34 2 257KB
Stresul in organizatiile militare
Psihologia organizaţională este o r a m u r ă a p l i c a t i v ă a p s i h o l o g i e i , c a r e s t u d i a z ă o m u l ş i comportamentul său organizaţional (omul în organizaţie).
Posibilităţile de adaptare ale omului sunt din ce în ce mai solicitate de viaţa modernă cu tot ce presupune ea. În aceste condiţii stresul a devenit o problemă cu care ne confruntăm permanent. Stresul este o
problemă importantă în majoritatea ţărilor. Pe lângă faptul că este responsabil pentru numeroase boli, acesta provoacă şi multă suferinţă. Stresul apare ca reacţie de adaptare a organismului la acei factori din exterior pe care îi percepe ca fiind agresivi şi care adesea induc o stare de alarmă resimţită atât la nivel psihic (încordare, teamă, nervozitate), cât şi fizic (creşterea adrenalinei, intensificarea bătăilor inimii, transpiraţie). El nu este propriu-zis o boală, dar poate duce în timp la îmbolnăvire.
Iniţial, stresul ocupaţional a fost studiat la nivelul managerilor („stres al personalului cu putere executivă“) ulterior studiul a fost extins la acele profesiuni cu solicitări mai intense şi cu un grad înalt de risc: piloţi, muncitori din industria petrolieră şi centre nucleare, infirmiere,poliţişti, profesiuni militare etc., iar astăzi se acceptă că stresul ocupaţionaleste prezent în toate domeniile de activitate şi în toate profesile.
Denumit şi maladia invizibilă, stresul este în general, consecinţa adecvării ritmului vieţii profesionale la cel al vieţii private. Dicţionarul explicativ al limbii române defineşte noţiunea de stres ca pe un „factor (sau ansamblul de factori) de mediu care provoacă organismului o reacţie anormală”. În psihologia militară, stresul este un concept cheie şi conform specialiştilor în domeniu, pentru studierea stresului la om, nu există un context mai bun al cercetărilor decât mediul militar. Activitatea într-un serviciu militar implică un program încărcat, ce conduce de cele mai multe ori la suprasolicitare fizică şi psihică. Rezistenţa la stres, „sângele rece” în condiţii de risc şi capacitatea de decizie în situaţii de timp limită sunt doar câteva dintre trăsăturile definitorii şi necesare pentru profilul psihologic al angajatului din cadrele militare. Problematica stresului, odată cu intrarea în noul secol, nu şi-a pierdut din actualitate. Într-o lume în permanentă mişcare, schimbare, activă, dinamică, competitivă, suprasaturată informaţional şi tehnologic oamenii par să îşi găsească din ce în ce mai greu mecanismele adaptabile adecvate. Mediul militar este unul extrem de stresant, datorită trăsăturilor specifice acestei organizaţii: instituţie birocratică cu o structură ierarhică bazată pe relaţii de putere, predominanţa relaţiilor formale asupra celor personale, normalizarea strictă a tuturor activităţilor sunt doar câteva dintre acestea. Organizaţiile militare constituie structuri sociale aparte. Nevoia adaptării la noile solicitări şi mai ales cea a rezolvări eficiente a problemelor din ce în ce mai numeroase, specifice oricăror organizaţii care se doresc viabile, se lovesc şi sunt subminate sistematic de preluarea şi perpetuarea unui cadru regulamentar/legislativ de multe ori rigid. Adaptarea specifică la acest cadru presupune renunţarea conştientă şi deliberată la o parte din propria individualitate, la o anumită libertate
decizională şi la libera iniţiativă, iar pentru persoanele ce nu îşi asumă aceste particularităţi stresul ocupaţional nu va întârzia să apară. Obiectivul combaterii stresului în mediul militar este creşterea eficienţei unităţii şi militarilor prin realizarea unui grad de toleranţă mai ridicat la stres şi prin dezvoltarea de comportamente pozitive.
Organizatia militarã prin însasi natura si specificitatea sa este generatoare de stres ocupational. Mediul militar – mai mult ca oricare altul – este puternic individualizat în societate printr-o serie de elemente caracteristice care pot reprezenta surse de stres ocupaþional. Avem în vedere – responsabilitatea socialã a profesiunii militare – apararea tarii acceptând chiar sacrificiul vietii – structura organizatiei militare – ierarhica, liniara, multinivelara, rigida, ce implica o autoritate ierarhica, o subordonare în exclusivitate pe verticalã. O astfel de organizare cere conformism si, chiar, o relativa uniformizare – caci mediul militar este relativ închis limitând legaturile cu exteriorul, iar daca acest lucru este perceput ca o îngradire a libertatii poate deveni frustrant pentru individ.
Valorile promovate de organizaţia militară se diferenţiază uneori de cele ale mediului civil – de exemplu, mediul militar cere altruism, în timp ce mediul civil este marcat de sporirea individualismului; mediul militar pretinde supunere, subordonare, adaptare ca premise ale succesului în luptă, cel civil încurajează autonomia, autoperfecţionarea, toleranţa ca premise ale succesului în viaţă şi profesiune etc. În aceste condiţii dacă militarul nu înţelege diferenţele, nu le acceptă ori le consideră în discordanţă cu cele din viaţa civilă, se simte constrâns, frustrat, stresat.
