47 1 93KB
Cultura în Epoca Modernă
Cultura în Epoca Modernă
Epoca modernă,deosebit de importantă prin realizările ei îşi are începuturile în secolul al XVII-lea şi durează până către sfârşitul secolului XIX. Epoca modernă, ca epocă distinctă cultural, a fost impusa istoric în principal, de profundele mutaţii pe care le-a cunoscut una dintre componentele de bază ale culturii, ştiinţa. Încă din secolul XVII, datorită unui impresionant proces de cuceriri şi transformări fundamentale în mai multe ramuri ale ştiinţei, s-a declanşat o adevărată revoluţie ştiinţifică, a doua în istoria umanităţii. Această a doua revoluţie a transformat întreaga structură a ştiinţei, a cunoaşterii ştiinţifice in general, a metodologiei si a idealului explicativ al ştiinţelor particulare, dar a şi redimensionat statutul ştiinţei în ansamblul culturii. Toate acestea au determinat remodelarea raporturilor ştiinţei cu filosofia, cu religia, cu arta şi au influenţat condiţia omului în lume. Noua ştiinţă, impunându-se, reuşeşte, împreună cu tehnica, să creeze pentru om noi repere valorice, să dea noi rezonanţe omului în tendinţa lui permanentă de a-şi ameliora condiţiile de existenţă. Această a doua revoluţie ştiinţifică n-a fost un fenomen spontan, discontinuu. Ea îşi are originile în noutăţile apărute în conştiinţa şi ştiinţa Renaşterii prin realizarea de excepţie excepţie a lui Copernic (teoria heliocentrică), prin noua concepţie anatomică a lui Vesalius, prin critica concepţiei aristotelice despre structura şi funcţionarea universului. Concepţia heliocentrică emisă în Renaştere de către Copernic va căpăta întemeiere ştiinţifică în secolul XVII prin realizările unor personalităţi, precum: Kleper, Galilei şi Newton. Kepler, luând ca punct de reper Soarele şi descoperind legile mişcării planetelor, confirmă concepţia copernicană dar, în acelaşi timp o corectează prin postulate ştiinţifice riguroase. G.Galilei a contribuit decisiv la fundamentarea ştiinţifică a heliocentrismului, rupând cu metodele speculative şi impunând în astronomie observaţia ca metodă ştiinţifică de investigare şi în acelasi timp criteriu de confirmare a adevărului. Prin opera sa, Isaac Newton a reuşit o sinteză mecanică de mare valoare ştiinţifică a sistemului solar. Fundamentând legea gravitaţiei universale pe care o formulează matematic, el reuseşte pentru prima dată să stabilească în spiritul rigurozităţii ştiinţifice o lege a întregului Univers, valabilă atât pentru macrocosmos,cât şi pentru microcosmos. El reuşeşte astfel să cuprindă întregul Univers – de la stele până la atomi – într-o singură lege şi astfel concepţia sa ne apare şi astăzi ca o superbă realizare a raţiunii umane. Descoperirea legilor (legile dinamicii de către Galilei, legile astronomice ale lui Kepler, legea gravitatiei universale ale lui Newton), ca şi încercarea de fundamentare a noţiunii de lege în plan ştiinţific şi filosofic constituie una dintre marile descoperiri ale ştiinţei moderne. O data cu descoperirea legilor şi a domeniului lor de manifestare încep încă din sec. XVII să se schimbe atât sarcinile, cât şi natura ştiinţei. Dupa cum ştim încă de la Aristotel, viziunea despre univers includea ideea ierarhizării formelor de existenţă. Noua ştiinţă impune concepţia după care toate formele de existenţă, oricăt de diferite vor fi sub aspect fizic au acelaşi statut ontologic. Această nouă ştiinţă a contribuit decisiv la trecerea de la vechea ştiinţă a calităţii, întemeiată pe cunoşterea senzorială, la noua ştiinţă a cantităţii bazată pe calcul matematic, fapt ce determină trecerea de la cunoaşterea aproximativă la cea riguroasă, aptă a reuşi performanţe cognitive autentice. Fr. Bacon si R. Descartes criticând principiul autorităţii, ca şi factorii nocivi, perturbatori au reformulat atât metoda inductivă
