predstavlja superpoziciju dvaju tipova prisutnosti: zbiljske, izravne i neizravne, posredovane. Imagologija pak ne želi književnu sliku smatrati predočavanjem neke strane zemlje koja postoji prije teksta ili dvojnikom strane stvarnosti. Ona je prije smatra znakom nekog fantazma, ideologije, utopije svojstvene svijesti koja sanjari o drugosti: slika je »predodžba neke strane kulturne stvarnosti kojom pojedinac ili grupa koji su je oblikovali (ili koji je dijele ili promiču) otkrivaju i tumače kulturni i ideološki prostor u kojem su smješteni«.26 2. Ta je slika »dio šireg i složenijeg skupa: dio imaginarnog. Preciznije: društvenog imaginarnog«.27 Ono je »na razini nekog društva, grupe, društvenog i kulturnog skupa izraz bipolarnosti [identitet/alteritet]«. Ono je očito povezano »s Poviješću u događajnom, političkom, društvenom smislu«.28 Za imagološko istraživanje veliku poteškoću predstavlja pronalaženje vlastitog ritma, načela i zakona te »Sanjarije o Drugom« koja se, kao što smo rekli, do određene točke usredotočuje na povijest, ali ne može biti njezina »zamjena«29 ili, još gore, njezin odraz. 3. Metoda analize slike temelji se na odnosu između slike i društvenog imaginarnog. Ona ne može biti prinudna s obzirom na to da se svaka problematika drugačije povezuje s povijesnim okvirom. Primjerice, Alec G. Hargreaves dobro je pokazao kako se prividno egotistično i »izdvojeno« djelo Pierrea Lotija ponajprije mora razumjeti u kontekstu francuske kolonijalne ekspanzije koja je tada bila na svom vrhuncu.30 Ali jasno je da se analitički postupci koji vode toj tvrdnji veoma 24 U: P. Brunel, Y. Chevrel: Précis..., str. 137. 25 Usp. »Représentation« Jeana Ladrièrea, Encyclopaedia Universalis. 26 D.-H. Pageaux: op. cit., str. 135. 27 Ibid. 28 Ibid., str. 135. i 154. 29 Ibid., str. 154. 30 The Colonial Experience in French Fiction, London: Macmillan, 1981.
Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze 157
razlikuju od onih koje nameće djelo koje je izravno povezano s duhom kolonijalizma, primjerice djelo Rudyarda Kiplinga. Metodološke alate uvijek nameću oblici književnog i/ili intelektualnog života i oblici društvenog imaginarnog u nekom vremenu. Kad su u pitanju književna djela, ipak je moguće razlikovati tri glavne (i vrlo klasične) faze analize: određivanje velikih (najčešće oprečnih) struktura teksta i velikih tematskih jedinica te analizu leksičke razine (riječi zahvaljujući kojima se drugost prikazuje). Tako se postupkom koji svoja načela posuđuje od strukturne antropologije Claudea Lévi-Straussa31 rekonstruira »opća organizacija teksta« i »glavne narativne i diskurzivne strategije«. Sve u svemu, izgrađen je precizan, ali ne prinudan koncept slike o stranim zemljama koji je, nema sumnje, rezultat ovladavanja interdisciplinarnošću. Tim su teorijskim uspjesima ipak potrebni neki dodaci. Filozofska tradicija bliska slici (a osobito hermeneutika Paula Ricoeura) omogućit će nam da istovremeno označimo njihove granice i doseg.
II. Teorijski elementi Slika Za književnu imagologiju svaka proučavana slika je slika o...32 u trostrukom smislu. Ona je slika o stranim zemljama, slika koja dolazi iz nekog naroda (društva, kulture) te, napokon, slika koju je stvorio autorov osobit senzibilitet. U toj trostrukoj determiniranosti leži dio objašnjenja za kolebanja i tapkanja u mraku svojstvena počecima proučavanja slika. Naime, usredotočimo li se pomnije na te točke pojedinačno, dobit ćemo vrlo različite rezultate. Damo li prednost prvom elementu, znači da inzistiramo na realizmu slike, da poput M.-F. Guyarda33 smatramo da »sve refrakcije, sve prizme ne priječe sliku da bude slikom nečega, da sačuva neki odnos sa stvarnošću koju više ili manje vjerno reproducira. Kažemo li ‘perfidni Albion’, ne znači da se bavimo poslom povjesničara već da opet koristimo povijest od koje anglofobija posuđuje svoje argumente«. Naravno, ali tko ne vidi opasnost – koje se M. F. Guyard čuvao – u tome da sliku shvatimo kao reprodukciju stvarnosti te da iz nje izvlačimo pouke o prikazanoj stranoj zemlji? Tako se otvara put prema psihologiji naroda. Pridavanje veće pozornosti trećoj točki (slika svojstvena osobitom senzibilitetu nekog autora) nije ništa manje opasno. Tako se, naime, izlažemo opasnosti da 31 Usp. osobito »L’imagerie culturelle«, str. 83. Treba napomenuti da svi teoretičari imagologije nisu istog mišljenja kad je u pitanju strukturalistički postulat. Možemo se čak zapitati je li on oportun u trenutku kada se književna teorija, za vlastitu dobrobit, odvaja od tih antropoloških koncepcija. 32 U originalu : «image de... « jer se sva tri elementa uvode prijedlogom de. (Op. prev.) 33 L’Image de la Grande-Bretagne..., str. 363.
158 Jean-Marc Moura
hipostaziramo književnost i odvojimo je od društvenog konteksta s kojim ona uvijek održava vezu, pa makar se radilo o elitizmu, odbijanju ili prijeziru.34 Intrinzično proučavanje »velikih« pisaca i slika o stranim zemljama koje su oni oblikovali nužna je faza svake imagološke analize, ali ona je njezin rezultat, a ne uvod ni jedina faza. Istina je da vrijedna imagološka proučavanja obično stavljaju naglasak na drugu točku, na kulturu u kojoj je slika stvorena. Na taj se način imagološke koncepcije mogu smjestiti u filozofsku tradiciju koja se bavi imaginacijom. Naravno, poznate su nam poteškoće svakog filozofskog proučavanja problema imaginacije. P. Ricoeur ipak je odredio njegove konstante. Imagologiju možemo povezati s dvije osi koje Ricoeur razlikuje: »kad je u pitanju objekt, os prisutnosti i odsutnosti; kad je u pitanju subjekt, os očarane i kritičke svijesti«.35 Na prvoj se osi sučeljavaju dvije »ekstremne teorije«. Ili se slika »poziva na percepciju i predstavlja tek njezin trag, u smislu oslabljene prisutnosti« (Humeova teorija), ili se »u prvom redu shvaća u odnosu prema odsutnosti, prema drugom od prisutnog« (Sartreova teorija). Te se teorije sučeljavaju poput teorija o »reproduktivnoj imaginaciji« i »produktivnoj imaginaciji«.36 Vidimo kako su imagološke koncepcije usmjerene: s jedne su strane one koje sliku o stranim zemljama smatraju reprodukcijom tih stranih zemalja onako kako ih je percipirao neki autor (naša točka broj jedan), a s druge one koje problem referencije stavljaju u drugi plan, smatrajući književnu predodžbu kreacijom ili ponovnom kreacijom koja je vrlo udaljena od izvornih opažaja što su pokrenuli proces koji je pridonio njezinu oblikovanju (naše točke broj dva i tri). Te potonje koncepcije kojima, kao što smo istaknuli, od J.-M. Carréa nadalje imagološka proučavanja daju prednost, smatraju da autor ne vidi strane zemlje, već ih (ponovno) stvara u skladu sa svojim vlastitim senzibilitetom.37 To znači da se imagologija bavi oblicima produktivne imaginacije, približavajući se Sartreovoj, a udaljavajući se od Humeove teorije. Tako nam postaje jasnije odbaci-
34 Tako Dionýz Ďurišin, pišući o putovanjima kao »o manifestacijama koje su vrlo udaljene od književnosti, pa stoga ne mogu biti predmetom razmatranja književne teorije«, nastoji hipostazirati književnost prema podjeli književno – neknjiževno koja se uopće ne čini očitom i koja nije pogodna za područje imagološkog proučavanja (koje registrira samo »velike« autore) (Vergleichende Literaturforschung, Berlin, 1976, str. 57). 35 Du texte à l’action, Seuil, str. 214. 36 Op. cit., str. 215. 37 Wolfgang Bader pokazao je da suvremena brazilska književnost Njemačku manje »vidi« nego što je ponovno stvara prema četverostrukoj slici: od kompetentnog i metodičnog radnika do idealističkog metafizičara, od discipliniranog i vrijednog imigranta do rasista, militarista i fanatika (»Zwischen Metaphysik und Arbeit: Die Deutschen in der brasilianischen Literatur«, Komparatistische Hefte, 1980, knj. 2). Za obrnuto viđenje usp. Gustav Siebenmann: »Das Lateinamerikabild der Deutschen«, Colloquium Helveticum, 7, 1988.
Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze 159
vanje problematike referenta za koje se ti istraživači38 izjašnjavaju: slika o stranim zemljama u biti je odsutnost stranih zemalja i produkcija nove pertinentnosti o njima. Koje pertinentnosti? Nju treba tražiti na drugoj osi što ju je predložio P. Ricoeur. Naime, filozofske teorije »razvijaju se na drugoj osi, prema tome da li subjekt imaginacije jest ili nije sposoban steći kritičku svijest o razlici između imaginarnog i stvarnog«. U tom nam slučaju stupanj vjerovanja omogućuje da koncepcije slike rasporedimo duž osi. Na jednom se kraju slika »shvaća kao stvarnost«: »to je moć laži i zablude koju napada Pascal«.39 Na drugom kraju, »gdje je kritička distanca u potpunosti svjesna sebe, imaginacija je instrument kritike stvarnosti. Husserlova transcendentalna redukcija, kao neutralizacija egzistencije, njezina je najpotpunija ilustracija«.40 Tu prelazimo na drugu gore spomenutu točku (slika dolazi iz...). Ali u ovom slučaju literat nije ništa manje zbunjen od filozofa. Naime produkcija kao i recepcija priče omogućuju i stanje svijesti koje smatra stvarnim ono što za drugu svijest nije stvarno,41 kao i »čin distinkcije« »kojim neka svijest nešto odvaja od stvarnog i tako proizvodi drugost unutar samog svog iskustva«.42 No, što je zajedničko tom zadnjem činu, »vrlo svjesnom samoga sebe«,43 i prethodnom stanju pomutnje? Tu dolazimo do iste aporije kao i filozofska teorija. Riječ je o tome da piščevo (ili čitateljevo) poimanje strane stvarnosti nije izravno već je posredovano imaginarnim predodžbama grupe ili društva kojoj on pripada. Otuda proizlazi potreba proučavanja društvenog imaginarnog koje okružuje književnu sliku o stranim zemljama. Samo ćemo polazeći od tog proučavanja moći ispitati je li autor reproducirao (svjesno ili nesvjesno) neku opću predodžbu ili se radikalno udaljio od svih kolektivnih imaginarnih shema kako bi pokazao svoju kreativnost, a time i kritički odnos prema stvarnosti. Sve u svemu, moguće je pobliže odrediti položaj imagologije u teorijama imaginacije. Odbacivši problem referenta,44 ona 38 Primjerice, odbijanje za koje se izjašnjava D.-H. Pageaux kada odbacuje problematiku analogije i doslovnu upotrebu vokabulara iz optike. 39 To je i imaginatio prema Spinozi, »zaražena vjerovanjem tako dugo dok je suprotno vjerovanje ne otjera s čelne pozicije« (P. Ricoeur: op. cit., str. 216). 40 Ibid. Podsjetimo da je ta transcendentalna redukcija stavljena u zagrade objektivnog svijeta koji me stavlja pred intencionalni predmet i omogućuje mi da se pojmim kao »čisto ja« (»Istinu govoreći, svijet za mene nije ništa drugo do ono što postoji i vrijedi za moju svijest u takvome cogito«, Husserl: Méditations cartésiennes, Vrin, 1969, str. 18). 41 Iskustvo pisca (ili onog koji piše?) ili čitatelja koji su nesposobni stranu stvarnost promatrati drugačije do putem klišeja koje im pruža njihova vlastita kultura. 42 Iskustvo pisca (ili čitatelja) koji priznaje drugost stranih zemalja i koji je, susrevši se s njom, odbija svesti na svoje fiksirane kulturne sheme. 43 P. Ricoeur, op. cit., str. 216. 44 Ili mu pristupivši kao uvodu u povijesne i književne analize. Nije nevažno ustvrditi da se »kontakti« Nathaniela Hawthornea s Orijentom vežu uz djetinjstvo (čitanje orijentalnih priča, priče
160 Jean-Marc Moura
djeluje prema postulatu produktivne imaginacije koja književno (ponovno) stvara strane zemlje, za razliku od etnopsihologije, koja se trudi doslovno reproducirati stranu stvarnost. Slike koje ona proučava mogu biti kako djelo pisca zaslijepljenog klišejima vlastite kulture tako i autora koji se drži podalje od općih predodžbi. Ali naposljetku, novatorska snaga neke slike, odnosno njezina literarnost počivat će u razmaku koji je dijeli od skupa kolektivnih (dakle konvencionalnih) predodžbi koje je stvorilo društvo u kojem ta slika nastaje.45 Ona se, dakle, pojavljuje samo nakon nužnog zaobilaznog puta koji vodi preko proučavanja društvenog imaginarnog. Društveno imaginarno Proučavanje društvenog imaginarnog čini povijesnu razinu imagologije. Tu se, dakle, ne daje prednost književnim predodžbama u odnosu prema svima ostalima. Filozofski i povijesni pojam »društveno imaginarno« u osnovi se shvaća kao »neprestano i potpuno nedeterminirano (društveno-historijski i psihički) stvaranje figura / oblika / slika, pri čemu samo polazeći od njih može biti riječi o »nečemu«. Ono što nazivamo ‘stvarnošću’ i ‘racionalnošću’ njegova su djela«.46 Vjerojatno se svaka predodžba o stranim zemljama usidruje na toj dubini. Ipak, književni povjesničar može si dopustiti da ga poistovjeti sa sferom kulturnog života i definira kao »skup kolektivnih predodžbi svojstvenih nekom društvu (etničkoj grupi, vjeroispovijedi, narodu, cehu...), skup onoga što ih sačinjava kao i onoga što ih ustanovljuje«.47 Pri proučavanju društvenog imaginarnog moramo promotriti više razina: razinu mišljenja (primjerice, radove Renéa Rémonda o sudu Francuza o Sjedinjenim Američkim Državama od 1815. do 1852, ili specijaliziranije radove poput njegova oca koji je putovao u Indiju?...), kako bi se shvatilo da je njegovo djelo, naizgled vrlo udaljeno od svih orijentalnih sanjarija, u potpunosti određeno tim sanjarijama. To pokazuje Luther S. Luedke: Orijent »offered the rich colors, natural passions, and mysterious incidents that Hawthorne and his fellow Romantics tried to evoke from the history and myths of their own nations« (N. Hawthorne and the Romance of the Orient, Bloomington: Univ. of Indiana Press, 1989). Referentno je ovdje istovremeno i fundamentalno i do te mjere preoblikovano stvaralačkom imaginacijom da je neprepoznatljivo. 45 Tako M. Cadot, nakon pomnog proučavanja uobičajenih slika Rusije u francuskom intelektualnom životu, uspijeva otkriti originalnost Custineova djela La Russie en 1839, čija dokumentarna osnova i često prodoran pogled jasno odskaču od publikacija koje se tiču Rusije iz tog razdoblja. 46 Cornélius Castoriadis: L’Institution imaginaire de la société, Seuil, 1975, str. 7–8. 47 Pascal Ory: L’entre-deux-Mai. Histoire culturelle de la France, 1968-1981, Seuil, 1983, str. 7. Navedimo da nam je, kao i autoru, draži termin »predodžbe« nego »mentaliteti«, »nejasan termin koji između ostalog pretpostavlja postojanje kolektivnog mentalnog, postulat koji je znatno teže braniti od postulata reprezentativnog« (ibid.).
Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze 161
onih Williama J. Griswolda: The Image of The Middle-East in Secondary School Textbooks);48 razinu intelektualnog života (primjerice, rad Johannesa Haasa-Heyea o opažanjima suvremenih intelektualaca i diplomata o Njemačkoj);49 razinu simboličkih (književnih ili paraknjiževnih)50 predodžbi. U biti, proučavanje često omogućuje da se uoče društvene grupe koje oblikuju predodžbe o stranim zemljama koje prolaze kroz različite razine društvenog imaginarnog. Tako je, prema J.-M. Carréu, Njemačka u 19. stoljeću, »Germania«, za Francuze naizmjence »zemlja pjesništva« Madame de Staël, »zemlja romantizma« za pjesnike restauracije, »svetište metafizike« prema Victoru Cousinu, »hram prošlosti« zahvaljujući Micheletu, »dom znanosti« po riječima Renana i Tainea, te napokon »Walhalla« glazbe koja odgovara željama simbolista i dekadenata. Sve te predodžbe, iako se u prvom redu tiču intelektualnog života i književnosti, jednako tako upućuju i na šire slojeve društvenog života. Premda je slika liberalne, radine i učene Njemačke Micheletovo isključivo dobro, ona je podjednako i slika ideala liberala iz 1848., kako pokazuje J.-M. Carré. Postavlja se, dakle, pitanje o odnosu književnosti i društvenog imaginarnog koje je svojstveno književnoj sociologiji, posebice socio semiotici. Daniel Madelénat nedavno je podsjetio na opasnosti koje vrebaju na sociosemiotiku: »masovna i kategorička afirmacija« i »proizvodnja ‘viđenja svijeta’ po mjeri«.51 I imagologiji prijete te opasnosti. Riječ je o tome da su veze područja mišljenja ili intelektualnog života s društvenim imaginarnim vidljivije od veza s područjem književnosti. Georges Ascoli precizno je izdvojio francuske predodžbe o Velikoj Britaniji i njihovo mjesto u kulturi proučavanog razdoblja.52 Ali odnos djela (ili pisca) i kolektivnih slika mnogo je manje jasan. Autor može pridonijeti da se javnom mnijenju nametne neki mit – tako su francuski filozofi 18. stoljeća u svojoj zemlji proširili ono što je A. Lortholary nazvao »mitom o Petru Velikom« ili »legendom o Katarini«, ukratko, »iskrivljenu sliku o Rusiji«; autor može preuzeti neki već oblikovani mit – poput crnih američkih pisaca koji su preuzeli slike o Africi, tajanstvenoj i plodnoj zemlji, kako bi ih okrenuli prema novom mitskom značenju slobodnog i opčinjavajućeg prostora svojih korijena;53 autor može biti i sasvim ekscentričan u odnosu prema kolektivnim predodžbama – kako, primjerice, povezati Aziju Marguerite Duras sa suvremenim viđenjem tog kontinenta? 48 New York: Middle East Studies Association of America, 1975. 49 Op. cit. 50 Primjerice, Amerika in der deutschen Literatur, ur. V. S. Bauschinger u. A., Stuttgart, 1975; Deutschlands literarisches Amerikabild, ur. Alexander Ritter, Hildesheim; New York, 1977. 51 «Littérature et société«. U: P. Brunel, Y. Chevrel: op. cit., str. 118. 52 La Grande-Bretagne devant l’opinion française depuis la Guerre de Cent ans jusqu’à la fin du XVIe siècle, Pariz, 1927. 53 Usp. Marion Berghan: Images of Africa in Black american Literature, London: Macmillan, 1977.
162 Jean-Marc Moura
Trebalo bi, dakle, u svakom pojedinom slučaju razmotriti položaj pisca i njegov način stvaranja kako bi se provjerilo što proizlazi iz individualnog izraza, iz »temperamenta«, a što dolazi iz kolektivnih imaginarnih figura. Ako ne možemo predložiti neki zakon o odnosu društveno imaginarno – književna slika, barem možemo pokušati iznijeti tipologiju predodžbi o stranim zemljama. Ideologija i Utopija U svojim esejima o hermeneutici (Essais d’herméneutique) P. Ricoeur polazi od tvrdnje da se raznolikost društvenih imaginativnih običaja može pojmiti između dva pola: ideologije i utopije. Te »antagonističke i polupatološke figure društvenog imaginarnog« mogu se proučavati na pozadini zajedničkog kriterija »nepodudaranja s obzirom na povijesnu i društvenu stvarnost«.54 Kad je u pitanju ideološki fenomen, P. Ricoeur izlaže tri sloja smisla koji odgovaraju trima razinama koncepta. Brzo prelazimo prvu razinu (marksističku razinu ideologije kao fenomena distorzije / disimulacije) i drugu razinu (ideologija shvaćena kao legitimacija autoriteta) da bismo se zaustavili na trećoj, najvažnijoj razini. Tu je ideologija povezana »s nužnom potrebom neke grupe da sebi pruži sliku o samoj sebi, da se ‘predstavi’, u kazališnom smislu riječi, da se uključi, postavi na scenu«.55 Ona ima »funkciju integracije« koja se najbolje pokazuje tijekom »komemorativnih ceremonija zahvaljujući kojima zajednica na neki način ponovno aktualizira događaje koje smatra temeljima vlastita identiteta«.56 »Tada je funkcija ideologije da služi kao posredovatelj za kolektivno pamćenje, kako bi inauguralna vrijednost temeljnih događaja postala predmetom vjerovanja cijele grupe«.57 Tako se ideološki fenomen uključuje u najelementarniju društvenu vezu, on je idealizirano tumačenje putem kojeg grupa predstavlja svoje postojanje i time ojačava svoj identitet.58 Ideologija se, dakle, manje definira sadržajem nego funkcijom integracije koju ima za danu grupu. Vidimo zašto se neka predodžba o stranim zemljama može nazvati ideološkom. Riječ je o »integracijskoj« slici drugosti koja omogućuje čitanje stranih zemalja polazeći od shvaćanja grupe o tome što čini njezine korijene, njezin identitet i što joj osigurava mjesto u povijesti svijeta. Ona će 54 Naime, pojedinci su, kao kolektivne jedinke, »ponajprije i oduvijek povezani s društvenom stvarnošću na drugačiji način od sudjelovanja bez distance, u skladu s figurama nekoincidencije; a upravo one čine figure društvenog imaginarnog« (P. Ricoeur: op. cit., str. 229; u istom djelu, usp. »L’idéologie et utopie: deux expressions de l’imaginaire social«, str. 379-392). 55 Op. cit., str. 230. 56 P. Ricoeur podsjeća na događaje kao što su sjevernoamerička Deklaracija nezavisnosti, zauzimanje Bastille tijekom Francuske revolucije ili Oktobarska revolucija za Sovjetski Savez. 57 Op. cit., str. 385. 58 Iz te idealizacije proizlazi opasnost od ideološke stereotipije, što se često i događa.
Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze 163
nastojati pretpostavljeni identitet grupe učiniti nadmoćnim u odnosu prema predstavljenoj drugosti (izlažući se opasnosti egzotičnog klišeja). Primjer ideološkog tumačenja stranih zemalja (uz stotine drugih!) nalazimo u francuskoj predodžbi o Španjolskoj u 18. stoljeću. O toj se zemlji sudilo po mjerilima prosvjetiteljstva, koje se smatralo intelektualnom snagom svojstvenom Francuskoj. Španjolce se držalo natražnjačkom nacijom koja nije poznavala blagodati filozofskog utjecaja. Za francusku »svijest« oni postaju nekom vrstom negativnog ideala u kojem se spaja ekonomska zaostalost, impulzivnost, odsutnost kritike prema crkvenoj i svjetovnoj vlasti, opredijeljenost za plemstvo feudalnog tipa, ukratko: potpuna su suprotnost prosvijetljenoj naciji – barem kad je u pitanju njezina elita – kakva je francuska (usp. radove D.-H. Pageauxa). Tu jasno uočavamo ideološko tumačenje koje pretpostavlja postojanje francuskog identiteta što su ga uglavnom definirali prosvjetitelji i koje, polazeći od te koncepcije, drugost predstavlja pozivajući se na povijest koju je sebi dodijelila. Strane su zemlje tako prilagođene u skladu s osobitim viđenjem moderne francuske specifičnosti. Ali u istraživanju ideološkog fenomena »upravo polarni odnos ideologije i utopije istovremeno čini razumljivima njegovu primarnu funkciju i specifični patološki oblik«.59 Utopija se, kao ni ideologija, ne definira svojim sadržajem. Međutim, kao nužan dodatak ideološkog fenomena, i ona ima tri sloja smisla od kojih je najvažniji onaj koji nas zanima: tamo gdje ideologija stvarnost brani i čuva, utopija je dovodi u pitanje. Ona je »funkcija društvene subverzije«.60 To je Karl Mannheim, koji je inspirirao P. Ricoeura, savršeno uočio kada ju je definirao kao »raskorak između imaginarnog i stvarnog koji predstavlja prijetnju stabilnosti i stalnosti tog stvarnog«.61 U tom smislu, njezina temeljna pozitivna značajka jest da »polje mogućeg drži otvorenim«62 i da »održava razmak između očekivanja i tradicije«.63 Slika o stranim zemljama može se smatrati utopijskom kada skrene prema drugosti, predstavljajući drugost kao alternativno društvo, bogato potencijalima koje grupa potiskuje. To je subverzivna slika jer se udaljava od koncepcija svoje vlastite kulture kako bi konstruirala radikalnu drugost. Ona tako nastoji stranost učiniti nadmoćnom u odnosu prema identitetu grupe (uz opasnost idealiziranja Drugog). Azija je, kako je prikazuje Herman Hesse u Die Morgenlandfahrt (1931) i osobito u Siddarthi (1922), primjer utopijskog viđenja. Pisac je, poput Keyserlinga, u 59 P. Ricoeur: op. cit., 231. 60 Ibid. Druge su dvije razine koncepta: stalno dovođenje autoriteta u pitanje (za razliku od ideologije koja ga legitimizira) i specifična patologija utopije koja se sastoji u tome da »se sama stvarnost gubi u korist perfekcionističkih shema« (op. cit., str. 390). 61 K. Mannheim: Ideologie und Utopie, citat P. Ricoeura, op. cit., str. 389. 62 Op. cit., str. 390. 63 Op. cit., str. 391.
164 Jean-Marc Moura
njoj tražio izvore civilizacije koja je kadra spojiti materijalističke i intelektualne krajnosti Zapada i spiritualizam pretjerano pasivnog Orijenta u harmoničnu sintezu.64 Ta reakcija, koju općenito možemo okarakterizirati kao antiracionalističku, skreće prema azijskoj stranosti (osobito prema njezinu simbolizmu i budističkoj spiritualnosti) kako bi uništila (smatra se, loše) koncepcije koje pripadaju vlastitoj kulturi. Ona tako pokazuje svoju utopijsku funkciju, ekscentričnu u odnosu prema simboličkim shemama koje dominiraju u Njemačkoj tog vremena. Slijedimo li razmišljanja P. Ricoeura, moramo se složiti da društveno imaginarno počiva »na napetosti između funkcije integracije i funkcije subverzije«,65 između ideološkog i utopijskog pola. Ali čime ta distinkcija pomaže književnoj imagologiji? Ako je to temeljna podjela, a mislimo da jest, svaka slika o stranim zemljama, uključujući i slike iz književne fikcije, smješta se između dvaju polova imaginativne prakse. Raznolikost drugosti uvijek se poima između ideologije i utopije (tim se pojmovima koristimo u opisnom, a ne u polemičkom smislu, kako je uobičajeno). To je tvrdnja koja omogućuje da se razmotri tipologija slika o stranim zemljama opće načelo kojih bi bila distinkcija između ideologije, koja društvu ponovo opisuje strane zemlje, i to rabeći termine tog društva, te utopije koja to čini pomoću ekscentričnih termina, prilagođenih osobitom razmišljanju nekog autora (ili grupe) o drugosti. Ideološke slike (ili predodžbe) odlikuju se, dakle, svojom funkcijom integracije u grupi (društvu, kulturi). One prikazuju strane zemlje u skladu s pretežitim tumačenjem grupe koje je povezano s njezinim korijenima, prirodom i mjestom u povijesti. Projicirajući temeljne vrijednosti grupe na drugost, one ukidaju drugost tako što je poništavaju ili se na nju navikavaju prilagođavajući njezinu stvarnost simboličkim shemama koje vrijede u grupi. Tri će nam primjera iz različitih književnosti i razdoblja omogućiti da pobliže odredimo pojam ideološke slike. U studiji o suvremenom japanskom romanu66 Nagao Nishikawa pokazuje da se tumačenje američke romantične predodžbe o Japanu u razdoblju nakon rata nužno mora povezati s razdobljem američke okupacije Japana (koja je trajala do 1952). Ta je okupacija glavna tema vrlo malog broja djela, ali Amerikanci su prisutni u mnogobrojnim romanima nastalima nakon 1945. godine, a narativne osobine koje se uz njih vežu objašnjavaju se ponajprije tim bitnim iskustvom. Tako Nobuo Kojima prikazuje likove mješance, istovremeno Japance i Amerikance, rastrgane između dviju domovina.67 U tim prikazima možemo »pronaći pravu sliku poniženog 64 Usp. M. i J. Sénès: Herman Hesse, le magicien, Hachette, 1989. 65 Op. cit., str. 391. 66 Le roman japonais depuis 1945, P. U. F.: Ecriture, 1988. 67 U novelama kao što su La division de l’université Enkei i Etoile (1954), ili u romanima poput American School (1955) i Le cercle de famille (1965).
Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze 165
Japana iz vremena okupacije«.68 Takvu ćemo mješavinu osjećaja naći i u mlađeg autora Kenzaburôa Oee, čije slike Amerikanca osciliraju između idiličnog prikazivanja pomirenja69 i ponižavajućih sjećanja na okupaciju.70 Autointerpretacija traumatizirane zemlje koja propituje svoju prošlost projicira se na stranca iz Sjeverne Amerike, pri čemu je taj lik tek sredstvo propitivanja o samome sebi. Taj govor o vlastitim mijenama koji prilagođava drugost, ne zanimajući se za bilo koji njezin vid, ideološke je vrste. Uzmimo isto razdoblje, ali drugu književnost i običaje: francuski špijunski roman nakon 1945. predstavlja Treći svijet kao područje nasilja, kaosa, komunističke zavjere (od J. Brucea do Gérarda de Villiersa). Prilično je lako u tim egzotičnim i avanturističkim klišejima razabrati francusku nostalgiju za nestalim kolonijalnim poretkom i ideološko razmišljanje o temi izgubljene veličine.71 Naposljetku, Jean Méral dobro je pokazao kako je Pariz u djelima američkih pisaca prešao put od statusa tajanstvenog grada pogodnog za policijske zaplete iz 19. stoljeća,72 preko razvratnog grada na zalazu (Dos Passos, Hemingway) i mjesta unutarnjeg propitivanja (Henry Miller, Anaïs Nin), da bi na kraju nestao iz područja zanimanja romanopisaca s one strane Atlantika. Osobito je proučavao u kojoj je mjeri ta fiktivna metropola tipično američka te površno prikazana (kad je u pitanju njezina stvarnost) u skladu sa specifičnim vrijednostima koje su anglosaksonski stvaraoci projicirali na francusku drugost.73 Utopijske predodžbe, naprotiv, imaju funkciju subverzije vrijednosti grupe. Riječ je o prikazima stranih zemalja potpomognutima željama društva koje je radikalno drugačije,74 a čine ih predodžbe koje su ekscentrične u odnosu prema simboličkim shemama grupe. One na neki način vraćaju strane zemlje njihovoj drukčijosti. Tako u 20. stoljeću, između dva rata, tri engleska pisca, D.-H. Lawrence, Graham Greene i Malcolm Lowry, oblikuju utopiju o Meksiku.75 Bježeći iz svoje zemlje zahvaćene 68 N. Nishikawa: op. cit., str. 278. 69 Gibier d’élevage opisuje »spontano i potpuno razumijevanje koje se rađa između crnog vojnika [zatočenika] i japanskih seljana« (op. cit., str. 281). 70 Tribu bêlante (druga novela, iz veljače 1958, dok je prethodna iz siječnja iste godine) inzistira na poniženosti Japanaca u vrijeme okupacije. Usp. analizu N. Nishikawe (op. cit., str. 281. i d.). 71 Usp. Erik Neveu: L’Idéologie dans le roman d’espionnage, Presses de la Fondation nationale des Sciences politiques, 1985; J.-M- Moura: »Une étude d’imagologie«, Colloquium Helveticum, 10 (1989). 72 Primjerice u priči Umorstva u Ulici Morgue Edgara Poea. 73 Paris in American Literature, preveo L. Long, Chapel Hill: Univ. of North Carolina Press, 1989. 74 Ta radikalnost odvaja utopiju od jednostavnog protumodela (jednostavnog naličja neke ideološke koncepcije). Primjerice, takav je protumodel Njemačka u francuskih pjesnika restauracije, prizvana kako bi činila protutežu prosvjetiteljskom utjecaju. 75 U: The Plumed Serpent, Moć i slava i Pod vulkanom.