Activităţile desfăşurate de militari în condiţii de pace, de criză şi, cu atât mai mult, în timp de război reprezintă surse de trăiri emoţionale pozitive şi negative complexe, uneori contradictorii sau ambivalente, care, adesea pot genera şi menţine stresul psihic. Lupta modernă, caracterizată de letalitate crescută, manevrele rapide, aplicarea unor tactici şi proceduri de luptă sofisticate, ameninţarea constantă a folosirii armelor neconvenţionale, precum şi operaţiile pe timp de noapte şi zi, în toate condiţiile meteoclimaterice, vor solicita militarii până la limita capacităţii lor de rezistenţă. Aceşti factori pot deveni agenţii primari ai eşecului misiunii. Prin urmare, stresul, ca şi epuizarea devin contributori majori la degradarea performanţei trupelor şi la creşterea numărului „victimelor” care solicită asistenţă medicală şi psihologică.
Alte surse de presiune pentru militar mai pot fi privaţiunile, restricţiile,pericolele, nesiguranţa, solicitările intense de natură fizică şi psihică specifice misiunilor militare etc.
Am enumerat cele mai evidente elemente de specificitate ale mediului militar, dar nu trebuie să credem că acesta declanşează în mod automat stresul ocupaţional. Cei mai mulţi militari acceptă stresul ca fiind normal în activitatea cazonă, dar probleme apar atunci când efectele acestuia depăşesc rezistenţa sau capacitatea de adaptare (coping) a individului. Un caz particular îl constituie reactiile la stresul de lupta, care sunt inventariate dupa gradul de intensitate, astfel: reactii normale de lupta: tremur usor, tahicardie, nevoie de respiratie ampla, transpiratie rece, blocaje musculare, crampe intestinale, spirit activ redus (depresie): nu vorbeste, nu da atentie celor din jur, blazare, tendinte de a abandona activitatea, fumat excesiv, apetit pentru alcool, droguri, apatie, indiferenta la ceea ce se întâmpla, sustragere de la misiuni; frica patologica: tremur puternic, tahicardie accentuata, hipertensiune arteriala, dureri de cap, plâns necontrolat, tendinta de a fugi, îngrijorare mare, neliniste exteriorizata, permanenta preocupare pentru ceva nedefinit; spirit activ deosebit: forma ascunsa a fricii: tendinte de cearta, vorbire rapida inutilã si cantitativ sporita, activitati inutile, caderea atentiei si a capacitatii de întelegere a ordinelor, comportament impulsiv, actiuni riscante, incapacitate de concentrare cu fuga de idei, agitatie psihomotorie, irascibilitate. Principalii factori stresori care pot aparea pe timp de pace sunt: a. Volumul muncii, gradul înalt de solicitare fizica si psihica a sarcinilor militare. Este cunoscut faptul ca, organizatia militara poseda o pronuntata inertie adaptativa, fiind în general foarte stabila din punct de vedere al structurii si numarului de functii existente b. Pericolele posibile la care se expun militarii când mânuiesc armamentul si tehnica de lupta sau atunci când executa activitati cu risc crescut. Din cauza regimului activitatii, militarii din garda si reactivitatea militarilor din garda este, în general, alta decât în stare normala. Genul de modificari ce se produc, fara exceptie, la toti militarii din garda afecteaza constiinta. c. Nivelul scazut al ordinii si disciplinei militare, climat de munca deficitar în subunitati, conflicte între militari, calitatea slaba a procesului pregatirii pentru lupta. Principalele cauze sunt: nerespectarea prevederilor actelor normative privind pregatirea militarilor; slaba preocupare a comandantilor pentru cunoasterea subordonatilor si pentru solutionarea conflictelor dintre acestia; carente în comportamentul social al unor militari; neîndeplinirea atributiilor functionale; încalcarea regimului armelor de foc si munitiilor; conducerea autovehiculelor sub influenta bauturilor alcoolice. d. Nostalgia, impactul instructiei asupra soldatului si stilul de
conducere al instructorului militar. Nostalgia este cauzata de conditiile mediului si are ca efect slabirea capacitatii de lupta a trupelor, prin pierderea încrederii în sine , a credintei în victorie si prin îndreptarea energiei Eului în alte directii decât cele care privesc scopul pentru care se afla, în acel moment acolo, E. Probleme nerezolvate sau evenimente în familie (nasterea copiilor, divortul, decesul, anumite boli, faptul ca sunt unicii întretinatori ai membrilor familiei, F. Stresul pensionarii (al trecerii în rezerva). Psihiatrii militari descriu, în funcþie de intensitate, urmãtoarele tipuri de stres: a) Stresul bazal – este determinat mai ales de relaþiile interpersonale care se stabilesc în cadrul activitãþilor ºi având la bazã atribute personale: vârstã, educaþie, condiþie fizicã, experienþã anterioarã, deprinderi, convingeri, atitudini, stimã de sine etc. Acest tip de stres nu este prea grav ºi poate beneficia de un management eficient dacã se intervine înainte sã atingã un nivel de necontrolat. Pentru aceasta este necesarã identificarea surselor de stres, administraþie a
cunoaºterea
limitelor
personale
ºi
buna
timpului. b) Stresul cumulativ – constã în disconfort resimþit, dureazã mai mult ºi este mai sever decât cel dinainte. Disconfortul poate duce la epuizare, obosealã intensã, depresie „burn-out“ ºi alte manifestãri cãrora persoana este incapabilã sã le facã faþã.
c) Stresul traumatic – este rezultatul unei situaţii stresante, apare brusc şi violent iar individul nu-şi mai poate continua activitatea. Acest tip
de stres poate fi semnalat imediat, la câteva ore/zile sau chiar luni/ani de la impactul cu un eveniment stresant şi este caracterizat ca stres acut. Acesta este cel mai nociv deoarece erodează capacitatea persoanei de a se adapta şi poate conduce la probleme serioase de sănătate.