(Bacon), cât şi pe cea deductivă (Descartes) fiind considerţi fondatorii acestor metode în forma lor contemporană. Aceste transformări din interiorul ştiinţei, ce i-au schimbat profund statutul, au determinat, relaţii noi cu celelalte componente ale culturii, ca şi schimbarea condiţiei existenţei umane. George Gusdorf afirma că în ştiinţa tradiţională exista o unitate organica între om, cosmos şi Dumnezeu. În funcţie de etapele istorice, soarta omului era considerată ca fiind dependentă de relaţia sa de subordonare faţă de cosmos sau faţă de divinitate. Noua ştiinţă, desacralizată şi dezantropofizată, il îndeamnă pe om să cunoască natura nu pentru a i se supune sau a se împăca cu ea, ci pentru a o stăpâni şi prin aceasta pentru a-şi ameliora existenţa. Majoritatea îndemnurilor marilor personalităţi cereau cunoaşterea lumii reale, a lucrurilor şi fenomenelor particulare şi apelul la tehnică, adică tot la realizările lui pentru a stăpâni aceste lucruri şi fenomene. Prin aceasta, omul modern capătă şi un nou statut ontologic. El nu mai apelează la ajutor extern, ci la propriile sale puteri şi creaţii, între care ştiinţa şi tehnica sunt cele mai demne de luat în seamă. Revoluţia ştiinţifică la care s-au au adăugat şi alţi factori, ca: devenirea în sens progresiv a societăţii, apariţia unor noi clase şi categorii sociale cu aspiraţii si mentalităţi specifice, schimbarea statutului existenţial uman în raport cu natura şi societatea, şi-au pus amprenta şi asupra creaţiilor artistice. Încă din 1600, în artă se impune stilul baroc ce domină viziunea artistică timp de aproximativ un secol. El se caracterizează prin excesul de ornamentare complicată, de înflorituri, precum şi (în arhitectură) prin neregularitatea liniilor şi prin monumentalitate. În arhitectură, semnificative sunt bisericile iezuite unde altarul are menirea “mai mult sa impresioneze decât să trezească ganduri cucernice” (H.W. van Loon) În pictură, promotorul acestui stil a fost pictorul grec Dominikos Theotokopolus, pe care spaniolii l-au numit El Greco (“Apostolii Petru şi Pavel, “Adoraţia magilor”). La acesta s-au mai adăugat alţi doi mari titani ai picturii universale: Velasquez (“Venus şi Amor”, “Portretul Margaritei”) şi marele Rembrandt (“Întoarcerea fiului risipitor” , “Soţia evreică”) ale cărui opere dacă le priveşti, nu-ti vine să crezi că o fiinţă omenească a putut doar cu puţină pânză şi culoare să exprime atât de intens calităţile lăuntrice ale persoanelor. Acesta era numită uneori “Lumina lui Rembrandt” şi este considerată o descoperire a pictorului, tehnică specială pe care nimeni n-a putut-o imita vreodatată. Barocul este perioada din istoria culturii în care a apărut opera ca manifestare muzicală specifică. Se pare că în oraşele italiene Neapole şi Florenţa s-au realizat primele încercări de acest gen. Apariţia operei a fost favorizată atât de construirea baletului prin despărţirea lui de pantomimă, cît mai ales de dezvoltarea meşteşugului instrumentelor muzicale. Prima sală dedicată spectacolelor de gală a fost Opera din Paris, în care au activat Monteverdi şi Lulli, acesta din urmă fiind primul director care a admis accesul femeilor în balet. În secolul XVII epoca barocului, peim moda operei, a atras atenţia generală asupra muzicii. Secolul XVIII ne-a dat unul dintre renumitele “stiluri mari”, Rococo-ul, nu numai în pictură, arhitectură şi muzică, ci şi în arta de a trăi. Acest stil,pornind din Franţa, se