166 Jean-Marc Moura
političkom i moralnom krizom, u Meksiku nalaze zemlju otkrića.76 Nasuprot imperijskim klišejima koji cvatu u književnosti toga vremena, oni podižu Meksiko na razinu metafizičkog mjesta (Lawrence), to je »mjesto vjere i patnje« (Greene) ili »izvanvremenski simbol svijeta« (Lowry).77 U biti, prema riječima D. Veitcha: »otkrivajući Meksiko i njegovu geografiju, oni su otkrivali vlastiti unutarnji razdor«.78 Meksiko je za njih bio »mitski Odjek«,79 utopijska slika, jer se udaljava od svih britanskih općeprihvaćenih predodžbi. Taj »fikcionalni krajolik Meksika« otkriva tajnu drugosti zahvaljujući čemu su pisci mogli dublje istraživati »svoju vlastitu terra incognita«.80 Vidimo kako se utopija udaljava od dominantnih ideoloških shema čitanja, kako bi stranu zemlju »čitala« u novom svjetlu. U biti, distinkcija između ideološke i utopijske slike stranih zemalja jest distinkcija između latinskih zamjenica »alter« i »alius«, koju prikrivaju meta-kategorija alteriteta i francuska riječ »autre« (»drugi«). ALTER je drugi u nekom paru, shvaćen u strogo relativnom smislu: tu se definira neki identitet i njegova suprotnost. ALIUS je neodređeni drugi, nešto drugo nego identitet i svi elementi koji se uz njega vežu, udaljen od svakog jednostavnog povezivanja, utopijski drugi. ALTER je uključen u koncepciju svijeta čije je središte grupa; ALIUS je udaljen, ekscentričan, a može se doseći po cijenu lutanja izvan grupe. ALTER je odraz kulture grupe; ALIUS je radikalno odbijanje.81 Bilo bi pogrešno vjerovati da su ta dva fenomena suprotna. Oni se dijalektički isprepleću. Najnestalnija utopija (ALIUS) posjeduje dimenziju protumodela društvenih vrijednosti i zbog toga se može povezati s kulturom grupe; najučestalija ideologija (ALTER) može voditi pojavljivanju drugosti usred glorifikacije koncepcija grupe. Tako je utopija o Dobrom Divljaku primjer stranosti koja se pojavila u književnosti, ali i protumodel koji je služio kao kritika europskih vrijednosti (Diderot: Supplément au voyage de Bougainville). Tu se dotiču utopijske tendencije ka skretanju prema Drugom i ideološke reinterpretacije u skladu sa shemom
76 Usp. Douglas W. Veitch: The Fictional landscape of Mexico, Waterloo, Canada: W. Laurier Univ. Press, 1978. 77 Op. cit., str. 184. 78 Ibid. 79 Op. cit., predgovor G. Woodcocka, str. I. 80 Op. cit., str. XI. 81 Ali slika o Alteru nije samo znak da se »promatrajuća« kultura smatra superiornom u odnosu na »promatranu« kulturu; kao što se ni slika o Aliusu ne može tumačiti kao znak pretpostavljene inferiornosti polazne kulture. Izvan spora o superiornosti ili inferiornosti, a o tome je u biti riječ, nalazi se sposobnost književnog djela da ogoli strane zemlje od uvriježenih predodžbi kako bi pokazalo njihovu drugost, odnosno njihovu različitost koja se ne da umanjiti.
Kulturna imagologija: pokušaj povijesne i kritičke sinteze 167
francuskog filozofskog čitanja. Eto zašto se tek naknadno može odlučiti je li slika o stranim zemljama utopijska ili ideološka. Vrlo jasan primjer distinkcije ALTER/ALIUS nalazimo na kraju 19. i početku 20. stoljeća u opoziciji dviju koncepcija egzotizma. S jedne strane, Pierre Loti žali za nestalom Oceanijom i Orijentom, u skladu s pasatističkom, romantičarskom i repetitivnom ideologijom francuskih orijentalističkih fantazama; s druge strane, Victor Segalen sanja o »estetici drugačijeg«, ponovnoj stvoriteljici drugosti koju nikada ne možemo dosegnuti.82 Identična tvrdnja o nestanku egzotičnog svijeta vodi do romantičnosti ALTERA i prilagođenih stranih zemalja, ili do poezije o osobitoj različitosti, o ALIUSU. Le mariage de Loti ili Aziyadé na jednom su polu, a Les Immémoriaux ili Stèles sušta su im suprotnost, ako tako možemo reći. Između njihovih se slika može shvatiti sva egzotična književna raznolikost tog vremena. Čini nam se da se vrijednost distinkcije ideološka slika / utopijska slika – ALTER / ALIUS – sastoji u tome da se ona temelji na racionalno shvaćenom društvenom imaginarnom te da književnu sliku promatra u njezinu odnosu prema tom imaginarnom, pri čemu slike o stranim zemljama ne definira prema njihovu (vrlo promjenjivom)83 sadržaju već prema njihovoj funkciji. Zbog ta tri razloga ona može pretendirati na određenu operativnu vrijednost.
*** Genealogija i teorija omogućuju nam da tvrdimo sljedeće: imagologija, proizišla iz šezdesetogodišnjeg komparatističkog istraživanja, zasigurno se može pohvaliti koherentnošću. Kao povijest temeljne ideje, svojstvene svim kulturama i svim književnostima, ona razvija koncept slike o stranim zemljama koji je udaljen od aporija filozofske teorije imaginacije, ne upadajući u simplicizam objašnjenja o odrazu društvenog imaginarnog. Ona drži da je svaka slika iskrivljena slika jer društvu ponovno opisuje stranu stvarnost i, poput svake fikcije, ponovno je stvara na višoj razini realizma. Kada je vrlo uspješna, ona otvara i razvija nove dimenzije stvarnog (sjetimo se Azije Henrija Michauxa ili Oceanije Victora Segalena). Ta simbolička konstrukcija ostvaruje se između dva pola društvenog imaginarnog – ideologije i utopije. To znači da svaka predodžba o drugosti teži prema slici Altera ili prema slici Aliusa, u skladu s prethodno uvedenom distinkcijom. Sve u svemu, temeljna komparatistička dimenzija imagologije očituje se u činjenici da ona želi 82 Egzotizam sam po sebi nije »adaptacija; nije, dakle, savršeno razumijevanje nekog izvan nas samih koga bismo gušili u sebi; već jasna i trenutna percepcija vječne nerazumljivosti.« (Notes sur l’exotisme, Fata Morgana, 1978, str. 25). 83 Uz pridržavanje prava da taj sadržaj ograniči na pomalo jednostavnu opreku »-filija« i »-fobija« (primjerice, anglofilija nasuprot anglofobiji).
168 Jean-Marc Moura
biti povijest međunarodnih odnosa i povijest književnosti, proučavanje dijalektike identitet / alteritet u kulturnom i književnom području, ukratko – istraživanje koje podržava stalna (i plodna) napetost između opće i komparativne književnosti, između načelnog univerzalizma i eruditske specijalizacije. Možemo je tako s pravom okarakterizirati kao povijest iluzija o stranim zemljama. Dovoljno je uočiti da su one naličje iluzija o nama samima kako bismo shvatili da tu dotičemo samu bit svake književnosti. S francuskog prevela Sanja Šoštarić
Imagologija: povijest i metoda Joep Leerssen
Sklonost pripisivanju specifičnih karakteristika ili čak karaktera različitim društvima, rasama ili »nacijama« vrlo je stara i široko rasprostranjena. Čini se da je polazna vrijednost kontakata s različitim kulturama etnocentrizam, utoliko što je svako odstupanje od uobičajenih domaćih uzoraka »Drugost« u smislu neobičnosti, anomalije, posebnosti. Takva su etnocentrična zapažanja kulturne različitosti pokazivala sklonost raslojavanju u predodžbu prema kojoj svaka nacija, kao i osoba, ima svoja specifična svojstva i karakter – premda je taj termin sam po sebi povijesno složeniji nego što bi se isprva moglo pomisliti. Neformalno, anegdotalno vjerovanje u različite nacionalne karaktere oblikovalo je do kasnog 18. stoljeća neupitan spoznajni milje kulturne kritike i refleksije. Tijekom 19. stoljeća on je uključen u komparativno-historijsku paradigmu koja je dominirala humanističkim znanostima. Dvadeseto je stoljeće najprije pokazalo nekritičku komparatističku zaokupljenost bilježenjem i opisivanjem tekstnih potvrda takvih nacionalnih karakterizacija, a zatim porast strogog poricanja nacionalnog esencijalizma i nacionalnog determinizma. To je opet vodilo prema dekonstrukcijskoj i kritičkoj analizi retorike nacionalne karakterizacije – početku imagologije u pravom smislu, na tragu koje je i ova knjiga.1 U onome što ovdje slijedi taj će se povijesni razvoj najprije skicirati, a zatim popratiti nekim mislima o teorijskom i metodološkom oruđu dostupnom današnjim imagolozima.
Historija Imagologija ima svoju »arheologiju« i svoju »prethistoriju«. Arheologija nas vodi do ranonovovjekovne kulturne kritike koja, u tradiciji Juliusa Caesara Scaligera (1484–1558), počinje europske kulturne i društvene uzorke razvrstavati u nacionalne kategorije, formalizirajući time stariju neformalnu tradiciju pripisivanja esencijalnih karakteristika određenim nacionalnim ili etničkim skupinama. Taj klasifikacijski poriv da se izjednače kulturne razlike s etničkim stereotipima trebao je voditi sistematici ranomoderne etnografije i antropologije kao što to, 1 Autor se ovdje referira na priručnik Imagology: The cultural construction and literary representation of national characters (ur. M. Beller i J. Leerssen, Amsterdam; New York, 2007) u uvodnom dijelu kojega se nalazi i ova studija (str. 17–32) [op. prev.].
170 Joep Leerssen
primjerice, zorno prikazuju austrijska Völkertafel ili »tablica nacionalnosti« (Stanzel i dr. 1999). Ta nacionalno-karakterološka sistematizacija etničkih stereotipa i anegdotalnog znanja vezanog uz »ponašanja i običaje« trebala je ostati intelektualno dominantnom do prosvjetiteljstva, o čemu svjedoče nacionalno-psihologijski ulog Montesquieuova O duhu zakona, Humeova eseja »Of National Characters«, Voltaireova Essai sur le moeurs, pa čak i Vicove Scienza nouva (Hayman 1971). U svakom slučaju, s Vicovom misli te još više s onom Johanna Gottfrieda Herdera, kultura i kulturna razlika sve su se više motrile kao antropološke kategorije, a ne kao etnografski fenomeni: kao uzorci ponašanja u kojima »nacije« artikuliraju svoje vlastite, međusobno različite odgovore na raznolike životne uvjete i kolektivna iskustva, a što opet definira individualni identitet svake nacije. Antiprosvjetiteljski kulturni relativizam Herderova tipa oblikovao je tako etničku taksonomiju koja je vidjela »nacije« i »kulture« kao prirodne i temeljne međusobno ovisne jedinice čovječanstva. To je vodilo usponu komparativne metode u humanističkim znanostima. Njezin utjecaj vidljiv je u antropologiji, primjerice u Humboldtovoj vergleichende Anthropologie (namjesto starijeg modela koji je smatrao – u nediferenciranim, univerzalističkim kategorijama – da je »pravi predmet proučavanja čovječanstva sam čovjek«), te u jeziku, gdje su jezičnu razliku tematizirali braća Humboldt, Schlegel i Grimm, koji su držali da se svaki jezik smatra istinskim dahom nacionalne duše, njezina karakterističnog identiteta i individualnosti. Filologija Jacoba Grimma taj je etnolingvistički identitetizam protegnula na književnu povijest, za koju se smatralo da sadržava zapis o kolektivnoj nacionalnoj imaginaciji u mediju njezina vlastitog jezika. Ta se filologija već koristila argumentima nacionalnog karaktera i nacionalnog identiteta kako bi se uhvatila u koštac s problemima široke rasprostranjenosti tema (primjerice basni, poput one o liscu Reynardu) među različitim narodima i jezicima, kojima se bavila Stoffgeschichte. To nas vodi iz arheologije u prethistoriju imagologije. Filološki odsjeci na novim sveučilištima u 19. stoljeću po uzoru na berlinsko Humboldtovo sveučilište prihvatili su sparivanje jezikoslovlja i studija književnosti (Sprach- und Literaturwissenschaft, ‘Lang-and-Lit’). Slično tomu, uspon komparativne lingvistike iznjedrio je ideju komparativne književnosti. U toj je shemi filologija još uvijek bila gotovo identična onoj koju je Giambattista Vico izvorno definirao u svojoj Scienza nuova iz 1725. – studij kreativnih i poetskih odgovora nacija na njihove povijesne okolnosti, odgovora koji izražavaju dotični nacionalni karakter. Štoviše, taj je studij bio inspiriran filozofijom Fichtea i Hegela, koji su smatrali da je individualnost nacije, više nego puki »karakter« (tj. upadljiva osebujnost ponašanja i običaja), prožeta transcendentnim, duhovnim načelom, ontološki autonomnim duhom naroda (Volksgeist). Nova je ideja nacionalnog karaktera stajala tako u istom odnosu
Imagologija: povijest i metoda 171
prema društvu kao i duša prema tijelu, ona je bila neupitna osnova taksonomije i diferencijacije različitih književnosti, koje su pojedinačno proučavale »nacionalne filologije«, a u njihovoj međusobnoj interakciji proučavao ih je »komparativni« dodatak tih nacionalnih filologija. Kultura je neosporivo bila nacionalna kultura. Za nju se apriorno držalo da je različita od drugih kultura od kojih je izdvaja individualnost kao temeljna nacionalna karakteristika. U toj paradigmi različiti stereotipi i pretpostavke o nacionalnim osobitostima nikad nisu bili predmetom istraživanja, već uvijek tek dijelom intepretativnog alata; oni su prije bili eksplikacije nego explicanda. Znanost o književnosti sredinom stoljeća, inspirirana postignućima komparativne lingvistike, objašnjava književne tradicije etničkim temperamentima, koji su opet predstavljeni u neproturječnom, apriornom obliku kao »prihvaćeno znanje« i opći konsenzus, odnosno na temelju aktualnih stereotipa i predodžbi. Uspon književne historiografije (Wellek 1941; Spiering 1999) u tim desetljećima pruža obilan ilustrativni materijal: književnost se, zahvaljujući njezinu vlastitom jeziku, prije svega smatra izrazom specifične nacionalnosti. Prirodna i specifična taksonomija književnosti gradi se stoga na temelju nacionalnosti i jezika (ta su dva kriterija primjenjivana izmjenično), a povijesno značenje književnosti leži u njezinu načinu očitovanja i dokumentiranja identiteta nacije i njezina moralnog i estetskog svjetonazora. Književna je povijest dakle oblik proučavanja istinskog karaktera nacije, izraženog u njezinoj kulturnoj povijesti. Nije potrebno napominjati da je ideja o biti ili karakteru nacije u potpunosti determinirana ukorijenjenim i široko prihvaćenim stereotipima i etničkim predodžbama. Taj je model kulminirao u pozitivističkom determinizmu što ga je izložio Hip polyte Taine u teorijskom uvodu svoje Histoire de la littérature anglaise iz 1863. Taine je izložio svoju glasovitu kulturnu geometriju u kojoj dani kulturni artefakt (konkretno, književni tekst) može biti smješten, karakteriziran i shvaćen u odnosu na tri determinirajuća parametra: rasu, sredinu i trenutak (race, milieu, moment). Svaki od njih ima svoje vlastite neupitne pretpostavke. Moment nije puki datum ili kronologija, već prije ambijent hegelijanskog duha vremena. Tekstovi odišu »duhom razdoblja«, podnebljem ili mentalitetom za koji se smatra (iz neodređenih razloga) da karakterizira period, i koji tako tekst usidrava u određeni, povijesno situirani pogled na svijet te istodobno taj pogled na svijet ucjepljuje u sam tekst. Milieu Taine objašnjava na sličan deterministički način: kao fizičko, geografsko okružje čije tragove nužno nosi u sebi svaki tekst. Prva manifestacija sredine je klimatološka (»hladne«, »umjerene« i »vruće« književnosti), čime se priziva čitav niz stereotipa što kolaju dugovječnom klimatološkom teorijom kulturno-temperamentskih razlika (Zacharasiewicz 1977). Rasa, napokon, govori dovoljno za sebe: Taine bez zadrške smatra da su književne karakteristike tekstova suodređene
172 Joep Leerssen
autorovom fizičkom etničkom pripadnošću. Priroda te određenosti očigledno priziva pretpostavke o tome da fizička etnička pripadnost povlači za sobom specifične moralne i kulturne osobitosti. Ekstremni etnički determinizam, kako ga je formulirao Taine, izazvao je svoje vlastite korektive. Ernest Renan, i sam u mlađim godinama pristalica pozitivističko-determinističke škole, zauzimao se za odbacivanje tog načina promatranja kulture i kulturne razlike, ponajprije zato jer je ono poslužilo kao opravdanje za njemačku aneksiju Alsace-Lorraine nakon 1871. On je u predavanju Qu’estce qu’une nation iz 1882. izvrsno pokazao da nacionalnost nije fiksna kategorija međuljudskih odnosa, već skup ljudskih izbora. Implikacija tog voluntarističkog pogleda bila je ta da je nacionalnost postala predmetom prije historijske nego antropološke analize. U skladu s tim, vidimo da u književnoj kritici i u znanosti o književnosti generacija poslije Tainea počinje kulturne i nacionalne raznolikosti u književnostima Europe razmatrati na manje etničko-deterministički način – barem izvan Njemačke, gdje je etnički determinizam ostao u usponu u trijumfalističkoj klimi Wilhelmova Carstva. Drugdje je otklon od etničkog šovinizma i etničkog determinizma označio početak komparativne književnosti u pravom smislu riječi, s ranim pretečama discipline kao što su Émile Hennequin, Joseph Texte (prvi predstojnik komparatističke sveučilišne katedre), Švicarac Louis-Paul Betz te Alzašanin Fernand Baldensperger. Baldensperger je 1913. taj novi pogled ovako izrazio: »Une littérature exprime une nation, non parce-que celle-ci l’a produite, mai parce-que celle-ci l’a adoptée et admirée« (»Književnost je izraz nacije, ne zato jer ju je nacija stvorila, već zato jer ju je prihvatila i jer joj se divila«) (navedeno prema Fischer 1981: 53). Premda je pojam nacionalnosti i nacionalnog karaktera bio historiziran (prije je potjecao od povijesno promjenljivih izbora i okolnosti nego emanirao iz transcendentne, transpovijesne kategorije ili determinirajućeg načela), njemu se ipak i dalje priznavalo ontološki autonomno postojanje, kao »pravoj stvari« što postoji prije svojih artikulacija i opstoji neovisno o njima. Tako je razmišljala prva generacija – nazovimo je »protoimagološkom« – proučavatelja nacionalnih predodžbi u književnosti. Takva su proučavanja postala popularna u prvoj polovici 20. stoljeća ne samo u Francuskoj nego i u Njemačkoj, u Sjedinjenim Državama i drugdje. Bavila su se temama poput »Francuzi kod Shakespearea« ili »Nijemci u ruskoj književnosti«. Često je njihov pristup identičan pristupu Stoffgeschichte: popisivanje i pronalaženje tragova određenog tipa književne preokupacije, od teksta do teksta, s generacije na generaciju. Stoffgeschichte se može pozabaviti mnogim takvim preokupacijama ili temama (rastanak ljubavnika u zoru, incest, plemeniti divljak, osveta, dandy, lisac Reynard), a određeni nacionalni tip može biti izabran kao tek jedna od takvih tema. U najgorem slučaju Stoffgeschichte je puki tematski