Viata si activitatea militara, în conditii de pace si de criza si cu atât mai mult în timp de razboi, reprezinta o sursa de trairi emotionale pozitive si negative complexe, uneori contradictorii sau ambivalente, dar întotdeauna aflate în situatia de a genera si de a mentine stresul psihic. Deoarece viata si activitatea militara, constituie o capabila de a genera stres psihic, ce influenteaza negativ trupelor si diminueaza capacitatea de lupta a militarilor.
sursa moralul
Am ales a trata specificul stresului în organizaţia militară pentru că, în cadrul armatei şi, în special, pe câmpul de luptă, stresul prezintă o importanţă aparte, printre alte aspecte, influenţând negativ moralul trupelor şi diminuând capacitatea de luptă a militarilor şi a unităţilor. În mediul militar, atât un război de durată sau unul scurt, dar de mare intensitate, cât şi situaţiile de pregătire pe timp de pace sunt situaţii stresante pentru cei care participă la astfel de activităţi.
BIBLIOGRAFIE Cristea, D., Tratat de psihologie socialã, Cluj-Napoca, Editura Pro Transilvania, 2000
Gîdiuţă, J., Sava, D., Decizia militară, Bucureşti, Colecţia Statului Major General
REZUMAT Viata si activitatea militara, în conditii de pace si de criza si cu atât mai mult în timp de razboi, reprezinta o sursa de trairi emotionale pozitive si negative complexe, uneori contradictorii sau ambivalente, dar întotdeauna aflate în situatia de a genera si de a mentine stresul psihic. Deoarece viata si activitatea militara, constituie o sursa capabila de a genera stres psihic, ce influenteaza negativ moralul trupelor si diminueaza capacitatea de lupta a militarilor iar “în razboi stresul psihic devine o componenta a strategiei de concepere, organizare si ducere a luptei” 1 în lucrarea de fata, ne-am propus ca obiectiv: identificarea factorilor de stres pe timp de pace din organizatia militara. Scopul lucrarii este de:
– identificare a factorilor stresanti cu care se vor confrunta militarii în situatii reale în vederea reducerii victimelor stresului de lupta si de îmbunatatire a mediului profesional militar; – cunoastere a modului de actiune a factorilor stresanti în vederea pregatirii comandantilor si luptatorilor pentru gestionarea corespunzatoare a stresului. Ipotezele cercetarii sunt: – H0: stresul este datorat întâmplarii (ipoteza nula); – H1: stresul ridica probleme de adaptare în mediul militar (ipoteza specifica);
Pentru testarea ipotezelor lucrarii, am ales ca univers al anchetei populatia constituita din 800 militari (ofiteri, maistri militari si subofiteri) din garnizoana X, aplicând un chestionar, validat prin metoda test- retest, pe un esantion de 200 de subiecti. 1. Principalii factori stresori care pot aparea pe timp de pace sunt: a. Volumul muncii, gradul înalt de solicitare fizica si psihica a sarcinilor militare. Este cunoscut faptul ca, organizatia militara poseda o pronuntata inertie adaptativa, fiind în general foarte stabila din punct de vedere al structurii si numarului de functii existente b. Pericolele posibile la care se expun militarii când mânuiesc armamentul si tehnica de lupta sau atunci când executa activitati cu risc crescut. Din cauza regimului activitatii, militarii din garda si reactivitatea militarilor din garda este, în general, alta decât în stare normala. Genul de modificari ce se produc, fara exceptie, la toti militarii din garda afecteaza constiinta. c. Nivelul scazut al ordinii si disciplinei militare, climat de munca deficitar în subunitati, conflicte între militari, calitatea slaba a procesului pregatirii pentru lupta. Principalele cauze sunt: nerespectarea prevederilor actelor normative privind pregatirea militarilor; slaba preocupare a comandantilor pentru cunoasterea subordonatilor si pentru solutionarea conflictelor dintre acestia; carente în comportamentul social al unor militari; neîndeplinirea atributiilor functionale; încalcarea regimului armelor de foc si munitiilor; conducerea autovehiculelor sub influenta bauturilor alcoolice. d. Nostalgia, impactul instructiei asupra soldatului si stilul de conducere al instructorului militar. Nostalgia este cauzata de conditiile mediului si are ca efect slabirea capacitatii de lupta a trupelor, prin pierderea încrederii în sine , a credintei în victorie si prin îndreptarea energiei Eului în alte directii decât cele care privesc scopul pentru care se afla, în acel moment acolo, E. Probleme nerezolvate sau evenimente în familie (nasterea
