34 1 118KB
Flori de mucigai - Tudor Arghezi Tudor Arghezi este unul dintre reprezentanții de seamă ai poeziei interbelice, conturând un univers poetic unic al cărui element caracteristic este alternanâa permanentă între două atitudinii contrare. Caracterizat printr-o accentuată diversitate, universul poetic al lui Tudor Arghezi ocupă un loc aparte în literatura română. Scriitorul revoluţioneaza atât limbajul poetic al vremii sale, în raport cu mijloacele de expresie tradiţionale, cât şi tematica poeziei. Arghezi traversează mai multe epoci literare şi orientări estetice, dar lirica lui este reprezentativă, în primul rând, pentru perioada dintre cele două războaie mondiale. Volumul „Flori de mucigai” este inspirat din experienţa trăită de Arghezi între zidurile închisorii Văcăreşti, în care a petrecut câteva luni, din motive politice. Lumea pe care a descoperit-o aici, o lume decăzută, lipsită de speranţă, a fost conturată în poezii precum „Galere”, „Ion Ion”, „Cina”, „Cântec mut”. Arghezi considera că „pretutindeni şi în toate este poezie”. Urâtul din lume se poate deci transfigura artistic, transformându-se în frumosul artei. Poezia ce dă titlul volumului care descrie mediul social al închisorii este sugestiv intitulată ''Flori de mucigai'' și marchează o înnoire a limbajului, un mod original de a scrie. Ca specie literară, „Flori de mucigai” este o artă poetică modernă în care Tudor Arghezi îți redă ideile despre condiția creatorului, esența artei, natura surselor de inspirație artistică. Apartenența la modernism e dată de nesupunerea la forma prozodică tradițională, de evidențierea esteticii urâtului și a categoriilor negative. Tema operei este condiţia creatorului şi esenţa artei, iar viziunea despre lume a poetului vizează faptul că poezia şi arta în general pot să îşi aproprieze toate formele de limbaj şi implicit pot crea texte în care se conturează un imaginar artistic neobişnuit care poate şoca cititorul. Viziunea despre lume a artistului modern sugerează implicit forţa şi sensibilitatea cuprinzătoare a artei/poeziei care poate reflecta orice, inclusiv lumea imundă, ordinară a unei umanităţi decăzute şi poate scoate la lumină frumosul, sublimul acestui univers. În "Flori de mucigai" această atitudine iconoclastă, specifica esteticii moderniste, este reflectată artistic la toate nivelurile textului: compoziţie necanonică a textului, limbajul poetic şi condiţia de damnat a creatorului, precum şi imaginarul poetic şocant. Titlu poeziei coincide cu motivul central -"flori de mucigai". Titlul este, din punct de vedere stilistic, un oximoron, amintind de „Florile răului” a lui Charles Baudelaire, unul dintre întemeietorii poeziei europene moderne. „Florile” sugerează lumină, viaţă, armonie, frumuseţe, pe când „mucegaiul” dă sugestia urâtului, a întunericului, a descompunerii, a morţii. Asocierea celor două cuvinte creează o imagine reprezentativă pentru „estetica urâtului”. „Florile de mucigai” simbolizează astfel frumuseţea care poate fi descoperită chiar şi într-un mediu ostil, al damnării şi al întunericului. La nivel prozodic, se observă modernismul creaţiei . Din punct de vedere compoziţional, textul se structurează în două strofe inegale (o strofă polimorfă şi un catren), cu versuri inegale (6, 14 versuri), cu rimă împerecheată. Versul clasic alternează cu cel liber evidenţiind o structură poetică “negativă”. Prima strofă aparţine planului eului creator şi al creaţiei, conturând, încă din incipit, caracterul de artă poetică al textului. Câmpul semantic al creaţiei cuprinde termeni precum: „am scris”, „stihuri”, „unghia îngerească”(metaforă sugerând inspiraţia divină), „să scriu”. Încă din primul vers, arta scrierii apare ca un efort dureros, ca un chin. „Stihurile” au fost scrise „cu unghia pe tencuială”. Spaţiul creaţiei este unul ostil, rece, al claustrării: „Pe un părete de firidă goală / Pe întuneric, în sigurătate”. „Păretele de firidă goală” este imaginea închisorii, a izolării, întreg volumul „Flori de mucigai” fiind, de altfel, o expresie a imaginarului temniţei.