Imagologija: povijest i metoda 173
bibliografski popis; u najboljem ona može slijediti trag promjena mode, poetika, književnih stajališta i kulturnih vrijednosti pomoću teme kao niti vodilje što se provlači kroz stoljeća, sa svim svojim konstantama i varijablama (Beller 1986; Naupert 2004). No književna tematizacija određene nacionalnosti u tim je desetljećima uglavnom podrazumijevala dvoje: nacionalnost »stvarno« postoji da bi je autori, u skladu sa svojim potrebama i sposobnostima, predočili korektno ili nekorektno; usto, takve su predodžbe prije nusproizvodi ili odrazi međunarodnog književnog prometa i kontakata nego njihov temeljni uvjet. Vrijednost tih starijih radova za današnjeg čitatelja varira. U mnogim slučajevima njihov implicitni ili otvoreni etnički esencijalizam može otići tako daleko da postaje neprihvatljivim. Mnoge njemačke studije iz 1930-ih svakako ulaze u tu kategoriju. Istodobno, takve se studije često temelje na marljivu i iscrpnu istraživanju izvora te mogu još uvijek biti bibliografski upotrebljive, kao prečac do primarnih književnih izvora, bez obzira na njihove interpretacije i ideološke pretpostavke. Još je važnije da su one služile za dokazivanje ekstremne varijabilnosti nacionalnih stereotipa. Klasično djelo Juliána Juderiasa La leyenda negra iz 1913. zgodan je primjer. Ono je bilo potaknuto patriotskim ogorčenjem prema onomu što je autor smatrao zlonamjernom krivom interpretacijom njegove nacije u djelima stranih autora, i kao takvo ono se u mnogočemu ogriješilo o suvremene znanstvene standarde: nacionalno pristrana motivacija; temeljna esencijalistička pretpostavka da postoje »krivi« i, prešutno, »ispravni« načini predočavanja nacija; neupitno prihvaćanje podjele na Španjolsku i Druge te anakronistička tendencija sagledavanja te podjele, u stanju iz 1913, kao povijesno nepromjenljive. Unatoč tomu, Juderiasova je studija, pojavljujući se u vrijeme kad je Španjolska uživala romantičnu reputaciju (Mériméeova i Bizetova Carmen), na upadljiv način objavila činjenicu da je ta zemlja imala posve drukčiju reputaciju u ranijim stoljećima. To je upozorilo čitatelje i znanstvenike na krajnju nepostojanost kojoj »nacionalni karakteri« mogu biti izloženi u svojoj vanjskoj percepciji i predočavanju. Da je navodno »flegmatična« i suzdržljiva engleska nacija u 18. stoljeću bila poznata po koleričnom temperamentu i suicidalnim tendencijama, bilo je podjednako iznenađujuće. Najpoznatiji primjer bila je predodžba Njemačke, koja je oscilirala između romantične (nacija pjesnika i filozofa) i tehnokratske, brutalne nacije tirana i bezobzirnosti. Prava pojava imagologije kao kritičkog istraživanja nacionalnih karakterizacija mogla se dogoditi tek kad su ljudi prestali vjerovati u »stvarnost« nacionalnih karaktera kao objasnidbenih modela. Književni su znanstvenici napokon dosegli taj stupanj u godinama nakon Drugog svjetskog rata. Sučeljavanje s tako percipiranom »Njemačkom« i s njenim povijesnim promjenama raspoloženja, posebice nakon Trećeg Reicha i Drugog svjetskog rata kao najniže točke, potaknulo
174 Joep Leerssen
je antiesencijalistički, konstruktivistički pristup nacionalnim predodžbama i nacionalnom identitetu. Premda je knjiga Jean-Mariea Carréa Les écrivains français et le mirage allemand (1800–1940) iz 1947. godine još bila (možda razumljivo) zadojena antinjemačkim nacionalnim predrasudama, ta su istraživanja otvorila perspektive za takvu imagologiju koja bi svojom metodom, ako ne svojim predmetom, mogla postati postnacionalna, transnacionalna. Carréov učenik Guyard u svom je eseju L’étranger tel qu’on le voit (1951) predložio taj predmet gotovo kao temelj komparativne književnosti: istraživanje nacionalnosti »kakva se vidi«, kao književnog tropa, a ne nacionalnosti per se. U Guyardovu je programu analiza predodžbe bila oslobođena (politički prijepornog i metodološki zaraznog) povjerenja u representandum. Nacionalnost se može proučavati kao konvencija, nesporazum, konstrukt, kao nešto što proizlazi iz vlastite artikulacije kao representamen, koji se stvara samim formuliranjem. Dakle, kao nešto što se može analizirati u svojoj subjektivnosti, varijabilnosti i kontradikcijama. Pedesete godine 20. stoljeća, kada je Guyardov program najavljen kao domaine d’avenir komparativne književnosti, bile su povoljan period za taj tip pristupa, barem u zapadnoj Europi. Njemačka je znanost prošla kroz pakao pseudoznanosti opterećene etničkim predrasudama, a njemački su znanstvenici posebno (uključujući i one koji su otišli u egzil) osjećali prijeku potrebu bavljenja dvojnim problemom: rasnom misli i okaljanim ugledom svoje zemlje. U filozofiji su i Frank furtska škola i Karl Popper u knjizi Otvoreno društvo i njegovi neprijatelji tematizirali potrebu da znanstvenici raskrinkaju etnički mit. U francuskim društvenim znanostima primjećivala su se prva strukturalistička gibanja Lévi-Straussova tipa, što je značilo da je kultura sad viđena kao bricolage, kao komunikacijska gustoća i diferencijacijska praksa prije nego kao nacionalni paket-aranžmani. U skladu s tim, socijalni su psiholozi počeli proučavati stari predmet »nacionalne psihologije« u konstruktivističkim, a ne u esencijalističkim kategorijama; na »nacionalni identitet« počeli su gledati kao na internalizirane kolektivne autopredodžbe, koje se oblikuju u strukturnom kontekstu opreke sebe i drugog (Brossaud 1968; Hollander 1948; Duijker & Frijda 1960). U politici se pak čitava zapadna Europa uključila u projekt europske integracije. Ta inicijativa usmjerena prema postnacionalnoj imagologiji, koja se, doduše, činila obećavajućom, ipak se nasukala. Glavni razlog za to bila je metodološka raspra s američkom znanošću. Ne samo da je angloamerička književna znanost bila u to vrijeme daleko više orijentirana na kritiku, estetičku analizu pojedinačnog teksta nego na njegovu povijesnu i ideološku kontekstualizaciju, nego su i američke društvene znanosti još uvijek bile posvećene proučavanju etniciteta per se. Ta se tradicija može pratiti u slijedu antropologa od Franza Boasa do Ruth Benedict i Geoffreya Gorera. Međunarodni odnosi za vrijeme Drugog svjetskog rata i
Imagologija: povijest i metoda 175
Hladnog rata često su se analizirali uz aktivnu, službenu podršku tako usmjerenih antropologa, s aspekta nacionalnih karaktera upletenih strana (Hertz 1944; Klineberg 1951; Buchanan & Cantril 1953). Rasni sukobi dominirali su unutarnjom politikom Sjedinjenih Država (Sollors 1996), a svjetski proces dekolonizacije, za koji je Amerika bila zainteresirana i kao globalna sila i kao nekadašnja kolonija, smjerao je tome da pobrka same koncepte »države« i »nacije«. To je bila pozadina na kojoj je vodeći književni znanstvenik René Wellek (1953) mogao formulirati svoju poznatu primjedbu da je imagologija oblik »književne sociologije«, bliži preokupacijama etničkih antropologa nego književnih znanstvenika. Njihov je temeljni posao, prema Welleku, elaboracija »teorije književnosti«, tipologija onoga što književni tekst čini posebnim (Wellek & Warren 1949). Dvojba između »intrinzične« analize teksta i »ekstrinzične« kontekstualizacije, što ju je nametnuo Wellek, u velikoj je mjeri paralizirala komparativnu književnost širom svijeta. Tijekom 1960-ih i 1970-ih komparatisti su bili skloni napustiti image studies. Glavna je iznimka bio Hugo Dyserinck, koji je dokazivao da nacionalne predodžbe i stereotipi nipošto ne moraju biti ekstrinzični u odnosu na unutrašnje tkivo teksta, već da, naprotiv, mogu prožimati samu njegovu srž (Dyserinck 1966, 1982). Svojim Aachenskim programom Dyserinck je otišao dalje i promicao koncept komparativne književnosti koji se ne bavi multinacionalnošću književnosti s aspekta objektivne nacionalne taksonomije, nego s aspekta prolaznih nacionalnih subjektivnosti (ideje, predodžbe, stereotipi) koje unakrsno presijecaju europski (i svjetski) kulturni krajolik i koje proizvode najveći dio moralnih tenzija što ih tematiziraju književni tekstovi (Dyserinck 1991). Krajnja je implikacija glasila: predodžbe o karakteru i identitetu nisu mentalne slike koje stvaraju nacije o nacijama, već one, kao artikulirani diskurzivni konstrukti što kolaju društvima, tvore nacionalne identifikacijske uzorke. U međuvremenu, na sveučilištu Nouvelle Sorbonne Daniel-Henri Pageaux nastavio je francusko zauzimanje za imagologie, u velikoj mjeri vezano uz lévi-straussovsku antropologiju, kao imaginaire percipirane karakterološke (i nacionalno-karakterološke) raznolikosti (Pageaux 1981, 1983, 1988, 1989). Od sredine 1970-ih, unutar šireg područja znanosti o književnosti, neki su se proučavatelji pojedinačnih filologija, osobito njemački i austrijski anglisti (Stanzel 1974; Boerner 1975; Diller i dr. 1986; Blaicher 1987), latili tih tema i teorija s obzirom na to da su one bile marginalizirane unutar krizom zahvaćene komparativne književnosti. Za to se vrijeme izvan područja književnosti, u širem kontekstu humanističkih znanosti, među povjesničarima počela popularizirati ideja da su nacionalni identiteti konstrukti te da je zadaća povjesničara analizirati proces njihove konstrukcije i prirodu toga konstruiranja (Giesen 1991; Berding 1996). Trend da se povijesna svijest razumije prije kao konstrukt nego kao objektivno stanje
176 Joep Leerssen
potaknuli su svesci knjiga poput The invention of tradition (1983) Hobsbawma i Rangera te Les lieux de mémoire (1984-1992) Pierrea Noraa. Pojava poststrukturalističke misli (posebice one Michela Foucaulta) bila je osobito utjecajna (Kristeva 1988). U antropologiji, generacija koja slijedi Stockinga (1987) i Wolfa (1982) započinje golem, i danas aktualan pothvat kritičke analize etnocentričnih pretpostavki na kojima su dugo počivale njihove vlastite discipline. Postkolonijalne teorije na tragu Frantza Fanona (Peau noire, masques blancs, 1952) i Edwarda Saida (Orijentalizam, 1978) počele su promatrati nametanje klišeja i stereotipa kao dio kolonijalne neravnoteže moći između kolonizatora i koloniziranih. Zastupnici feminizma i ženskih studija bavili su se odnosom spola i roda te započeli analizu potonjeg kao kulturnog konstrukta. Naposljetku, vrlo utjecajna studija Ernesta Gellnera Nacije i nacionalizam (1983) promovirala je provokativnu postavku da je nacije stvorio nacionalizam, a ne obrnuto – da su osjećaj primordijalnog nacionalnog identiteta retroaktivno konstruirali ideolozi 19. stoljeća kao svojevrsni sindrom lažnog sjećanja. Rasprave i utjecaji što ih je izazvala Gellnerova knjiga učinili su očitim to da su svi ti različiti pristupi konstruktivističkoj prirodi identiteta bili neposredno važni za istraživanje nacionalnog identiteta i nacionalizma. Tako je kasno 20. stoljeće bilo svjedokom situacije u kojoj je, paradoksalno, duga tradicija imagologije bila gotovo napuštena u komparativnoj književnosti (koja je kao cjelina bila disciplina u krizi, opkoljena sa svih strana novim i starim sestrinskim disciplinama), dok su njezini uvidi i preokupacije bili ponovno otkriveni u susjednim disciplinama. Predmet nacionalne stereotipizacije i konstrukcije identiteta razmatrao se svugdje, ali često u monodisciplinarnom izolacionizmu te na temelju ad hoc teoretiziranja i kontradiktorne terminologije. U posljednjih dvadeset godina dogodio se temeljni preustroj u znanosti o književnosti. Sve u svemu, stare su filologije doživjele razdvajanje lingvistike i znanosti o književnosti. I stara ideja da povijesno-komparativno istraživanje književnosti treba potkrepljivati opće teorije o književnosti pretrpjela je rascjep. »Teorija« je danas uglavnom samodostatan posao, koji manje računa na ekstrapolacije na temelju komparativne upotrebe književnopovijesnih podataka, a više na primjenjivost suvremene filozofije kulture u interpretaciji teksta. Istraživanje književne povijesti sve je bliže društvenim ili povijesnim znanostima, koje su i same pretrpjele »kulturni obrat« te pokazuju rastući interes za književne (i uopće kulturne, tj. slikovne) izvore. U mnogim je područjima zamjetljiv interes za nacionalnu raznolikost, za predodžbe ili stereotipe nacionalnog identiteta. Feministički i postkolonijalni pristupi su u usponu. U međuvremenu je društveni i politički razvoj potaknuo povratak »identiteta« kao autonomne sile u društvenim, političkim i kulturnim odnosima. Pad komunizma i aktualna integracija Europe, svako na svoj način, vodili su prema
Imagologija: povijest i metoda 177
ponovnom oživljavanju nacionalnog. Mobilnost, globalizacija i rastuća multikulturna priroda modernih zapadnih društava također su oživjeli važnost etniciteta, pa čak i religije. Podizanje svijesti mnogih (do tada marginaliziranih) skupina poput žena i etničkih manjina prouzročilo je uspon »politike identiteta«. Ponovno otkrivanje, zaštita ili njegovanje nečije kulture, tradicije ili »identiteta« u sve pluralnijem i sve više medijatiziranom kulturnom krajoliku znači da su te kategorije još jednom postvarene u kategorije za razumijevanje ljudskih djelatnosti. Pojam identiteta u posljednjih se trideset godina razumijevao više u implicitno konstruktivističkom smislu nego u starom transcendentno-esencijalističkom – ali, poput pojma kulture, i on je ponovno promatran u determinističkim kategorijama. Koncepti poput kulture, nacionalnosti i identiteta ponovno se upotrebljavaju kao eksplikacije, a ne kao opisi ili explicanda (Leerssen 2006). Ta se tendencija ne manifestira samo u politici i žurnalizmu nego i u novoj disciplini interkulturnog menadžmenta, koja se u cijelosti (Hofstede 1980; Peabody 1985) koristi klasičnim etničko-antropološkim kategorijama Ruth Benedict i Geoffreya Gorera, dajući im tako novu životnu snagu. Ovaj je povijesni pregled, naravno, izrazito shematičan. Najprije, prikazana se razdoblja preklapaju u vremenu i prostoru; jedno ne ustupa mjesto drugome odmah i u potpunosti; prijelaz je postupan. Zapravo, ta su razdoblja kumulativna, a ne sukcesivna; ona oblikuju naslage novih pristupa prekrivanjem, a ne istisnućem starih. Etnički esencijalizam Grimmova i Taineova tipa ostaje vidljiv čim znanstvenici počnu raspravljati o nacionalizmu kao o povijesnom fenomenu. To je bilo osobito snažno izraženo u »narodnosno« (u izv. völkisch; op. prev.) orijentiranim istraživanjima u razdoblju od 1900. do 1945. Ni vjera u stvarne, objektivne nacionalne karaktere nikada nije u potpunosti zatrta konstruktivističkim analizama. Oživljavanje nacionalnog u 1990-ima (i u politici i u znanostima) nije toliko ponovna pojava nečega što je bilo nestalo koliko uspon nečega što je u prethodnim desetljećima bilo staromodno. Slično tomu, tradicija komparatističke imagologije možda je bila marginalizirana, ali nikad nije bila u potpunosti napuštena. To pokazuje i ova knjiga: Dyserinckov Aachenski program (Dyserinck 2002) nastavljen je na europskim studijima Sveučilišta u Amsterdamu, gdje se uređuje serija Studia imagologica; zatim u Bergamu, gdje su brojni simpoziji proklamirali aktualnu važnost te specijalističke grane (Beller 1997); u Francuskoj, gdje postkolonijalni pristup komparativnoj književnosti nastavlja imagološku tradiciju (Moura 1997); u Njemačkoj i Austriji djelovanjem anglista kao što su Stanzel (1974, 1997, 1999) i Zacharasiewicz (1977, 1999), da ne spominjemo druge. Uspon nacionalizama na Balkanu također je potaknuo mlade znanstvenike u Bugarskoj i bivšoj Jugoslaviji na kritičko proučavanje nacionalnog diskursa i nacionalnih stereotipa. Književni znanstvenici
178 Joep Leerssen
koji se bave imagologijom danas imaju u najmanju ruku interdisciplinarni kontekst općeg široko rasprostranjenog interesa za svoj predmet. Čime oni mogu pridonijeti suvremenoj znanstvenoj klimi?