copiilor, divortul, decesul, anumite boli, faptul ca sunt unicii întretinatori ai membrilor familiei, F. Stresul pensionarii (al trecerii în rezerva). Modelul la care se raporteaza majoritatea ostasilor este instructorul, acesta fiind comparat cu capul familiei, principalul factor de coordonare si de educare. Pregatirea pentru lupta, în general, si instructia militara, în special este perceputa ca o experienta profund negativa de cei instruiti. Exista anumite caracteristici care o fac sa fie “extraordinara” si sa persiste, de-a lungul anilor: subaprecierea statutului de civil; izolarea extrema de societatea civila si pierderea aproape totala a vietii private; evaluarea performantelor este facuta, la nivelul grupului si nu la nivel individual (sursa celor mai multe si mai serioase nemultumiri); accentuarea masculinitatii si agresivitatii (cultivarea superioritatii masculine); instructia ca sursa de stres. La recrutii aflati în ultima parte a perioadei de instructie apar sentimente de afectiune si admiratie pentru instructorul militar. Interesant este faptul ca multi dintre ei nutresc sentimente similare si fata de armata, într-o perioada în care dificultatile vietii militare ating apogeul, în timp ce privilegiile sunt foarte putine. Faptul ca cei mai multi soldati tin la instructorul lor si la armata este important. e. Probleme nerezolvate sau evenimente în familie (nasterea copiilor, divortul, decesul, anumite boli, faptul ca sunt unicii întretinatori ai membrilor familiei). Conform scalelor de evenimente de viata ale lui Holmes si Rahe 5 frecventa diverselor evenimente de viata stresante atrage dupa sine importante reactii de adaptare ale individului. Daca acestea nu se declanseaza, deoarece cerintele depasesc resursele obiective si/sau subiective ale individului, pot aparea ca urmare decompensari psihice si/sau fizice. f. Stresul pensionarii (al trecerii în rezerva). Odata cu anuntarea masurilor de modernizare, restructurare, disponibilizare a cadrelor din armata, o noua forma de stres ia amploare: stresul disponibilizarii. O mare problema cu care se confrunta militarii este legata de incertitudinea cu care ei îsi privesc viitorul. Lipsa unei minime perspective, chiar într-un orizont de timp scurt, circulatia lenta si distorsionata a informatiilor, o secretomanie argumentata de dorinta de a nu crea presiuni nejustificate în sistem, au distrus speranta ca ziua de mâine poate aduce ceva mai bun si au generat stari de lucruri greu de acceptat: erodarea valorilor morale ale armatei, neîncrederea în solutiile adoptate, în reforma, dezinteres în îndeplinirea atributiilor functionale, neasumarea raspunderii comandantilor în luarea unor hotarâri. “Cresterea
stresului este, pentru unii, proportionala cu apropierea momentului pensionarii” 6 . Pentru militarii activi, pensionarea poate deveni o experienta teribila, mai ales când se confirma supozitia ca dupa pensionare nimeni nu-i mai ia în seama. Daca apogeul experientei este atins abia în pragul pensionarii, regretele sunt cu atât mai mari cu cât nu o mai pot fructifica. La apropierea pensiei, sentimentul ca privilegiile câstigate ca urmare a unui rang detinut pot fi pierdute, devine stresant. g. Insuficienta echipamentului, hranei, conditiilor de cazare si petrecere a timpului liber. Acesti factori fac referire la proasta aprovizionare cu echipament militar sau lipsa fondurilor necesare echiparii cadrelor la timp, conform normativelor în vigoare, la calitatea proasta a echipamentului distribuit, purtarea de catre militarii în termen de echipament uzat, cu timpul de folosinta depasit si care nu mai poate fi reparat. 2. Metodologie de cercetare Ca metoda de investigatie am utilizat: analiza documentelor cu evidenta evenimentelor grave de la unitati, chestionarul administrat colectiv (anexa 1), discutii individuale si de grup cu militarii privind problemele ce le resimt în mediul militar si modul de influenta al acestora asupra adaptarii. Pentru constituirea esantionului am utilizat selectarea aleatorie simpla (random sampling) prin aplicarea seriilor de numere aleatoare luate din tabelele Tippett. Esantionul a fost format din 200 de subiecti. Esantionul a fost grupat dupa urmatoarele dimensiuni: – functie de vârsta:în 7 intervale (20- 25, 26- 30, 31- 35, 36- 40, 4145, 46- 50, 51- 55) – functie de vechimea în munca:în 5 intervale (0- 5, 6- 10, 11- 15, 1620, peste 20 ani) – nivelul studiilor: medii / superioare; – stare civila: casatorit, necasatorit, divortat, vaduv. – componenta familiei (daca subiectii esantionului au sau nu copii) Datorita faptului ca, în literatura de specialitate româneasca nu am gasit un test validat care sa masoare direct stresul, din analiza altor teste de stres (nevalidate) si cunoscând bine mediul organizational militar si problemele generatoare de stres cu care se confrunta militarii, referitoare la: conditiile de munca, pericolul fizic, excesul/lipsa de activitate, stresul relational, exercitarea unei anumite responsabilitati am întocmit un chestionar cu 17 întrebari (anexa 1). Acest chestionar a