caracterizează prin bogăţie axcesivă de linii, de curbe şi ghirlande împletite asimetric, încrustate în cochilii şi este considerat de van Loon, drept stilul ce a adus la epoca cea mai civilizată din toată istoria umanităţii. Spiritul iluminist, promovat de Rousseau sau Voltaire, care cerea întoarcerea la ceea ce se credea că este “viaţa naturala”, o viaţă liniştită cu petreceri pe maluri de râuri sau în crânguri, a influenţat îndeosebi pictura şi gravura vremii. Aceste moduri de a gândi şi simţi şi-au găsit exprimarea prin pastel. Aşa au apărut marii pictori, maeştri ai pastelului, ca Jean Etienne Liotard, apoi Rubens, Nicolas Paussin, Watteau, Chardin şi alţii. Semnificativ şi pentru stilul rococo rămâne şi modul în care erau concepute interioarele, atmosfera ambientală, decoraţia interioară a încăperilor. Cuvântul rococo sugerează ceva mic şi intim. La început, numitul rococo desemna acele foarte frumoase grădiniţe, împodobite cu cărări aşternute cu pietriş, care înlocuiesc vechile parcuri de tipul Versailles. Stilul rococo îndeamnă la crearea unei atmosfere interioare de intimiditate, atenţia fiind îndreptată în principal spre amănunte: decorarea pereţilor, întrebuinţarea oglinzilor, servicii de porţelan, aur sau argint, candelabre somptuoase, gravuri pe mătase sau bumbac. Dar rococo-ul a fost o mare perioadă a risipei. În acest interval istoric îşi face apariţia şi muzeul modern, scuturat de lucrurile de prisos, lăcaş de cultură ce reflectă spiritul epocii în care tinde să determine pe vizitator să simtă frumuseţea unui trecut mai mult sau mai puţin îndepărtat şi să creeze reflecţii cu privire la prezent şi viitor. În pictură, epoca rococo-ului ne-a lăsat pe unul dintre cei mai mari pictori universali, pe Goya, iar în muzică o suită de creatori nepereche, ca Bach, Haendel, Haydn, Mozart si Beethoven. Încercarea de abordare şi satisfacere a sentimentelor, a interiorităţii umane s-a putut realiza şi prin literatură. De aceea, un alt domeniu în care în epoca modernă s-a creat foarte mult a fost literatura. Autorului lucrării îi este foarte greu să scoată în evidenţă marea valoare a fiecăruia din mulţîmea creatorilor de excepţie ai acestei perioade. Si pentru a nu nedreptăţi în nici un fel pe nimeni, vom încerca să ne oprim asupra marilor curente ce au caracterizat literatura secolelor XVII,XVIII şi XIX. În secolul al XVII-lea a apărut, mai întâi în Franţa şi apoi în Germaniaclasicismul, curent literar-artistic care tindea spre imitarea modelelor antichităţii grecolatine. Acest curent situează omul ca valoare supremă în centrul creaţiei artistice, promovând raţionalitatea şi moralitatea acestuia. Regulile artistice trebuie să impună în creaţie în primul rand claritatea, ordinea şi măsura şi nu esenţialitatea, spiritul critic. În clasicism se accentuează efortul spre analiza psihologică, spre claritatea şi sobrietatea stilului artistic, ca şi a vocabularului elevat. Dintre reprezentanţii acestui curent literar-artistic, menţionez pe: P. Corneille(“Cidul”), La Fontaine(“Lupul şî mielul”,”Romanul vulpii”), Moliere(“Burghezul gentilom”), în Anglia; pe J.Gottsched(“Lucrare de artă poetică critică”,”Surorile afectuoase”) în Germania; pe Lomonosov în Rusia, iar la noi poeţii Văcăreşti, B. P. Mumulescu, Gh. Asachi, Gr. Alexandrescu şi alţii. Un alt curent, mai puţin literar şi mai mult ideologico-cultural, a fost iluminismul. Apărut în secolul al XVIII-lea ca expresie a ideilor ce au premers şi influenţat Revoluţia franceză, iluminismul a promovat raţionalismului, a combătut dogmatismul şi fanatismul