Metoda Prvo, imagologija, baveći se primarno književnim predodžbama, neprestano dokazuje da je nacionalne stereotipe najprije i najdjelotvornije oblikovala, sačuvala i dalje širila upravo imaginarna i poetska književnost. Europski književni fond postoji odavno i vrlo je opsežan te može poslužiti plodonosnom istraživanju (postavljen uz bok povijesnom fondu društvenog djelovanja i političkog odlučivanja) longue-durée tema kao što su podrijetlo i širenje stavova i načina mišljenja. Drugo, nataložena zaliha tekstova je dugotrajna, neprekidna i opsežna potvrda da predodžbe djeluju, da su učinkovite u kulturnom i komunikacijskom području, najprije zbog svoje intertekstualne tropičnosti. One su tropi, opća mjesta, one postaju prisne pomoću ponavljanja i međusobne sličnosti, a to u svakom pojedinačnom slučaju znači da kad god naiđemo na pojedinu pojavu nacionalne karakterizacije, ona nas ne upućuje prvo na empirijsku stvarnost nego na intertekst, na rezonator drugih, s njom povezanih, tekstnih pojava. Drugim riječima, književni fond nedvojbeno pokazuje da su nacionalni karakteri stvar općih mjesta i glasina, a ne empirijskih opažanja ili tvrdnji o objektivnim činjenicama. Treće, književni izvori, ovisno o njihovoj kanoniziranosti, imaju dugotrajnu vrijednost i aktualnost. Predodžbe o njemačkom karakteru mogu biti izražene u udžbenicima, publicistici, kulturalnoj kritici i vladinim izvješćima, ali romani poput Der Untertan (1918) Heinricha Manna ili čak Tri čovjeka u čamcu (1900) Jeromea K. Jeromea nadživjeli su sve takve više-manje efemerne izvore. Zbog sličnih razloga kanonski tekst poput Shakespeareova Mletačkog trgovca likom Shylocka ne svjedoči tek o stajalištima prema Židovima u vrijeme svog nastanka, nego dugotrajnom poviješću recepcije pribavlja i povijest promjena stajališta u sljedećim stoljećima. Četvrto, postoje razlozi za pretpostavku, barem u obliku radne hipoteze, da je književnost (kao i noviji poetički i fikcijsko-narativni mediji poput filma i stripa) povlašten žanr za širenje stereotipa jer ona često djeluje na pretpostavci »obustave sumnje« i svojevrsnog (barem estetskog) povjerenja publike u njezinu vlastitu vrijednost. Ti čimbenici i dalje daju imagološkoj specijalizaciji raison d’être unutar znanosti o književnosti. U isto vrijeme, ona može nastaviti raditi na metodološkim pretpostavkama koje su razrađene tijekom posljednjih desetljeća. Neke od njih mogu se ovdje navesti:
Imagologija: povijest i metoda 179
1. Osnovna perspektiva imagologije je teorija kulturnih ili nacionalnih stereotipa, a ne teorija kulturnog ili nacionalnog identiteta. Imagologija je usredotočena na representamen, na reprezentacije kao tekstne strategije i kao diskurs. Taj diskurs implicitno iziskuje referencijalnost vis-à-vis empirijske stvarnosti, govoreći nam da nacija X ima niz karakteristika Y, no ipak nije na imagologu da potvrdi ili opovrgne stvarnu vrijednost te referencijalnosti. Imagološki referencijalni okvir jest tekstni i intertekstni. 2. Imagologija nije, pace Wellek, oblik sociologije; njezin je cilj razumjeti diskurs reprezentacije, a ne društvo. I dok je očito da su kurentni atributi neke nacije tekstni tropi, a ne sociološki ili antropološki podaci, manje očita implikacija podjednako je točna: kulturni kontekst u kojem su te predodžbe artikulirane i iz kojeg potječu jest kontekst diskurzivne prakse, a ne neko pretpostavljeno kolektivno, a još manje »nacionalno« javno mnijenje. Koliko je neki tekst reprezentativan u širem rasponu uzoraka, prije je intertekstualni nego sociološki rezultat. Vidjeti književnu tradiciju (koja nikad nije monolitna) kao produkt nacije kojoj ta tradicija pripada, značilo bi pustiti esencijalizam kroz stražnja vrata. 3. Naši su izvori subjektivni, njihova se subjektivnost pri analizi mora uzeti u obzir te se ne smije ignorirati, opravdati plauzibilnim objašnjenjem ili isfiltrirati. Predočena nacionalnost (promatrano) ocrtana je u perspektivnom kontekstu reprezentacije ili diskursa (promatrač). Zato će se imagolozi posebno zanimati za dinamiku između onih predodžbi koje karakteriziraju Drugog (heteropredodžbe) i onih koje karakteriziraju nečiji vlastiti, domaći identitet (samopredodžbe ili autopredodžbe). I promatrano i promatrač najčešće su kategorizirani nacionalnim terminima, ali u oba će se slučaja znanstvenici čuvati toga da u tom označavanju vide neposredan odraz empirijskih, stvarnih kolektiva. Pri proučavanju predodžbe o Španjolskoj u francuskoj književnosti skup »francuski« nije manje kompleksan ni problematičan od kategorije »Španjolska«. U proučavanju njemačke samopredodžbe u djelu Thomasa Manna uvijek se treba pitati piše li on, od slučaja do slučaja, kao Nijemac ili možda (i možda istodobno) kao aristokratski buržuj, europski intelektualac ili građanin Lübecka. Predodžbe ne odražavaju identitete već tvore moguće identifikacije. 4. Imagologija se bavi specifičnim skupom karakterizacija i atributa, onima koji stoje izvan područja provjerljivih izvještajnih rečenica ili iskaza o zbilji. Oni se ovdje nazivaju imaginarno. Iskaz »Francuska je republika« sam po sebi nije imaginaran, iskaz »Francuzi su slobodoljubivi individualci« jest. Razlikovanje imaginarnog diskursa i provjerljivih izvještajnih iskaza nije uvijek očito pa ponekad od znanstvenika zahtijeva interpretativnu pronicljivost. Općenito, imaginarni diskurs a) izdvaja neku naciju iz ostatka čovječanstva kao po nečemu različitu ili »tipičnu«, te b) artikulira ili sugerira moralnu, kolektivno-psihološku motivaciju
180 Joep Leerssen
za dane društvene ili nacionalne osobine. Imaginarni diskurs posebno se bavi karakterološkim objašnjenjima kulturne razlike (Leerssen 1992, 1997a, 2000). 5. Prva je zadaća ustanoviti intertekst dane nacionalne predodžbe kao tropa. Kakva je tradicija tog tropa? Kakve su tradicije pozitivnog ili negativnog vrednovanja te u kakvom su one povijesnom odnosu? U kojoj mjeri, u pojedinom slučaju, ta tradicija pasivno ili aktivno odjekuje ili se pojačava, mijenja, negira, ismijava ili ignorira? 6. Trop se također mora kontekstualizirati unutar teksta u kojem se pojavljuje. O kakvoj je vrsti teksta riječ? Koje su žanrovske konvencije na djelu: pripovjedne, opisne, humoristične, propagandne? Fikcionalne, narativne, pjesničke? Kakvi su status, važnost i funkcija nacionalnog tropa unutar tih parametara? Koja su dopuštenja nužna za poetsku (narativnu, ironijsku) uporabu dane nacionalne karakterizacije? U tom je pogledu imagologija još uvijek najčvršće usidrena u područje znanosti o književnosti. Poznavanje poetičkih konvencija, narativnih tehnika i promjenljivih književnih konvencija potrebno je za uravnoteženu, a ne samo bibliometričnu procjenu tekstne uporabe dane predodžbe. Interpretacija teksta, jedna od najstarijih vještina književnog znanstvenika, ovdje će biti nužno potrebna kao i primjereno znanje teorije i metodologije znanosti o književnosti. Zasigurno se u 20. stoljeću nacionalna stajališta formuliraju u mnogo kompleksnijem i neodređenijem (često ironijskom) smislu nego prije (primjerice, »englesko« u djelu Philipa Larkina, »njemačko« kod Thomasa Manna). 7. Nužna je i povijesna kontekstualizacija. Književni se tekst ne može interpretirati u bezvremenoj, estetskoj Nigdjezemskoj. Povijesni se čimbenici moraju uzeti u obzir pri procjeni talijanskih ambijenata u romanima Ann Radcliffe i George Eliot. Klasno-političke i regionalne razlike upotpunjuju engleske samopredodžbe Evelyn Waugh i Johna Osbornea, odnosno talijanske samopredodžbe Giuseppea Tomasija di Lampeduse i Piera Paola Pasolinija. 8. U novije se vrijeme posebno ističe i pragmatičko-funkcionalistička perspektiva. Koja je ciljana publika teksta? Kako su njegova retorika i uporaba nacionalnog tropa usklađeni s tom ciljanom publikom? Ima li kakvih svjedočanstava o recepciji i učinku teksta? 9. Na temelju svih tih metodoloških uvjeta postoje i daljnje perspektive. U dugotrajnoj povijesti nacionalnih klišeja mogu se susresti određene konstante i varijable, ponekad čak i kolebanja između ekstremnog pozitivnog i negativnog vrednovanja. Možda se to može promatrati kao dvije strane istog novčića: Njemačka pjesnika-filozofa i Njemačka okrutnih tehnokrata u oba je slučaja karakterizirana sklonošću sistematičnoj apstrakciji (kao opreci ljudskom pragmatizmu); i Irska nerazumnog nasilja i Irska pjesničke osjećajnosti u opreci su prema pojmu razboritog realizma. (Leerssen [2000] takve dubinske strukture koje tvore opreku
Imagologija: povijest i metoda 181
kontrastivnih atributa identificira kao »imageme«.) Također može biti korisno smjestiti određene predodžbe o nekoj zemlji unutar njezina susjedstva (predodžba Njemačke u Nizozemskoj, odnosno u Danskoj i Poljskoj; usp. Süssmuth 1993, 1996). Daljnja su istraživanja potrebna kako bi se razumjela priroda dinamike kojom se, unutar informacijskog raspona pojedinog imagema, predodžbe mogu pomicati između kontrastirajućih modaliteta (pjesnik u tehnokrata) i suprotnih vrednovanja. 10. Područje autopredodžbi čini dodatnu, posebno važnu perspektivu. Na dnevni su red došli ne samo uzorci drugosti, nego i održavanja sebstva putem povijesnog pamćenja i kulturnog sjećanja (Assmann i Hölscher 1988; Ricoeur 1990). Stupanj u kojem nacionalna samopredodžba posjeduje dijakronijsku dimenziju – ne u smislu dinamike supostavljanja domaće kulture drugima, nego u smislu identitetskog procesa održavanja osjećaja sebstva kroz vrijeme – zavređuje daljnje istraživanje. U tom pogledu postojanost (Baldenspergerov durée) književnog kanona kao rezervoara povijesnog sjećanja, kao i književna tematizacija srodnosti prošlosti i sadašnjosti, zaslužuju podjednaku pozornost (usp. Assmann 1999). 11. Proučavanje nacionalnih predodžbi po sebi je komparativni pothvat: ono se prije usmjeruje na transnacionalne odnose nego na nacionalne identitete. Isto tako, uzorci nacionalne karakterizacije bit će najjasnije istaknuti ako se proučavaju nadnacionalno, kao multinacionalni fenomen. Neke imaginarne moralnokarakterološke opozicije nisu nacionalno određene i mogu se susresti u mnogim različitim slučajevima: sjeverno-misaono nasuprot južno-osjetilnom, perifernobezvremensko nasuprot centralno-modernom, ili zapadno-individualističko-aktivno nasuprot orijentalno-kolektivno-pasivnom. To pokazuje da su nacionalne karakterizacije često specifični slučajevi i kombinacije generičkih moralnih suprotnosti te da se naš način mišljenja u kategorijama »nacionalnih karaktera« svodi na etničko-političku raspodjelu uvriježenih uloga u imaginarnom antropološkom krajoliku. S tog komparatističkog gledišta imagologija pruža izazov i očekivanja za buduća istraživanja. Te metode i perspektive još uvijek određuju specifičnost književne imagologije te će joj pomoći da svojim otkrićima obogati šire područje humanističkih znanosti i njihov interes za konstrukte identiteta. Isto tako, ona bi nam mogla pomoći u pogledu tipologije općih mjesta i formulnih konvencija u književnim tekstovima – aspektima koji su uglavnom bili zanemarivani kao puki repoussoir njezina kreativnog i inovativnog individualizma, ali koji imaju središnju važnost u razumijevanju poetičkih, retoričkih i pragmatičkih osnova teksta (Amossy i Rosen 1982; Amossy i Herschberg Pierrot 1997).
182 Joep Leerssen
Naposljetku, imagologija može pomoći i u jasnijem prepoznavanju multinacionalne književne raznolikosti. Filologija 19. i ranog 20. stoljeća utjecala je na neupitnu pretpostavku da jezik i nacionalnost tvore organsku taksonomsku jedinicu za proučavanje književnosti. Danas se taj naivni pogled drastično zakomplicirao saznanjem da je »nacionalnost« velikim dijelom subjektivno gledište, a ne objektivno stanje. Štoviše, jezične se i državne granice rijetko podudaraju tako čisto kako se čini da pokazuje naša nomenklatura (»francuski«, »engleski«, »njemački«); književnim zemljovidom Europe i svijeta vladaju kulturne manjine i littératures secondes (Dyserinck 1991: 94–99); identiteti i kategorije ovdje su proizvodi književnosti a ne obrnuto. Objektivna činjenica jezične razlike postoji, ali granice što ih premošćuje međunarodno književno kretanje velikim su dijelom u ljudskim glavama, zamišljene – jer razgraničenje između domaćeg i stranog kulturnog prostora te klasifikacija i filtriranje »stranih« tekstova u njihovu inozemnom širenju i recepciji trebaju u znatnoj mjeri približiti stajališta kao i jezične ili prostorne udaljenosti. Precizniji sistemski ili polisistemski modeli kulturne organizacije, komunikacije i distribucije neće zamijeniti ili dokinuti objektivni primat jezika i jezične razlike, ali zasigurno moraju uključiti imagološku dimenziju u temeljnu diskusiju o tome što je ono što doista čini »nacionalnost« nekog književnog teksta.
Literatura Amossy, Ruth; Elisheva, Rosen (1982): Les discours du cliché, Pariz. Amossy, Ruth; Herschberg Pierrot, Anne (1997): Stéréotypes et clichés: Langue, discours, société, Pariz. Assmann, Aleida (1999): Erinnerungsräume: Formen und Wandlungen des kulturellen Gedächtnisses, München: Beck. Assmann, Jan (1988): »Kollektives Gedächtnis und kulturelle Identität«, u: Kultur und Gedächtnis, ur. J. Assmann i T. Hölscher, Frankfurt na Majni, 9–19. Beller, Manfred (1986): »Thematologie«, u: Vergleichende Literaturwissenschaft: Theorie und Praxis, ur. M. Schmelling, Wiesbaden, 73–97. Isti (ur.) (1997): L’immagine dell’altro e l’identità nazionale: metodi di ricerca letteraria, Fasano: Schena. Sadržava: »Introduzione: L’immagine dell’altro e l’identità nazionale: Metodi di ricerca«, 5–32; »Bibliogaphy of research methods in literary national characteristics«, 147–213. Berding, Helmut (ur.) (1996): Mythos und Nation: Studien zur Entwicklung des kollektiven Bewußtseins in der Neuzeit, 3, Frankfurt.