„Întunericul” şi „singurătatea” pot fi considerate şi metafore ale condiţiei umane şi, mai ales, ale condiţiei artistului, accentuând ideea de tristeţe. Creaţia reprezintă astfel singura posibilitate de evadare. Ea nu se mai bucură însă de suportul şi de ocrotirea divină. Poetul scrie „Cu puterile neajutate/ Nici de taurul, nici de leul, nici de vulturul/ Care au lucrat împrejurul/ Lui Luca, lui Marcu şi lui Ioan”. „Leul”, „taurul” şi „vulturul” simbolizează, ca şi „unghia îngerească”, inspiraţia divină, harul. Versurile sunt „fără an”, ele nu aparţin timpului omenesc. Sunt „Stihuri de groapă,/ De sete de apă / Şi de foame de scrum,/ Stihurile de acum”. „Estetica urâtului” este ilustrată şi prin simbolul gropii, o altă metaforă a condiţiei umane. În întuneric, inspiraţia divină, harul poetic dobândit, nu mai există: „Când mi s-a tocit unghia îngerească/ Am lăsat-o să crească/ Şi nu a mai crescut-/ Sau nu o mai am cunoscut”. Desacralizarea este o altă caracteristică pe care Hugo Friedrich o atribuie poeziei moderne. Perturbarea topică din versul „Sau nu o mai am cunoscut” şi folosirea unor termeni consideraţi de tradiţia literară „nepoetici”(precum, de pildă, „mucigai”) sunt constante ale poeziei moderne, ilustrând apetitul lui Arghezi pentru inovarea în limbajul poetic. A doua strofă conturează planul realităţii exterioare, dezvăluit încă din incipitul poeziei („un părete de firidă goală”). Versul „Era întuneric. Ploaia bătea departe afară” descrie o lume ostilă, în acord cu starea sufletească a eului liric („în singurătate”, „cu puterile neajutate”, „mă durea mâna ca o gheară/ Neputincioasă...”, „sete de apă”, „foame de scrum”). Verbele la imperfect („Era întuneric”, „bătea”, „mă durea”) transmit ideea continuităţii stării sufleteşti, a singurătăţii, a durerii. Deşi lumea pare învinsă de întuneric, nevoia poetului de a scrie este de nestăpânit: „Şi m-am silit să scriu cu unghiile de la mâna stângă.” Mâna, motiv central al textului poetic, prin semnificaţii, devine simbolul actului creator. „Unghiile de la mâna stângă” sunt o metaforă a inspiraţiei satanice sau doar o expresie a „esteticii urâtului”, a scrisului „altfel”. Ultima strofă accentuază ideea enunţată la începutul poeziei, a suferinţei creatorului: „Şi mă durea mâna ca o gheară/ Neputincioasă să se strângă.” Se conturează aici imaginea poetului damnat, care nu poate renunţa la a scrie chiar dacă arta sa îi aduce nefericire. Limbajul poetic, modern, se remarcă prin amestecul registrelor stilistice: registrul popular(“părete, firidă”), arhaic(“stihuri”), religios(Luca, Marcu, Ioan, “îngerească”), prin tN Nivelul fonetic susţine muzicalitatea versurilor şi fluidizează rostirea poetică prin elementele de prozodie amintite, precum şi aliteraţia construită prin repetarea vocalei „u” în cele două enumeraţii „Nici de taurul, nici de leul, nici de vulturul [...]/Lui Luca, lui Marcu şi lui Ioan”. Proclamându-şi dreptul de a-şi alege destinul(„m-am silit să scriu cu unghiile de la mâna stângă”), eul liric arghezian realizează în acest text una dintre cele mai emoţionante şi mai dureroase confesiuni despre rolul, menirea artei şi a artistului. Figurile de stil, relativ puţine, sporesc expresivitatea textului, plasticizează starea sufletească pe care o transmite poetul. Se remarcă epitetele (“stihuri de groapă, de sete de apă şi de foame de scrum”, “unghia îngerească”, “gheară / neputincioasă”), metaforele „flori de mucigai”, „unghia îngerească”, enumeraţiile : „nici de taurul, nici de leul, nici de vulturul”, „lui Luca, lui Marcu şi lui Ioan”, comparaţia „mă durea mâna ca o gheară / Neputincioasă să se strângă”. Consider că poezia „Flori de mucigai” dezvoltă un ansamblu de trăsături care compun viziunea despre lume şi viaţă a lui Tudor Arghezi. Formulată ca un monolog liric, arta poetică argheziană este o confesiune a unui eu poetic care îşi asumă condiţia de artist. El va continua să scrie, deşi actul creator îi provoacă suferinţă. Creaţia apare ca o posibilitate de evadare a spiritului uman din spaţiul material constrângător. Poezia argheziană devine astfel o confesiune emoţionantă şi dureroasă despre menirea artistului, despre felul în care arta este capabilă să transfigureze urâtul în valoare estetică.