religios, a susţinut emanciparea poporului prin cultură şi a acordat un mare interes răspândirii acesteia prin şcoli şi lucrări accesibile pentru oamenii de rând. Genurile literare cele mai des folosite au fost povestirea şi romanul, în care problemele sociale şi morale ocupau un loc prioritar. În Anglia,iluminismul a avut ca reprezentanţi de seamă pe D. Defoe, J. Swift şi Fielding; în Germania pe J. W. Goethe şi G. E. Lessing; în Franţa pe J. J. Rousseau, Montesquieu, Voltaire, D. Diderot; în Rusia pe Radişcev, iar în Ţările Române pe S. Micu, Gh. Şincai, P. Maior, Chesarie Rîmniceanul, D. Golescu şi alţii. Ca reacţie la unele rigidităţi ale clasicismului, dar determinat şi de condiţiile social-politice şi economice ale Europei, spre sfârşitul secolului XVIII şi începutul secolului al XIX-lea în majoritatea ţărilor europene şi apoi şi în alte continente se manifestă un curent de mare rezonanţă în mişcarea litereară, romantismul. El este pregătit de o etapă preromantică, etapa care ia în discuţie vechea estetică bazată pe cultul raţiunii, punând accentul pe fantezie şi viaţa afectivă, pe stările uneori sumbre ale eului uman sau pe aspiraţiile umane spre libertate autentitcă. Urmărind prin artă să-l încânte pe om, să-i sublinieze sentimentele şi sensibilitatea, să-i descopere cele mai fragile şi mai tainice vibraţii ale sufletului, romanticii, de regulă, nu mai înfăţîşează caractere umane sau probleme social-morale, ci sentimente şi fantezie, o lume fantastică, de vis, care devine pentru ei singura adevărată şi în care dispare zidul despărţirii dintre realitate şi ficţiune. Sprijinându-se pe fantezie şi sensibilitate, uneori pe credinţă, poezia deschide acum calea către lumea exterioară a omului pe care o proiectează în exterior sub forma unei lumi antirealiste, menite să mascheze realitatea sumbră din jur. În romantism, persoana umană este concepută şi descrisă în toată complexitatea sa, personajele sunt alese din medii diferite, eroii sunt totdeauna puşi să acţioneaza în împrejurări excepţionale În operele romanticilor se face apel la contemplarea naturii, la specificul local, iar acţiunea se deplasează, uneori, spre trecut, spre tradiţie sau pur şi simplu spre vis. Reprezentanţii curentului romantic sunt extrem de mulţi: W. Scott, C. G. Byron, P. B. Shelley din Anglia; fraţii Schleger, Novalis, Brentano, H. Heine în Germania;pe Lamartine, A. de Vigny, A. de Musset, V. Hugo în Franţa; pe Puşkin şi Lermonotov în Rusia, pe Edgar Poe în America; pe S. Petofi în Ungaria; pe A. Miskiewicz în Polonia; iar la noi Gr. Alexandrescu, V. Alecsandri, M. Eminescu şî B. P. Haşdeu. Marile realizări în procesul de dezvoltare a ştiinţelor naturii, progresele în domeniul tehnicii, dezvoltarea industrială, spiritul riguros de argumentare teoretică impus în toate domeniile, ca şi alte cauze au dus la apariţia unui curent de mare amploare, realismul. Scriitorii din interiorul realismului abordează un stil sobru şi precis, cu o incontestabilă notă impersonală. În locul fanteziei şi visului romantic, scriitorii realişti îşi propun în opera lor să redea ( prin roman, nuvelă, dramă sau comedie) o imagine cât mai veridică a realităţii,să se detaşeze îndeajuns de subiectivitate pentru a reda obiectiv adevărul despre om sau societate. Socialul şi omul, sunt subiecte preferate ale scriitorilor realişti şi în acest sens poate fi invocat Balzac, care credea că romancierul trebuie să fie secretarul acelui “istoric”, care este societatea însăşi. Raportarea la societate este de cele mai multe ori critică, scriitorul apelând la mulţimea faţadelor realităţii, la personaje tipice ce caracterizează întregi categorii umane sau sociale.
Dintre reprezentanţii de frunte ai acestei orientări,aş numi: în Rusia pe Dostoievski, Tolstoi, Cehov, Gogol; în Anglia pe Ch. Dickens şi W. M. Thackeray; în Franţa pe Balzac, Stendhal, P. Merimee; în America pe M.Twain; în Ţările nordice pe H. Ibsen, iar la noi: Caragiale, I. Slavici, L. Rebreanu. În afara acestor curente, secolul XIX a mai cunoscut şi alte orientări literare, precum: naturalismul (E. Zola), parnasianismul (Ch. Baudelaire), simbolismul, având ca reprezentanţi pe Paul Verlaine, St. Mallrme, iar la noi pe Macedonski.
Bibliografie: -Ion Bâtlan-“Introducere în istoria şi filosofia culturii”, Ed. Didactică şi pedagogică, Bucureşti, 1995