Imagologija: povijest i metoda 183
Blaicher, Günther (ur.) (1987): Erstarrtes Denken: Studien zu Klischee, Stereotyp und Vorurteil in englischsprachiger Literatur, Tübingen. Boerner, Peter (1975): »Das Bild vom anderen Land als Gegenstand literarischer Forschung«, Sprache im technischen Zeitalter, 56, 313–321. Brossaud, Jean-François (1968): »Réflexions méthodologiques sur l‘imagologie et l‘ethnopsychologie littéraires«, Ethnopsychologie, 23, 366–377. Buchanan, W. i Cantril, H. (1953): How nations see each other, Urbana, IL. Diller, H. J. i dr. (ur.) (1986): Images of Germany, poseban broj Anglistik & Englischunterricht, 29/30, Heidelberg. Duijker, H. C. J.; Frijda, N. H. (1960): National character and national stereotypes: A trend report prepared for the International Union of Scientific Psychology, Amsterdam. Dyserinck, Hugo (1966): »Zum Problem der ‘images’ und ‘mirages’ und ihrer Untersuchung im Rahmen der Vergleichenden Literaturwissenschaft«, Arcadia, 1, 107–120. Isti (1982): »Komparatistische Imagologie jenseits von ‘Werkimmanenz’ und ‘Werktranszendenz’«, Synthesis, 9, 27–40. Isti (1991): Komparatistik: Eine Einführung, 3. izd., Bonn. Isti (2002), »Von Ethnopsychologie zu Ethnoimagologie: Über Entwicklung und mögliche Endbestimmungeines Schwerpunkts des ehemaligen Aachener Komparatistikprogramms«, Neohelicon, 29, 57–74. Fischer, Manfred S. (1981): Nationale images als Gegenstand vergleichender Literaturgeschichte: Untersuchungen zur Entstehung der komparatistischen Imagologie, Bonn. Gellner, Ernest (1983): Nations and nationalisms, Oxford. Giesen, Bernhard (ur.) (1991): Nationale und kulturelle Identität: Studien zur Entwicklung des kollektiven Bewußtseins in der Neuzeit, Frankfurt na Majni. Guyard, Marius-François (1951): La littérature comparée, Pariz. Hayman, John G. (1971): »Notions of national characters in the eighteenth century«, Huntington library quarterly, 35, 1–17. Hertz, Frederick (1944), Nationality in history and politics: A psychology and sociology of national sentiment and nationalism, London. Hobsbawm, E. J.; Ranger, T. (ur.) (1983): The invention of tradition, Cambridge. Hofstede, Geert (1980): Culture’s consequences: international differences in work-related values, Beverly Hills, CA. Hollander, A. N. J. (1948): »As Others See Us: A preliminary enquiry into group images«, Synthèse, 6, 214–237.
184 Joep Leerssen Klineberg, Otto (1951): »The scientific study of national stereotypes«, International social science bulletin, 3, 505–515. Kristeva, Julia (1988): Étrangers à nous-mêmes, Pariz. Leerssen, Joep (1991): »Mimesis and stereotype«, Yearbook of European Studies, 4, 165–176. Isti (1992): »Image and reality – and Belgium«, u: Europa provincia mundi: Essays in Comparative Literature and European Studies offered to Hugo Dyserinck on the occasion of his sixty- fifth birthday, ur. J. Leerssen i K. U. Syndram, Amsterdam, 281–292. Isti (1997a): »L’effet de typique«, in Moeurs et images: Etudes d’imagologie européenne, ur. A. Montandon. Clermont-Ferrand, 129–134. Isti (1997b): »National stereotypes and literature: Canonicity, characterization, irony«, u: Beller (1997): 49–60. Isti (2000): »The rhetoric of national character: A programmatic survey«, Poetics Today, 21, 2, 267–292. Moura, Jean-Marc (1997): »L’image de l’étranger comme miroir de l’identité culturelle. La formation de la notion de ‘tiers monde’ et les littératures britannique et française de l’après-guerre«, u: Beller (1997): 101–116. Naupert, C. (ur.) (2004): Tematologia y comparatismo literario, Madrid. Pageaux, Daniel-Henri (1981): »Une perspective d’études en littérature comparée: l’imagerie culturelle«, Synthesis, 8, 169–185. Isti, (1983): »L’imagerie culterelle: de la littérature comparée à l’anthropologie culturelle«, Synthesis, 10, 79–88. Isti (1988), »Image/imaginaire«, u: Europa und das nationale Selbstverständnis: Imagologische probleme in Literatur, Kunst und Kultur des 19. Und 20. Jahrhunderts, ur. H. Dyserinck i K. U. Syndram, Bonn, 367–380. Isti (1989): »De l’imagerie culturelle à l’imaginaire«, u: Précis de littérature comparée, ur. P. Brunel i Y. Chevrel, Pariz. Peabody, Dean (1985): National characteristics, Cambridge, Pariz. Ricoeur, Paul (1990): Soi-même comme un autre, Pariz. Said, Edward (1978): Orientalism, New York. Sollors, Werner (ur.) (1996): Theories of ethnicity: A classical reader, New York. Spiering, Menno (ur.) (1999): Nation building and writing literary history, Amsterdam. Stanzel, Franz K. (1974): »Der literarische Aspekt unserer Vorstellungen vom Charakter fremder Völker«, Anzeiger der phil. hist. Klasse der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 111, 63–82.
Imagologija: povijest i metoda 185
Isti (1997): Europäer: Ein imagologischer Essay, Heidelberg. Isti (1999): »Zur literarischen Imagologie: Eine Einführung«, u: Stanzel i dr. (1999): 9–39. Stanzel, F. K.; Zacharasiewicz, W.; Weiler, I. (ur.) (1999): Europäischer Völkerspiegel: Imagologisch-ethnographische Studien zu den Völkertafeln des frühen 18. Jahrhunderts, Heidelberg. Stocking, George W. (1987): Victorian anthropology, New York. Süssmuth, H. (ur.) (1993): Deutschlandbilder in Polen und Russland, in der Tschechoslowakei und in Ungarn, Baden-Baden. Isti (ur.) (1996): Deutschlandbilder in Dänemark und England, in Frankreich und den Niederlanden, Baden-Baden. Wellek, René (1941): The rise of English literary history, Chapel Hill, NC. Isti (1953): »The concept of Comparative Literature«, Yearbook of comparative and general literature, 2, 1–5. Wellek, René; Warren, Austin (1949): Theory of literature, New York. Zacharasiewicz, Waldemar (1977): Die Klimatheorie in der englischen Literatur und Literaturkritik von der Mitte des 16. bis zum frühen 18. Jahrhundert, Beč. Isti (1997): »The theory of climate in North American texts in the century after 1776«, u: Beller: 85–100. S engleskog preveo Davor Dukić
Kazalo imena Priredila: Zrinka Blažević
Adotevi, Stanislas 65 Allingham, William 84 Amichai, Yehuda 100 Amossy, Ruth 111, 116, 119, 181, 182 Ascoli, Georges 6, 55, 161 Assman, Aleida 181–182 Assman, Jan 181–182 Augstein, Hannah Franziska 105, 119 Azorín, José Augusto Trinidad Martínez Rui 144 Bader, Wolfgang 158 Baldensperger, Fernand 54–55, 59, 86, 126, 152, 172, 181 Balzac, Honoré de 74 Banús, Enrique 11 Barfoot, C. C. 103, 119, 122 Barrès, Maurice 48, 132 Barrett, Martyn 119–120 Barthes, Roland 19, 50, 74, 89, 129–130, 132, 135, 139–140 Baudelaire, Charles 87 Baudoin, Charles 149 Bauer, Gerhard 154 Bauer, Roger 55 Baumann, Gerd 101, 119 Bauschinger, Sigrid 161 Beening, André 108, 119 Beker, Miroslav 22 Beller, Manfred 11, 14, 20, 117, 120, 122, 169, 173, 177, 182, 184–185 Benedict, Ruth 174, 177
Ben-Porat, Ziva 109, 114, 120 Benveniste, Emile 103, 120, 129 Berchet, Jean-Claude 154 Berding, Helmut 103, 120, 175, 182 Berghan, Marion 161 Berlin, Isaiah 103 Bernanos, Georges 12, 26, 28–29, 34 Bernasocchi López Q. 11 Betz, Louis-Paul 172 Bieber, Konrad 55 Bizet, Georges 173 Blaicher, Günther 103, 120, 123–124, 175, 183 Bleicher, Thomas 57 Bloch, Marc 150 Blyton, Enid 119 Boas, Franz 174 Boerner, Peter 54–55, 60, 125, 154, 175, 183 Bonald, Louis Gabriel Ambroise 152 Bopp, Franz 105 Bormann, Alexander von 122 Börne, Ludwig 48 Borst, Arno 103, 120 Brachfeld, Oliver 5, 42, 63, 69 Brahimi, Denise 154 Braudel, Fernand 134, 149 Breakwell, G. M. 119 Breughel, Pieter 107 Brontë, Charlotte 107 Brossaud, Jean-François 174, 183 Bruce, John 165
188 Zrinka Blažević Brunel, Pierre 155–156, 161, 184 Buchanan, William 175, 183 Budde, Hendrik 78 Cadot, Michel 55, 126, 154–155, 160 Cairns, David 101, 120 Camus, Albert 87 Cantril, Hadley 175, 183 Carpentier, Alejo 149 Carré, Jean-Marie 5–8, 13, 24–25, 29–32, 34–35, 41, 46, 54–55, 58–59, 76, 86, 125–126, 152–155, 158, 161–162, 174 Castoriadis, Cornélius 160 Celiné, Louis-Ferdinand 7 Cezar, Gaj Julije 43 Chateaubriand, François-René de 78 Cheval, René 49 Chevallier, Gabriel 91 Chevrel, Yves 151, 155–156, 161, 184 Claudel, Paul 144 Conrad, Joseph 78 Corbet, Charles 55 Cormey, Raymond 10 Cousin, Victor 161 Croce, Benedetto 7 Cullingford, Cedric 122 Custine, Astolphe-Louis-Léonor 160 D’Alambert Jean le Rond 104 Dann, Otto 103–104, 120 Dante Alighieri 73 Daudet, Léon 28, 32 Daumier, Honore 147 Davies, Anna Morpurgo 105–106, 120 Derrida, Jacques 85, 89, 94 Descombes, Vincent 87, 95 Despestre, René 149 Détienne, Marcel 142 Dickens, Charles 118
Diderot, Denis 104, 166 Digeon, Claude 55, 126, 154 Diller, H. J. 175, 183 Dima, Alexandru 54 Dimić, Milan V. 122 Dimić, Ivan 129 Dorfles, Gillo 132 Dos Passos, John 165 Dostojevski, Fjodor Mihajlovič 100, 141 Doyle, Arthur Connan 109 Duby, Georges 19, 134, 140, 146, 153 Duchet, Claude 116, 120 Duda, Dean 22 Dugas, Guy 154 Duijker, H. C. J. 174, 183 Duinkerken, Anton van 107, 120 Dukić, Davor 5, 22, 26, 35, 185 Dumas, Alexandre 87, 107 Duras, Marguerite 161 Ďurisin, Dionýz 158 Duţu, Alexandru 10, 60, 79, 125, 154 Dyserinck, Hugo 5, 8–14, 17, 23, 33, 38, 41, 43, 54–55, 57–58, 60, 61–63, 65, 72, 75–80, 86–87, 89, 95–96, 102– 103, 106, 108, 117, 120–121, 125, 154–156, 175, 177, 182–184 Eckert, Georg 48 Eliade, Mircea 138 Elias, Norbert 74 Eliot, George 107, 110, 180 Escarpit, Robert 7, 30 Espagne, Michel 124 Etiemble, René 125–126 Even-Zohar, Itamar 147 Eyck, Hubert van 108 Eyck, Jan van 108 Fang, Weigui 11 Fanon, Frantz 176
Fichte, Johann Gottlieb von 105, 170 Firchow, Peter Edgerly 72–73, 78 Fischer, Manfred S. 8, 10, 14–15, 18, 37, 60, 63, 72, 77, 86, 96, 101, 121, 152, 155, 172, 183 Flaubert, Gustave 73, 78, 111, 116 Fogg, Phileas 87, 110 Fokkema, Douwe 102, 121 Ford, Madox Ford 107 Forst-Battaglia, Otto 33 Forster, Edward Morgan 16, 93–95, 106, 111 Foster, Stepan William 115, 121 Foucault, Michel 19, 67, 87, 102, 137, 176 Freud, Sigmund 95 Freyer, Gilberto 148 Fried, István 11 Frijda, N. H. 174, 183 Frobenius, Leo 65 Frye, Northrop 148 Fumat, François 125 Gadamer, Hans-Georg 72 Galinsky, Hans 55 Gaskell, Elizabeth 107 Gellner, Ernst 103, 121, 176, 183 Genette, Gérard 104, 116, 121 Giesen, Bernhard 103, 120–121, 175, 183 Glaser, Kurt 33 Glissant, Edouard 149 Goethe, Johann Wolfgang von 65, 73 Gorer, Geoffrey 174, 177 Gorki, Maksim 27 Gottsched, Johann Christoph 64 Green, Th. H. 121 Greene, Graham 165–166 Grève, Claude de 154 Grigson, Geoffrey 84 Grimm, Jacob 105, 170, 177
Kazalo imena 189 Griswold, William J. 161 Grose, Th. H. 121 Gross, Stefan 60 Gsteiger, Manfred 54, 59, 102, 121, 153–154 Guillén, Claudio 126 Guyard, Marius François 5–8, 21, 23–24, 32, 34–35, 54–55, 58–59, 61, 65, 76, 86, 96, 101, 125, 152–154, 157, 174, 183 Haas-Heye, Johannes 153, 161 Haggard, Rider H. 95, 109 Hall, Edith 103, 121 Hardy, Thomas 109, 116 Hargreaves, Alec G. 156 Hartog, François 103, 121 Hawthorne, Nathaniel 159–160 Hayman, John 170, 183 Hazard, Paul 59, 86, 126 Hegel, Georg Wilhelm Friedrich 42, 74, 105, 170 Heidegger, Martin 42 Heine, Heinrich 48, 74, 88 Hemingway, Ernest 165 Hendrix, Harald 122 Hennequin, Émile 172 Herder, Johann Gottfried von 74, 104– 105, 170 Herschberg Pierrot, Anne 111, 119, 181–182 Hertz, Frederick 175, 183 Hesse, Herman 163 Heumann, Albert 33 Hipokrit 107 Hobsbawm, Eric 103, 121, 176, 183 Hoenselaars, Ton 122 Hoffmann, Johannes 80 Hoffmann, Leon- François 55 Hofstede, Geert 90–91, 96, 177, 183
190 Zrinka Blažević Hollander, A. N. J. 174, 183 Hölscher, Tonio 181–182 Homer 44, 73 Hugo, Victor 87, 149 Huizinga, Johan 91 Humboldt, Alexander von 170 Hume, David 104, 121, 158, 170 Husemann, Harald 122 Husserl, Edmund 42, 159, 160 Ingarden, Roman 73 Irving, Washington 108 Jakobson, Roman 145 James, Henry 44, 116 Jaspers, Karl 42 Jauss, Hans Robert 7, 72–73, 89, 102, 121 Jerome, Jerome K. 178 Jeune, Simon 54–55, 126, 146, 154 Jost, François 153–154 Joyce, James 73 Juderias, Julián 173 Jurt, Joseph 59 Kabbani, Rana 78 Kafka, Franz 16, 53, 77 Kayser, Wolfgang 8 Kedourie, Elie 103, 106, 121 Keyserling, Hermann 163 Kipling, Ruyard 95, 109, 157 Klein, Holger 78 Kleist, Heinrich 74 Klineberg, Otto 175, 184 Koch-Hillebrecht, Manfred 153 Kohn, Hans 103, 121–122 Kojima, Nobuo 164 Kolumbo, Kristofor 44 Koppen, Erwin 154 Kristeva, Julia 176, 184 Kuhn, Helmut 44, 45
Kulcsár Szabó, Ernő 22 Ladrière, Jean 156 Lahjomri, Abdeldjelil 154 Lamartine, Alphonse de 74, 78 Lambert, José 147 La Mesnardiére, Jules de 104, 122 Lampedusa, Giuseppe Tomasi di 107, 180 Larkin, Philip 180 Lasserre, Pierre 32 Lawrence, David Herbert 165–166 Leather, Victor L. 6 Leerssen, Joep Th. 8, 10–11, 14–21, 78–79, 83–84, 89–90, 93, 95–96, 99, 102, 104–106, 108–110, 113–114, 116–118, 122, 169, 177, 180–181, 184 Le Goff, Jacques 146 Leiner, Wolfgang 76 Leonard, Irving 149 Lessing, Gotthold Ephraim 63 Levin, Harry 55 Lévi- Strauss, Claude 19, 137, 147, 157, 174 Lipiansky, Edmond Marc 67, 78, 87, 96, 101, 122 Lippmann, Walter 42, 111, 122 Lohner, Edgar 59 Lohner, Marlene 59 López de Abiada, José Manuel 11 Lortholary, Albert 56, 143, 154, 161 Loti, Pierre 156, 167 Löwenthal, Leo 74 Lowry, Malcom 165–166 Luedke, Luther S. 160 Luther, Martin 27–28, 100 Lyons Speri, Evanthia 119 MacDougall, Hugh A. 105, 123 Macherey, Pierre 92