fost validat prin metoda test- retest, aplicat la esantion la o diferenta de 6 luni, obtinându-se un coeficient de corelatie de 0. 8. Chestionarul a fost pretestat pe un numar de 10 subiecti (ce nu faceau parte din esantion) apoi au fost efectuate corecturile necesare asupra chestionarului initial. Pentru aplicarea în teren a chestionarului am ales cadrul fizic (locul de munca). Prelucrarea informatiilor a cuprins codificarea raspunsurilor obtinute la întrebarile deschise si crearea bazei de date pentru prelucrarea statistica a acestora (înregistrarea tuturor variantelor de raspuns conform scalelor, obtinând astfel frecventele absolute). Din frecventele absolute am calculat frecventele teoretice. În final am efectuat o analiza de continut considerând ca este necesara o clarificare a întrebarilor si raspunsurilor, deschise în cea mai mare parte. Conform definitiei lui Berelson B. 7 , analiza de continut “este o tehnica de cercetare pentru descrierea obiectiva, sistematica si cantitativa a continutului manifest al comunicatiilor, având drept scop interpretarea lor”. 3. Concluzii Alegerea carierei militare s-a facut, raportat la vechimea în munca, starea civila si nivelul studiilor datorita prestigiului între arme si în societate (dominanta psihoaptitudinala a întregului esantion), si-a dorit aceasta meserie si stil de viata. Desi una din cauzele favorizante stresului este situatia materiala precara, retributie insuficienta (9), din raspunsurile subiectilor nu am întâlnit ca varianta de raspuns ofera o situatie materiala sigura. Este notabil faptul ca, cei mai multi dintre subiecti (25 %) recunosc prestigiul oferit de profesie si sistem. Adaptarea la mediul militar, ca factor stresant, s-a efectuat repede (pâna în 1 luna) pentru 50 % dintre subiecti, cu o repartitie uniforma pe toate categoriile de vârsta, pâna în 4 luni pentru 25 % (cu vârstele cuprinse între 26- 40 ani) si peste 4 luni pentru ceilalti 25 % (20 – 45 ani). De asemenea, mai rapid s-au adaptat: – subiectii cu peste 20 ani vechime decât cei cu mai putina experienta; – subiectii casatoriti decât cei necasatoriti, vaduvi si divortati; – subiectii cu studii medii decât cei cu studii superioare; – subiectii cu copii (parinti) decât cei fara copii. În afara situatiei de consum de alcool (8), mentionat la persoanele singure, situatie justificata de context, apreciem ca nerelevanta
corelatia dintre consumul de alcool si vârsta, vechimea, nivelul de pregatire si componenta familiei, ceea ce demonstreaza ca viata într-o unitate militara, cu un regim ordonat, a avut o consecinta benefica si asupra comportamentului extraprofesional în general. Cele mai frecvente raspunsuri referitoare la greutatile din familie (9) sunt: decesul sau îmbolnavirea rudelor apropiate, rude în întretinere, retributie insuficienta (acestea fiind întâlnite si în scala evenimentelor stresante de viata a lui Holmes si Rahe). Cele mai mari greutati în familie le au persoanele: – cu vârsta cuprinsa între 40- 50 ani, cu parinti în vârsta si cu copii ce nu si-au încheiat înca pregatirea profesionala si nu si-au asigurat independenta materiala; – cu pâna în 10 ani si cei peste 20 ani vechime (la care înregistram si departarea de familie); – casatorite si vaduve fata de cei necasatoriti si divortati; – cu studii medii fata de cei cu studii superioare; – fara copii (la care apare si departarea de familie) fata de cei cu copii. Consideram ca nesemnificative elementele exogene generatoare de stres în contextul temei tratate. O atentie deosebita am acordat aprecierii facute relatiilor interumane din subunitati (10). Apreciez ca între raspunsurile: “Nesatisfacatoare. Dificile între generatii” si “Satisfacatoare. Se poate si mai bine” – diferenta este nesemnificativa, astfel ca, 52 % din esantion au optat pentru aceste raspunsuri – ceea ce sugereaza ca acopera o parte din cauzele obiective ale stresului. Democratizarea relatiilor în societatea româneasca în ultimii 15 ani a influentat si relatiile socioprofesionale din armata. Aceasta se reflecta diferit la nivel individual, în consecinta s-au nascut stari (individuale) conflictuale, latente sau manifeste care nu întotdeauna au putut fi detensionate. Cei total nemultumiti sunt tinerii de pâna în 30 ani, care atribuie situatia data în principal conflictului dintre generatii. Subiectii care au apreciat relatiile de grup ca “bune” si “foarte bune” au facut trimitere la relatiile pe orizontala, atât în grupele de vârsta cât si la cele ce prezinta vechimea în unitate. S-au constituit microgrupuri de interese care promoveaza cu prioritate atingerea scopurilor individuale si nu cele ale unitatii (subunitatii). S-a denaturat conceptul de “bine” odata cu modificarea scalei de valori a comunitatii socioprofesionale. Unitatea militara este privita ca o sursa de împliniri materiale – ca oricare alt loc de munca, în multe cazuri – ca
singura alternativa viabila în perimetrul geografic dat. De asemenea, s-a deteriorat respectul pentru institutia armatei, pentru valorile ei traditionale. Subiectii casatoriti declara mai deschis alienarea relatiilor intragrupale, lipsa de respect fata de functie, vechime, apreciind ca, tineretul vede în democratizarea relatiilor personale o egalizare (nejustificata) fata de actul decizional, experienta si cunostintele fiind insuficiente pentru aceasta. Personalul cu studii medii resimte mai mult acest nou “val” în reasezarea valorilor de grup prin atitudinea nonconformista a noii generatii de absolventi ai învatamântului superior militar. Subiectii parinti sustin cele de mai sus, apreciind ca dominant modul în care, în unele cazuri, tinerii au fost educati în familie, raportarea, înca din copilarie la sistemul general de valori. Relatiile tensionate între colegi (11) au fost declarate astfel: – de subiectii cu vârsta pâna în 30 ani ce atribuie situatia conflictului dintre generatii; – de cei cu vechime de peste 20 ani datorita diferentelor de opinii iar cei tineri, cu vechime pâna în 5 ani, îsi recunosc greselile personale si neîndeplinirea atributiunilor functionale; – subiectii casatoriti au mai multe relatii tensionate (36 %) fata de cei necasatoriti, vaduvi, divortati; – de catre cei cu studii medii (31 %) fata de cei cu studii superioare (4, 5 %); – de catre cei cu copii (27 %) fata de cei fara copii (9 %). Recunoasterea meritelor (12) este un parametru care ierarhizeaza indivizii în grup si un mijloc de întarire a autoritatii. Valori mari întâlnim la toate categoriile de vârsta ceea ce dovedeste importanta sa. Nu se poate grupa felul în care se raporteaza fiecare individ fata de acest mijloc de care factorul decizional dispune. De asemenea, tinerii cu vechime mica simt nevoia de a fi apreciati în colectivitate, iar cei cu vechime de peste 20 ani vad recunoasterea meritelor ca o reconfirmare a statutului obtinut. Subiectii casatoriti (65 %), cei cu copii (50 %) si cei cu studii medii (40 %) au nevoie într-o masura mai mare de recunoasterea meritelor. Subiectii au afirmat ca nu s-a folosit corespunzator acest mijloc, uneori creându-se disensiuni în grup si pe aceasta cale. Sensibilizarea
factorilor decizionali, privind aprecierea cât mai obiectiva, mai ales într-o colectivitate restrânsa în care relatiile directe sunt frecvente (cunoasterea interpersonala fiind mai profunda) este una din propunerile reiesite din prezentul studiu. Analiza întrebarii nr. 13, referitoare la faptul de a avea rabdare în a asculta pâna la capat si a suporta partenerul de dialog, a dovedit ca starile conflictuale se nasc si din respectarea / nerespectarea normelor de buna purtare; nerespectarea acestora permanentizeaza o stare tensionata latenta, în care un conflict deschis poate apare si din cauze minore. Afirma ca nu au suficienta rabdare în a asculta pâna la capat si a suporta partenerul de dialog: – cei cu vârstele cuprinse între 20- 35 ani si cei de peste 40 ani; – cei cu vechimea de peste 20 ani (25 %); – cei casatoriti (55 %), probabil acumularilor din timpul petrecut în familie; – cei cu studii medii (40 %) mai mult decât cei cu studii superioare (20 %); – subiectii parinti 35 % si din cei fara copii 25 %. În corelatie cu vârsta, vechimea în munca, nivelul studiilor, starea civila si componenta familiei, ca elemente de disconfort în armata (14), în ordinea ponderii s-au înregistrat: incompetenta în general si a sefilor în special; lipsa dotarilor; incertitudinea mentinerii în post; precaritatea socioocupationala; lipsa de comunicare cu esaloanele superioare; apatia, indiferenta; lipsa de respect; relatii neprofesionale; retributia necorespunzatoare; reticenta la nou; nepotismul. Din totalul subiectilor 55 % au declarat ca ar dori sa plece din armata (15), motivele declarate fiind: dorinta unui câstig mai mare; nerespectarea drepturilor regulamentare; instabilitatea locului de munca; reticenta la nou. Din analiza valorilor obtinute reiese ca doresc sa plece din armata, invocând diferite motive, urmatorii subiecti: – cu vechimea în munca de peste 20 ani si vârsta cuprinsa între 40 – 42 ani care au înca putere de munca, sunt bine pregatiti profesional, si au sansa într-o a 2- a cariera profesionala; – cei casatoriti (50 %). Motivul plecarii este legat de relatii ce tin de sistemul militar (27 %) si apoi un câstig mai mare (23 %); cu studii superioare si medii, în proportii egale (27 %). – cei cu copii (32 %) – surprinzator, având în vedere faptul ca acestia se presupune ca au mai multe obligatii si probleme – iar din cei fara copii 23 %.