Macpherson, James 78 Madelénat, Daniel 161 Mandela, Nelson 100 Mann, Heinrich 74, 178 Mann, Thomas 100, 106–107, 111–112, 116, 123, 179, 180 Mannheim, Karl 163 Marandon, Sylvaine 69 Márquez, Gabriel García 149 Marx, Karl 48 Masaryk, Tomáš 100 Massis, Henri 28, 32, 48 Maurois, André 7 Maurras, Charles 28, 32, 48 Mengin, Urbain 56 Méral, Jean 165 Meregalli, Franco 125 Mérimée, Prosper 108, 141, 173 Merleau-Ponty, Maurice 87 Meyer, Herman 26, 56 Michaux, Henri 167 Michelet, Jules 161–162 Miller, Henry 165 Miroglio, Abel 5, 25, 69 Modood, Tariq 119 Molière, Jean-Baptiste Poquelin 147 Monchoux, André 6, 56, 126 Montandon, Alain 103, 122–123, 184 Montesquieu, Charles- Louis de Secondat 44, 91, 104, 123, 170 Montherlant, Henri de 141, 143 Moran, Thomas 7 Morita-Clément, Marie-Agnès 154 Mornet, Daniel 50 Moura, Jean-Marc 10, 19–20, 151, 165, 177, 184 Müller, Friedrich W. 48 Mussolini, Benito 100
Kazalo imena 191 Nassen, Ulrich 72 Naumann, Manfred 73 Naupert, Cristina 173, 184 Nerval, Gérard de 112 Neveu, Erik 165 Nietzsche, Friedrich 42 Nin, Anaïs 165 Nishikawa, Nagao 164 Nora, Pierre 176 Njoh-Mouelle, Ebenezer 65 Oe, Kenzaburo 165 O’Gorman, Edmundo 148 Oraić Tolić, Dubravka 22 Ory, Pascal 19, 160 Osborne, John 180 Ostaijen, Paul van 31 O’Sullivan, Emer 119, 123 Pageaux, Daniel-Henri 10–11, 18–20, 78–80, 86–87, 96, 125, 153–156, 159, 163, 175, 184 Pagnol, Marcel Paul 109 Pascal, Blaise 159 Pasolini, Pier Paolo 180 Paumen, M. 91, 96 Paz, Octavio 149 Peabody, Dean 177, 184 Péguy, Charles 48 Peirce, Charles 130 Pichois, Claude 54, 56, 154 Pirenne, Henri 90–91 Pistorius, George 56 Platon 44 Plett, Heinrich 116, 123 Poe, Edgar Allan 165 Popper, Karl 13, 51, 67, 87, 102, 105, 123, 174 Posnett, Hutcheson Macaulay 152 Pound, Ezra 74
192 Zrinka Blažević Prawer, Siegbert Salamon 54, 102, 123 Proietti, Paolo 11 Radcliffe, Ann 180 Ranger, Terence 176, 183 Reboul, Pierre 56 Rémond, René 126, 160 Renan, Ernest 161, 172 Retamar, Roberto Fernandez 149 Reynaud, Louis 6, 50 Ribeiro de Sousa, Celeste H. M. 11 Richards, Shaun 101, 120 Ricoeur, Paul 20, 157–160, 162–164, 181, 184 Riesz, János 59, 60, 155 Rigney, Ann 79 Ritter, Alexander 161 Roe, F. C. 6 Rolland, Romain 15, 46–49, 51–52, 144 Roobol, W. H. 101, 123 Rosen, Elisheva 111, 116, 119, 181, 182 Rossman, Karl 77 Rousseau, Jean- Jacques 104 Rubens, Peter Paul 107 Rüdiger, Hans 56, 59 Ruiter de, F. G. 91, 96 Ruysbroeck, Ivan 27 Said, Edward 78, 95–96, 176, 184 Sand, George 109 Sant’Anne, Affonso de 148 Sartre, Jean-Paul 87, 158 Saussure, Ferdinand de 88 Scaliger, Joseph Justus 103, 169 Schelling, Friedrich Wilhelm Joseph 42 Schlaf, Johannes 33 Schlegel, August Wilhelm 47–48, 170 Schmelling, Manfred 58, 182 Schmidt, Horst 9 Schücking, Levin L. 74
Schüddekopf, Otto-Ernst 48 Scott, Walter 78 Searle, John 89 Segalen, Victor 167 Segard, Georges 154 Sekeruš, Pavle 11 Sénès, Jacqueline 164 Sénès, Michel 164 Senghor, Léopold Sédar 65 Shakespeare, William 64, 74, 100, 113, 118, 153, 172, 178 Short, Janis 119 Siebenmann, Gustav 125, 158 Sievernich, Gereon 78 Sim, Stuart 93, 96 Slamnig, Svevlad 26 Smolej, Tone 11 Soenen, Johan 60 Sofoklo 74 Sollors, Werner 175, 184 Sperber, Dan 116, 123 Speri, E. L. 119 Spiering, Menno 113, 123, 171, 184 Spinoza, Baruch 10, 159 Staël, Anne-Louise-Germaine de 15, 29, 31–32, 44, 46–52, 69, 79, 87–89, 91, 107–108, 111–112, 123, 152, 161 Staiger, Emil 8 Stanzel, Franz Karl 12, 104, 123, 170, 175, 177, 184–185 Starobinski, Jean 129 Steins, Martin 10, 41, 56, 60 Stepan, Nancy 105, 123 Stocking, George W. 176, 185 Strelka, Joseph 59, 71–72 Streuvels, Stijn 31 Süssmuth, Hans 181, 185 Świderska, Małgorzata 11 Swift, Graham 109
Swift, Johnatan 73 Syndram, Karl Ulrich 8, 10, 15–16, 71, 75–79, 89, 93, 96–97, 103, 121–122, 155, 184 Sywenky, Irene 122 Šporer, David 22 Tacit, Publije Kornelije 43, 88, 91, 112 Taine, Hyppolyte 6, 21, 33, 91, 152, 161, 171–172, 177 Teeffelen, Toine van 115, 123 Tennyson, Alfred 16, 83–85, 93 Teofrast 104 Texte, Joseph 69, 76, 172 Tibi, Bassam 65 Tieghem, Paul van 86, 149, 152 Timmermans, Felix 31 Tötösy de Zepetnek, Steven 122 Toumson, Roger 149 Tournier, Michel 42, 60 Towa, Marcien 65 Trénard, Louis 126 Trollope, Anthony 110 Turbet-Delof, Guy 154 Van Delft, Louis 104, 123 Veitch, Douglas W. 166 Verne, Jules 87, 110 Vico, Gianbattista 104, 124, 170 Villiers, Gérard de 165 Vodička, Felix 86, 97 Voltaire 104, 124, 170 Vovelle, Michel 19, 140 Warning, Rainer 73 Warren, Austin 71, 73, 89, 175, 185 Waugh, Evelyn 180 Weber, Max 90, 130 Weiler, Ingomar 185 Weimann, Robert 73 Weisstein, Ulrich 60
Kazalo imena 193 Wellek, Rene 6–8, 13, 24–25, 35, 54–55, 59, 71, 73, 89, 92, 102, 125, 153, 171, 175, 179, 185 Werbner, Pnina 119 Werner, Michael 106, 124 Wierlacher, Alois 76 Wilson, Deirdre 116, 123 Wolf, Eric 176 Woodcock, George 166 Yeats, William Butler 106, 122 Zach, Wolfgang 104, 124 Zacharasiewicz, Waldemar 107, 124, 171, 177, 185 Zea, Leopoldo 149 Zenon 94 Zima, Peter V. 72–73 Zola, Émile 74 Zweig, Stefan 33
Kazalo pojmova Priredio: Davor Dukić
Aachenska (imagološka/komparatistička) škola 8-11, 15, 16, 17, 18, 19, 21, 102
Archiv zur internationalen Geschichte der Komparatistik (Aachen) 10 atribut (v. adjektivizacija) 131
Action Française 28-29, 46, 49, 50, 51, 52 adjektivizacija (v. atribut) 135 Afrika 80, 148, 161 akter 78, 104, 109
autonomija književnosti (v. estetičko) 16, 26 autopredodžba v. predodžba Azija 161, 163, 167
- aachenski program 59, 60, 69, 117, 175, 177
- akterska funkcija 78 - akterska uloga 101, 106, 108, 113 - akterski obrazac 71
alegorija 43 alteritet (drugost) 16, 18, 19, 20, 75, 79, 85, 87, 88, 94, 102, 128, 129, 134, 135, 138, 142, 143, 144, 147, 148, 149, 150, 156, 159, 163, 164, 166, 168, 169, 174, 181 - alius (utopijski drugi, v. utopija, ideologija)) 20, 166-167 - alter (ideološki drugi, v. ideologija, utopija) 20, 166-167
Amerika 44, 45, 53, 160, 164, 165 Amerika [Franz Kafka] 16, 53, 77 Amerikanci [Henry James] 44 antiesencijalizam (v. esencijalizam) 9, 15, 174 antisemitizam (v. Židovi) 114, 118, 144 antropologija 92, 115, 132, 137, 148, 151, 169, 170, 172, 174, 175, 176, 179
- etnoantropologija 128 - kulturna antropologija 139 - strukturalna antropologija 19, 137, 157
Arapske noći 78
- nacionalni 110, 179
The Barsetshire Novels [Anthony Trollope] 110 binarne opozicije 17, 20, 27, 47, 127, 132, 137, 138
- jak/slab 99, 107, 108 - sjever/jug 90-91, 99, 107-108, 181 - središte/periferija 99, 107, 108-109, 181 - zapadno/orijentalno 181
Božanstvena komedija [Dante Alighieri] 73 Brazil (v. Južna Amerika) 148, 159 Bretonski ciklus 73 Carmen [Prosper Mérimée] 108, 109, 141 Le comte de Monte Cristo [Alexandre Dumas] 107 činjeničnost 6, 73, 86, 89, 115 De bello Gallico [Gaj Julije Cezar] 43 De l’Allemagne [Mme de Staël] 15, 29, 31-32, 44, 45-52, 88-89, 107, 108, 111-112 deideologizacija (v. ideologija) 12, 34, 43, 66 determinizam - etnički 172
196 Davor Dukić - nacionalni 169 - pozitivistički 171
diskurs (diskurzivnost) 9, 16, 72, 74, 87, 88, 91, 92, 100, 106, 109, 110, 111, 113, 116, 117, 119, 132, 136, 157, 175, 179
- činjeničnog izvješćivanja 99, 112, 113, 114, 179 - formation discursive 67 - imaginarni 180 - književno-politički 75 - književnoznanstveni 12 - kulturnog vrednovanja 79 - metadiskurzivnost 87 - metaliterarni 112 - mitski 136 - nacionalne karakterizacije/stereotipizacije 112, 113, 115, 177 - o Drugom 150 - objet discursif 87, 101 - stereotipiziranja 99 - umjetnički 80
distanca
- hermeneutička 99 - heuristička 76 - ironijska 116 - kritička 159 - povijesna 99, 118
Dnevnik jednog seoskog župnika (Journal d’un Curé de Campagne) [Georges Bernanos] 12, 26-29, 34 drugost v. alteritet duh naroda (Volksgeist) 105, 106, 170 duh vremena 171 egzistencija 87 egzotizam 16, 85, 93, 94-95, 108-109, 115, 127, 135, 136, 144, 163, 165, 167 - autoegzotizam 79
eksplikacija (v. explicandum) 171 ekstrinzičnost (izvanknjiževni/vanjski pristup) (v. imanencija, intrinzičnost) 17, 21, 58, 59, 61, 64, 89, 175
elizabetinska drama 7 Encyclopédie 105, 113, 114, 116, 118 Engleska v. Velika Britanija epistemologija 87 esencijalizam (etnički/nacionalni) 20, 21, 88, 104, 132, 169, 172, 173, 174, 177, 179 estetičko 59, 86, 147 - estetička analiza 174 - estetika alteriteta 80-81 - estetska funkcija 78, 100 - estetski kontekst 14, 38, 53
estetika recepcije v. recepcija etnocentrizam (v. nacionalizam) 39, 88, 103, 169, 176 etnografija/etnologija 105, 108, 126, 169, 170 etnopsihologija v. psihologija Europa 9-10, 14, 17, 20, 37, 39, 44, 48, 50, 63, 64-65, 67, 79, 80, 88, 90-91, 109, 148, 169, 172, 182 - Esprit européen 69 - eurocentričnost 22 - europska integracija 174, 176 - europska književna (i intelektualna) povijest 86 - europska književnost 31, 39, 40, 74, 78, 103, 178 - europska kulturna razmjena 39 - europski studiji 9, 11, 177 - euroskepticizam 100
explicandum (v. eksplikacija) 171, 177 fantazam 137, 142, 156, 167 - riječ fantazam 134, 136
feministička kritika 100, 176 fenomenološka metoda 41 fikcionalna književnost 7, 9, 12, 16, 18, 71, 72, 73, 112, 134,147, 148. 151, 164, 167 filija 20, 143, 144 film (v. imagološka građa) 9, 117, 126, 178
Kazalo pojmova 197
filologija 105, 170, 176, 182
- nacionalna filologija 12, 38, 58, 63, 68, 171 - pojedinačna filologija (v. nacionalna književnost) 62, 177
Flandrija (Flamanci) 12, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 33, 34, 110 fobija 20, 143, 144 formalistički pristup 7 - ruski formalizam 7, 18
The Forsyte Saga [John Galsworthy] 110 fortuna 12 Francuska 110, 115, 118, 144, 163 - Pariz 165
Frankfurtska škola 174 genetička metoda (v. tipološka metoda) 14, 39-40 geografija 71, 143 Gepard [Giuseppe Tomasi di Lampedusa] 107 Germania (De origine et situ Germanorum) [Publije Kornelije Tacit] 43, 44, 88, 91, 112 germanistika 68 - interkulturna 76 - Trećeg Reicha 12
germanité 65 gramatika 17, 19, 91, 103, 106, 109, 112, 119 granica 6, 38, 39, 62, 63, 149, 151, 182 - prekogranični književni odnosi 75 - prekoračivanje granica 13, 38-39, 61, 62, 65
hermeneutika 20, 89, 157 heteropredodžba v. predodžba historija (v. mentalitet) 114, 132, 140, 145, 150, 151, 153 - ideja 126, 128, 136, 146 - intelektualna 103 - kulturna 102, 142, 151 - mišljenja 153
- nova historija 140, 150
identitet 8, 17, 18, 19, 22, 50 74, 75, 79, 80, 87, 88, 102, 148, 162, 166, 168, 170, 176, 177, 182 - etnički 100 - kulturni 93, 100 - nacionalni 85, 92, 100, 101, 113, 170, 171, 174, 176, 179, 181
ideologija (v. deideologizacija) 18, 20, 41, 43, 52, 66, 84, 93, 99, 102, 105, 116, 127, 128, 129, 131, 133, 144, 145, 146, 156, 162, 164, 166, 167 image (v. predodžba, slika) 8, 12, 18, 21, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 41 imagem (v. predodžba, slika) 17, 21, 99, 110-111, 180-181 imaginacija 67, 107, 158, 159, 160, 164, 167 - nacionalna 170 - produktivna 19, 158-160 - reproduktivna 160
imaginarij 5, 78, 79, 107, 110 - engleski 109 - etničko-rasni 100 - irski i keltski 16 - književni 132 - kulturni 18, 130, 145 - nacionalni 92, 117
imaginarno (društveno imaginarno) 18, 19, 127, 128, 130, 134, 135, 136, 141, 144, 145, 148, 149, 150, 151, 155, 156, 157, 160-162, 163, 164, 167, 179 imagologija 5, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 17, 19, 20, 21, 22, 37, 58, 59, 60, 61, 69, 72, 76, 79, 80, 85, 86, 87, 89, 91, 92, 99, 100, 102, 125, 126, 127, 128, 130, 133, 136, 146, 147, 148, 149, 150, 153, 154, 155, 156, 158, 159, 160, 161, 162, 167, 169, 170, 173,
198 Davor Dukić 174, 175, 176, 178, 179, 180, 181, 182
- image studies 85-86, 88, 99, 100 - imagološka građa 126, 131, 133 - imagološka (istraživačka) paradigma 18, 20, 22 - književna 5, 8, 37, 151, 152 - komparatistička 5, 8, 14, 17, 37, 38, 40, 41, 53, 57, 58, 59, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 102, 177 - kulturna 19
imagotip (imagotipska predodžba) (v. stereotip) 15, 16, 17, 21, 22, 42, 63, 66 - imagotipski čimbenik 66 - imagotipski iskaz 64, 77 - imagotipski potencijal 16, 21, 22 - imagotipski proces 68 - imagotipski (nacionalni) sustav 14, 18, 37, 38, 42, 43, 44, 45, 50, 51, 52, 63, 64, 65, 67, 79 - imagotvorno mišljenje 68
imanencija/imanentnost (v. intrinzičnost, ekstrinzičnost) 7, 13, 17, 21, 22, 26, 29, 41, 53, 59, 61, 68 imperijalizam (v. kolonijalizam, postkolonijalni studiji) 88 Indija 93-95, 160 integracija (v. ideologija) 162, 164 intencionalni predmet 159 interdisciplinarnost 13, 14, 37, 54, 68, 69, 126, 150, 151, 153, 157, 178 interkulturalnost (v. multikulturalnost, multinacionalno, germanistika)
- interkulturni menadžment 177 - interkulturni odnosi 80, 130, 150 - interkulturni problemi 67 - interkulturno sučeljavanje 85, 86, 88, 102
interpretacija 12, 29, 40, 50, 180 intertekstualnost 15, 16, 89, 99, 101, 111, 115, 116, 117, 142, 178, 179, 180 intrinzičnost (unutarknjiževni pristup) (v. imanencija) 7, 12, 13, 15, 17, 57, 58, 59, 60, 61, 64, 78, 89, 158, 175