Relatia cu comandantul direct (16) este în principal informala nefiind conditionata de vârsta sau vechimea în munca; în functie de celelalte dimensiuni promoveaza relatii informale cu acesta: – subiectii necasatoriti, vaduvi si 85 % din cele casatorite; – subiectii cu studii cu studii medii (63 %) sunt mai apropiati sefului direct; – subiectii cu copii (54 %). La întrebarea nr. 17 referitoare la propuneri pentru îmbunatatirea mediului militar se regasesc: – “respectarea normelor si regulamentelor în vigoare” (43 %): este înca un moment în care, se recunoaste, modul defectuos în care se aplica principiul democratic în armata si cu elementul de disconfort, din întrebarea nr. 14, (incompetenta sefilor); – “promovarea tinerilor” (17 %): conform grupelor de vârsta tânara (20 – 30 ani) corelatie cu motivul de disconfort din întrebarea 14 “ce suportati cel mai greu în armata”; – “stabilitate mai mare” (17 %): corelatie cu motivul de insatisfactie “instabilitatea locului de munca” (din întrebarea 15); – “transparenta reformei” (13 %); Din valorile obtinute observam ca majoritatea propunerilor au fost facute de cei pâna în vârsta de 50 ani, si în special de cei tineri (37 %) cu vârsta pâna în 30 ani. Aceasta ne duce la concluzia ca la cei trecuti de 50 ani (care pot trece în rezerva în orice moment) se manifesta o stare de “indiferenta si apatie”, o “reticenta la nou” (corelatie cu întrebarea 14). În corelatie cu vechimea în munca, observam ca marea majoritate a tinerilor cu vechime de pâna în 10 ani (37 %) solicita: respectarea normelor si regulamentelor în vigoare si promovarea tinerilor. În functie de studii, subiectii cu studii medii (77 %) au mai multe propuneri decât cei cu studii superioare (23 %) privind îmbunatatirea mediului militar. Din corelatia starii civile observam ca subiectii casatoriti (80 %) sunt mai critici privind îmbunatatirea mediului militar în comparatie cu ceilalti (20 % – necasatoriti, divortati, vaduvi). La subiectii parinti (63 %) confruntati cu mai multe probleme (inclusiv cele familiale legate de cresterea copiilor), din datele obtinute, se observa ca au mai multe propuneri pentru îmbunatatirea mediului militar.
Deoarece la propuneri, în plan secund, se evidentiaza stabilitate mai mare – în corelatie directa cu motivul de insatisfactie incertitudinea mentinerii în post, putem aprecia validarea ipotezei ce sta la baza studiului. Din discutiile purtate cu subiectii pe grup si individual, a reiesit mentinerea elementelor structurate în chestionar: – problemele personale nu au o pondere deosebita, în conturarea starii generale de spirit; – exista omogenitate de grup, atât în plan functional cât si în plan comportamental. Elementele de destabilizare a relatiilor de grup s-au evidentiat a fi: – conflictul dintre generatii; – incompetenta sefilor atât în plan profesional cât si al conducerii unitatilor; – incertitudinea mentinerii în post. În aceste conditii, se contureaza o stare latenta de stres, care, poate conduce spre situatii conflictuale manifeste. În actuala structura functionala exista posibilitatea unei interventii din partea factorilor de raspundere pentru dezamorsarea situatiei. Totusi s-a exprimat convingerea ca nu exista vointa manageriala pentru aceasta. Este si motivul pentru care jumatate din esantionul cuprins în cercetare îsi exprima dorinta de a pleca în alte unitati sau domenii de activitate. Concluzie: în urma valorilor obtinute dupa aplicarea chestionarului, privind factorii ce determina stresul în armata, consider ca, ipoteza nula (H0: stresul este datorat întâmplarii) este infirmata si atunci acceptam ipoteza specifica (H1: stresul ridica probleme de adaptare în mediul militar). În functie de raspunsurile subiectilor la întrebarile din chestionar vom face unele propuneri pentru îmbunatatirea mediului militar si, implicit, pentru eliminarea anumitor elemente de destabilizare (factori generatori de stres) din organizatia militara. a. Privitor la raspunsul “incompetenta atât în plan profesional cât si al conducerii unitatilor”: * promovarea sa se faca conform criteriilor stabilite în “Ghidul carierei militare” prin concurs si nu prin numiri în functie; * managementul resurselor umane trebuie sa aiba în vedere un schimb natural a generatiilor pentru a asigura o continuitate între cadrele foarte tinere si cele apropiate de pensia naturala; * promovarea în functiile de decizie a unor cadre competente atasate cauzei.
b. ” incertitudinea mentinerii pe post ” si ” lipsa transparentei reformei” au creat situatii în care perioade de timp îndelungate, cadrele militare nu si-au mai îndeplinit corespunzator atributiile functionale, functiile în care îsi desfasurau activitatea urmând sa fie desfiintate. Propunere: cunoasterea perspectivei carierei militare si existenta unei strategii clare, pe etape, transparenta în care sa se cunoasca ce unitati ramân, care se desfiinteaza, ar reduce stresul si ar preîntâmpina anumite situatii de soc pentru cadrele militare, ce pot duce la anumite aspecte nefavorabile si pe plan familial. c. “actualizarea regulamentelor conform realitatii” – unele regulamente au fost modificate, altele sunt depasite. Propunere: * este necesara actualizarea lor la realitatile din teren si la necesitatile sociale, financiare, reale ale cadrelor militare. * respectarea regulamentelor de la comandant pâna la