ironija 16, 20, 71, 72, 106, 111, 115, 116, 118, 180 Irska 83-84, 101, 109, 180 iskaz (v. diskurs) - činjenični/izvještajni 17, 18, 21, 22 - stereotipizirajući 17, 18, 21
Italija 147, 154 Izgubljeni raj [John Milton] 73 izvanknjiževni pristup v. ekstrinzičnost izvor (v. imagološka građa) 6, 40, 42, 64, 86, 101, 179 Japan 164 javno mnijenje 7, 12, 25, 30, 38, 54, 116, 126, 179 Jean Christophe [Romain Rolland] 46, 48-52 Južna Amerika (v. Brazil) 148 kanon
- imagološki 12, 18 - književni 73, 113, 178, 181
karakter 101, 104, 105, 107, 112, 113, 169
- etnički 88 - nacionalni 9, 15, 17, 71, 75, 76, 85, 87, 88, 92, 99, 101, 103, 104, 105, 106, 110, 113, 116, 117, 118, 169, 170, 171, 172, 173, 175, 178, 181 - narodni 66
karakteristika 107, 169, 179 - nacionalna 66
karakterizacija 112, 179
- nacionalna karakterizacija 77, 103, 104, 106, 111, 115, 118, 169, 173, 178, 180, 181
karakterologija 128, 170, 180 karikatura (v. imagološka građa) 114, 115, 116, 126 katolicizam (v. protestantizam) 28, 90, 91, 107, 133 Kina 153
Kazalo pojmova 199
King Solomon’s Mines [Henry Rider Haggard] 109 klima - klimatologija 107, 171 - klimatski uvjeti 90, 107
klišej (v. stereotip) 45, 85, 88, 116, 117, 133, 160, 163, 165, 176 - nacionalni 111, 180
književna historiografija v. povijest književnosti književna kritika 9, 12, 16, 32, 34, 75, 80, 172 kod (društveni i kulturni) 145 kolonijalizam (v. imperijalizam, postkolonijalni studiji) 88, 144, 148, 156, 165, 175, 176 komparativna književnost (komparatistika) 5, 6, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 23, 24, 25, 26, 34, 35, 37, 38, 39, 41, 42, 57, 58, 59, 62, 63, 65, 68, 69, 76, 86, 89, 100, 142, 146, 147, 148, 149, 150, 151, 152, 153, 167, 170, 172, 174, 175, 176 - američka komparatistika 24, 25, 57, 174 - francuska komparatistika 5, 6, 12, 13, 14, 18, 19, 23, 24, 25, 57, 58, 61, 63, 76, 86, 89, 125, 152
konstruktivizam 20, 99, 101, 174, 177, 181 kontekstualizacija (v. stvarnost) 84, 114
- diskurzivna 117 - društvenopovijesna 9, 15, 42 - ekstrinzična 175 - ideološka 174 - povijesna 19, 85, 86, 118, 156, 174, 180
konvencija (konvencionalnost) 92, 93, 100, 112, 116, 117, 119, 142, 145, 160, 174, 181 - kao-da konvencija 79 - književna 77 - književnih predodžbi 16 - poetička 174
- reprezentacijska 77 - žanrovska 114, 180
kronotop 108 kultura 101, 104, 131, 132, 144, 147, 174, 177
- kulturalni studiji 7, 21-22 - kulturna kritika 169, 178 - kulturna povijest 102, 142, 171 - kulturna razlika 100, 105, 169, 170, 172, 180 - kulturni kontekst 179 - kulturni relativizam 170 - kulturni transfer 14 - kulturno sjećanje 181 - nacionalna kultura 12, 74, 92, 171 - pojedinačna kultura 106 - promatrajuća kultura 13, 20, 128, 129, 140, 147, 167 - promatrana kultura 20, 128, 129, 167
Labirint samoće [Octavio Paz] 149 La leyenda negra [Julián Juderías] 108, 173 lingvistika 176 - komparativna 105, 170, 171
literarnost 7, 61, 102, 160 - literarna kvaliteta 73
Lost World [Arthur Conan Doyle] 109 Man Who Would Be King [Rudyard Kipling] 109 manija 20, 143, 143, 144 medijacija 112, 177 Meksiko 165, 166 mentalitet 17, 86, 87, 160, 171
- historija mentaliteta 126, 128, 137, 140, 153 - istraživanje mentaliteta 79 - mentalna mapa 91 - povijest mentaliteta 19
metafora 145 metonimija 145 mimeza 101
200 Davor Dukić mirage (v. predodžba, slika) 6, 8, 12, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 41, 125
- flamanski mirage (mirage flamand) 27, 28, 29, 30, 33, 34 - njemački mirage (mirage allemand) 29, 30
mišljenje 128, 133, 160
- nacionalno 9, 12, 37, 65, 68, 76, 88, 90, 99, 102, 103, 105 - nadnacionalno 9 - obitelj mišljenja 18, 129, 133
mit 6, 14, 38, 40, 43, 44, 49, 50, 51, 90, 112, 136, 137, 138, 141, 148, 152, 161, 174 Mlada Njemačka 48 Mletački trgovac [William Shakespeare] 117, 178 moć 19, 140 multikulturalnost (v. interkulturalnost, multinacionalno) 100, 177 multinacionalno - funkcija 63 - književna povijest 68 - književna raznolikost 182 - kontekst 63 - makrostruktura 64 - proces 64 - razina 65
Der Mythus des 20. Jahrhunderts [Alfred Rosenberg] 118 nacija (nacionalnost) (v. filologija, kultura, mišljenje, predodžba, slika) 5, 7, 9, 17, 20, 47, 57, 66, 71, 75, 77, 86, 87, 90, 101, 103, 104, 105, 106, 108, 109, 110, 111, 113, 114, 169, 170, 172, 173, 174, 175, 176, 177, 179, 182 - nacionalizam 20, 21, 48, 64, 100, 151, 152, 176, 177 - nacionalna književnost 5, 6, 30, 33, 34, 35, 39, 42, 49, 62, 63, 64, 153 - nacionalna koegzistencija 37, 39
- nacionalna perspektiva (stajalište) 63, 75, 80 - nacionalni koncept 75 - nacionalno integracijsko nastojanje 51 - nacionalno sučeljavanje 103 - teorija nacionalizma 21 nadnacionalno (v. nacija, mišljenje) - istraživački interes (gledište) 5, 65 - stajalište (perspektiva) 9, 13, 15, 21, 22, 38, 54, 63, 68, 75
négritude 65 Nizozemska 110, 114, 115 nova kritika 7, 89 novi historizam 20, 22 Njemačka 29, 30, 31, 42, 43, 44, 46, 47, 48, 49, 50, 63, 88, 89, 106-107, 108, 112, 114, 115, 144, 147, 154, 159, 161, 164, 173, 180 obzor očekivanja (v. recepcija) 112, 147 Oceanija 167 odjek(ivanje) 15, 83-85, 90, 94, 95, 111, 115, 116, 180 Oliver Twist [Charles Dickens] 118 ontologija 87 Orijent 78, 136, 147, 160, 164, 167 Parade’s End [Ford Madox Ford] 107 paraliteratura 126, 161 pedagogija 119 percepcija 87, 88, 89, 101, 128, 158, 173 Pjesma roga (Bugle song) [Alfred Tennyson] 16, 83-84 poetika 173 - neoaristotelovska 103, 104, 112
pojedinačna književnost (v. nacionalna književnost, filologija) 38, 40, 62, 63 polisistem 100, 147, 182 politika (političnost) 9, 14, 22, 25 38, 39, 47, 48, 50, 57, 60, 64, 76, 77, 80, 8788, 117, 147 - politička povijest 153
Kazalo pojmova 201 - politika identiteta 100, 177 - politologija 13, 57, 68
postkolonijalni studiji (v. imperijalizam, kolonijalizam) 20, 21, 100, 176, 177 poststrukturalizam 20 povijesno pamćenje 181 povijest književnosti 6, 25, 26, 32, 38, 57, 64, 68, 89, 153, 168, 170, 171 - književna historiografija 12, 16, 80 - poredbena povijest književnosti 39, 41
pozitivizam 6, 8, 9, 14, 33, 41, 46, 89, 153, 171, 172 - neopozitivizam 125
pragmatičko
- pragmatička analiza (istraživanje) 99, 112, 113, 114, 117, 118 - pragmatička čitateljska perspektiva 118 - pragmatički obrat 100, 112, 115 - pragmatičko funkcioniranje 115 - pragmatičko-funkcionalistička perspektiva 180
predodžba (v. slika, image, mirage) 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13, 14, 15, 17, 18, 19, 20, 21, 29, 30, 43, 53, 59, 60, 64, 66, 67, 68, 69, 71, 76, 77, 78, 79, 88, 90, 91, 92, 94, 129, 130, 136, 146, 151, 153, 156, 159, 160, 161, 162, 165, 166, 169, 171, 173, 176, 178
- autopredodžba (samopredodžba) 5, 9, 12, 13, 14, 15, 18, 64, 79, 88, 89, 102, 106, 128-129, 149, 163, 174, 179, 181 - heteropredodžba 5, 9, 13, 14, 15, 18, 42, 79, 88, 89, 102, 106, 128-129, 149 - kulturna 145 - mentalna 140 - metapredodžba 14 - nacionalna 41, 42, 45, 78, 81, 85, 101, 103, 109, 111, 112, 113, 172, 174, 175, 180, 181 - o drugoj/stranoj zemlji (narodu) 6, 30, 32, 40, 41, 45, 66, 76, 86, 133, 138, 140, 142, 143, 147, 151, 160, 162, 181
- o Drugom 127, 142, 167 - o Flandriji (Flamancima) 31 - o Irskoj 101, 109 - o Njemačkoj 31, 46, 49
predrasuda 116
- etnička 85, 102 - nacionalna 37, 41, 54, 64, 88, 102, 106, 174 - vjerska 90
predromantizam 50, 64, 74 Priče iz Alhambre [Washington Irving] 108 prosvjetiteljstvo 39, 74, 104, 143, 163, 170 protestantizam (v. katolicizam) 27, 28, 31, 136 Protokoli sionskih mudraca 118 psihoanaliza 149 psihologija 7, 92 - etnopsihologija 5, 69, 128, 153, 160 - naroda (Völkerpsychologie) 25, 39, 66, 69, 128, 151, 152, 153, 157 - politička 37 - razvojna 119 - socijalna 7, 13, 50, 57, 67, 68, 69, 90, 174
Pusta zemlja [Thomas Stearns Eliot] 73 Put do Indije [Edward Morgan Forster] 16, 93-95 Put oko svijeta u osamdeset dana [Jules Verne] 110 rasa 152, 169, 171
- rasizam 33, 127, 132, 144, 174 - rasni sukobi 175 - učenje o rasi (Rassenlehre) 75
razina hijerarhiziranih odnosa 19, 134, 137-138 razina riječi 19, 134-136, 157 recepcija 16, 31, 40, 42, 49, 51, 58, 61, 64, 73, 76, 80, 89, 100, 101, 118, 136, 147, 159, 178, 180, 182 - estetika recepcije 146, 147, 153 - teorija recepcije 7
202 Davor Dukić redukcionizam 17, 18, 21 referencijalnost (referencija) 18, 21, 22, 72, 73, 77, 89, 91, 128, 156, 158, 159, 160, 179 - referencijalni okvir 74, 77, 179 - referencijalni sustav 80 - referencijski odnos 95
regionalizam 27, 30, 79, 85 reprezentacija 17, 75, 76-77, 79, 86, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 100, 101, 112, 113, 115, 117, 118, 119, 130, 179 - representamen 174, 179 - representandum 174
retoričko istraživanje (analiza) 99, 112 rječnik v. vokabular Rječnik uvriježenih mnijenja [Gustave Flaubert] 111 rodni studiji 21 romantizam 26, 28, 29, 31, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 64, 67, 103, 136, 153, 161, 167 Rusija 12, 27-28, 143, 154, 160, 161 sanjarenje (o Drugom) 127, 128, 138, 142, 145, 146, 156, 157, 160 scenarij 19, 134, 139-141 sebstvo ( v. autopredodžba) 20, 181 semiologija 130, 132, 139, 153 - sociosemiotika 161
semioza 74, 88 Silas Marner [George Eliot] 107, 110 Sjever i jug [Elizabeth Gaskell] 107 slika (v. predodžba, image) 5, 14, 18, 19, 26, 27, 28, 30, 31, 32, 43, 46, 63, 64, 127-130, 133, 134, 136, 137, 139, 141, 142, 146, 150, 153, 155-161, 162 - ideološka 164-165, 167 - iskrivljena (lažna) slika (v. mirage) 6, 24 33, 143, 152, 162, 167 - nacionalna 38, 45 - mentalna 175
- o Americi 45, 53, 165 - o drugoj/stranoj zemlji 23, 24, 25, 26, 27, 30, 33, 34, 37, 38, 41, 42, 53, 62, 63, 69, 125, 126, 128, 129, 141, 151, 153, 163, 164, 167 - o Drugom 136, 142, 145, 148, 155, 168 - o Flandriji 33 - o Njemačkoj 29, 30, 31, 42, 43, 44, 46, 47, 48, 50, 63 - utopijska 166, 167 sociologija 7, 25, 30, 37, 38, 57, 68, 92, 114, 126, 128, 141, 153, 179 - književnosti 29, 30, 33, 41, 73, 74, 80, 89, 102, 119, 153, 161, 175 - mišljenja 153 - stvaranja 153
Le Soulier de satin [Paul Claudel] 145 Srce tame [Joseph Conrad] 78, 117 sredina 152, 171 stereotip (stereotipna predodžba) (v. imagotip) 15, 16, 17, 18, 25, 37, 42, 45, 51, 52, 54, 60, 64, 71, 80, 85, 87, 88, 91, 100, 101, 108, 109, 110, 111, 113, 115, 116, 117, 118, 119, 128, 130-132, 133, 136, 138, 141, 148, 151, 156, 176, 178 - autostereotip 68 - etnički 169, 170 - heterostereotip 68 - kulturni 179 - nacionalni 16, 17, 19, 21, 75, 92, 93, 102, 103, 106, 109, 111, 116, 119, 173, 175, 177, 178, 179 - o Ircima 109
stereotipizacija
- etnička 100 - ideološka 163 - kulturna 100 - nacionalna 99, 100, 112, 113, 114, 119, 176 - spolna 100
stilistička kritika 7 Sto godina samoće [Gabriel García Márquez] 149
Kazalo pojmova 203
Stoffgeschichte 7, 8, 9, 14, 17, 24, 30, 59, 102, 170, 172 strano (strani prostor) 79, 138, 147, 163, 182 - iskustvo (spoznaja) stranog 13, 61, 62, 63, 65, 76
strip (v. imagološka građa) 117, 147, 164, 178 strukturalizam (v. antropologija) 67, 87, 88, 89, 99, 150, 174 - strukturna analiza 102, 112, 137
stvarnost (društvena i/ili povijesna) 17, 18, 21, 39, 43, 44 48, 52, 72, 76, 77, 78, 84, 87, 89, 150, 162, 163, 170 - empirijska 88, 101, 178, 179
subverzija (v. utopija) 163, 165 svijet 3 13, 67, 87, 102 svjetska književnost (v. europska književnost) 39 šovinizam 39, 88, 172 Španjolska 108, 109, 114, 115, 134, 141, 143, 145, 149, 154, 163, 173 Švedska 110 tematologija 22, 59, 101 temperament 75, 90, 91, 99, 105, 107, 113, 162, 171 teorija interpretacije 7 tipičnost 17, 28, 46, 71, 91, 114-115, 147, 179 - effet de typique 114, 115 - nacionalni tip 172 - tipični čitatelj 117
tipološka metoda (v. genetička metoda) 39 Tonio Kröger [Thomas Mann] 107 topos 86, 91, 95, 109 tradicija 106, 117, 163,177 - diskurzivna 110 - ideološka 140 - književna 171, 179
transcendencija (v. ekstrinzičnost) 13, 17 59, 61, 68 transcendentalna redukcija 159 Treći svijet 165 trenutak 152, 171 Tri čovjeka u čamcu [Jerome Klapka Jerome] 178 trop 178, 179, 180 unifikacija 20, 144 Der Untertan [Heinrich Mann] 178 unutarknjiževni pristup v. intrinzičnost utjecaj (v. recepcija) 6, 31, 34, 40, 46, 58, 61, 63, 64, 101, 152 utopija (v. ideologija, subverzija) 20, 156, 162, 163-164, 165, 166, 167 Velika Britanija 154, 161
- Engleska 106, 114, 115, 143, 157, 173
vérité 112 vic (v. imagološka građa) 106, 117 Villette [Charlotte Brontë] 107 vokabular 17, 19, 102, 106 Völkerpsychologie v. psihologija naroda Volksgeist v. duh naroda vraisemblance 104, 111, 117 Waterland [Graham Swift] 109 zbilja v. stvarnost Zimska priča [Heinrich Heine] 88 znanost o književnosti 5, 7, 9, 11, 15, 17, 21, 24, 25, 26, 29, 30, 32, 33, 34, 35, 37, 57, 68, 80, 89, 92, 100, 102, 119, 171, 172, 176, 178, 180 - opća i/ili poredbena 37, 39, 58, 68, 69, 153, 168 - Trećeg Reicha 33
Židovi (v. antisemitizam) 114, 132, 178
Urednici biblioteke Pitanja i kontroverze Magdalena Najbar-Agičić Damir Agičić Grafički urednik i izrada naslovnice Krešimir Krnic Priprema za tisak i tisak Ibis grafika, d.o.o. IV. Ravnice 25, Zagreb Knjiga je tiskana u rujnu 2009. Objavljivanje knjige financijski je pomoglo Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa RH