ultimul subordonat. d. Între motivele pentru care cadrele ar pleca din armata au fost si “reticenta la nou” si “dorinta unui câstig mai mare”. Din fericire armata are militari bine pregatiti, oameni în care a investit, dar, pe care, din pacate nu stie sa-i motiveze pentru a- i pastra, nu le lasa libertatea initiativei, întrucât armata se caracterizeaza, în mare masura prin conservatorism. Sunt multe firme particulare si de stat care racoleaza acesti oameni, îi motiveaza financiar, le ofera locuri de munca în care nu se confrunta cu lipsuri de tot felul. Propunere: gasirea unor sisteme de motivatii prin care armata sa-si pastreze oamenii bine pregatiti (cresterea atractivitatii profesiei de militar si a statutului personalului din M. Ap. N.). e. Repartizarea judicioasa a sarcinilor si misiunilor, astfel încât sa se evite încarcarea cu sarcini peste posibilitatile de rezolvare, si acordarea timpului fizic necesar rezolvarii sarcinilor. BIBLIOGRAFIE 1. [Ministerul Apararii Nationale - Marele Stat Major]: Pregatire psihica pentru lupta (manual), Ed. Militara, Bucuresti, 1993 2. Chelcea, S. I., Chestionarul în investigatia sociologica, Ed. stiintifica si Enciclopedica, Bucuresti, 1975 3. Floru, R.: Stresul psihic, Ed. stiintifica, Bucuresti, 1974 4. Golu, M.: Dictionar de Psihologie Sociala, Ed. Enciclopedica, Bucuresti, 1981 5. Horst, H. S., Teste de personalitate (traducere de Mihalache A.), Ed. Gemma Pres, Bucuresti, 2001 6. Papari, A.; Sîntion, F. (coord.): Psihologie Manageriala, Ed. Fundatiei Andrei saguna, Constanta, 2000 7. Turcu, M.: Efectele psihice ale perturbarii somnului în serviciul de garda militara, Ed. Universitatii Lucian Blaga, Sibiu, 2001
8. Zamfir, C; Vlasceanu, M.:Dictionar de sociologie, Ed. Babel, Bucuresti, 1993
Una dintre temele centrale ale psihologiei grupurilor militare o constituie cea a leadership-ului, deoarece pentru organizaţia militară mai mult decât reprezintă
pentru
oricare,
un
leadership
dinamic
şi
eficient
atributul major al succesului. În majoritatea lucrărilor de specialitate, leadership-ul este studiat în legătură mai ales cu stilul de conducere şi din punct de vedere al consecinţelor acestuia asupra oamenilor şi organizaţiilor (Griffin, 1986; Cherrington, 1989; Johns, 1998, Mullins 1993 etc.). Înþeles ca ansamblu de relaþii intra ºi intergrupale prin intermediul cãrora o persoanã comportamentul de
sau
un
grup
de
persoane
influenþeazã
grup, dirijeazã, supravegheazã ºi controleazã activitatea, asigurând menþinerea grupului ca sistem organizat (Cristea, 2000), leadershipul îmbracã în principal trei aspecte principale: – funcþional – referitor la rolul avut în atingerea scopurilor ºi menþinerea grupului ca sistem;
relaţional – referitor la ansamblul relaţiilor interindividuale dintre lider şi ceilalţi membri în contextul exercitării funcţiilor de conducere şi control; – aptitudinal – referitor la calităţile psihoindividuale ale celor
implicaţi în conducere. Elementul esenţial al leadership-ului îl reprezintă „persoana centrală“ – considera Freud S. (1994), adică individul în jurul căruia se cristalizează un grup şi cu care se identifică ceilalţi membri. Pentru organizaţia militară, cazul cel mai fericit este atunci când, „persoana centrală“ coincide cu liderul formal al grupului, deci cu comandantul Liderul militar apare într-o triplă ipostază: – ca status formal şi informal pe care îl deţine în structura de putere a grupului din care face parte; – ca persoană cu o structură de personalitate proprie cu un set de însuşiri, aptitudini intelectuale, profesionale, psihosociale, experienţă etc. – ca stil de conducere, adicã acea structurã relaþionalã specificã ºi mod relativ stabil ºi specific prin care liderul îºi exercitã atribuþiile. Prin intermediul tuturor celor trei ipostaze, liderul militar poate avea un rol esenþial în gestionarea stresului ocupaþional la nivelul subunitãþii. Stresul ocupaþional poate fi studiat atât la nivelul liderului (deoarece studiile ºi experienþa au demonstrat cã factorii de stres au efect în primul rând asupra comandanþilor), cât ºi la nivelul subordonaþilor. Activitatea liderului militar include suficiente componente pentru toate formele de stres: cel determinat de timpul insuficient, cel situaþional, cel anticipativ, cel rezultat din confruntarea cu oamenii. Comandantul militar este în permanenþã presat de termene, de prioritãþi conflictuale, îngrijorat
pentru desfãºurarea lucrurilor într-un viitor puþin previzibil, neliniºtit de reacþiile posibile ale subordonaþilor la mãsurile manageriale etc. Acest stres îºi are originea în rolul asumat ºi depinde în mare mãsurã de personalitatea deþinãtorului rolului. Cercetãrile au evidenþiat faptul cã existã o anumitã categorie de lideri, de regulã oamenii de încredere ai organizaþiilor, caracterizaþi prin agresivitate, care
competitivitate
ridicatã,
perseverenþã,
sunt mereu grãbiþi, neobosiþi, neliniºtiþi, predispuºi la „explozii“ verbale, tensionaþi, presaþi de timp, foarte responsabili ºi care sunt cei mai susceptibili la stresul ocupaþional. Friedman ºi Rosenman (1974) au fãcut pentru prima datã distincþia între persoanele cu aceste caracteristici (Tipul A) ºi persoanele mai nepãsãtoare, care iau lucrurile mai uºor ºi care sunt mai puþin ambiþioase ºi mai puþin susceptibile de a se îmbolnãvi de stres ocupaþional (Tipul B). Diferenþa dintre cele douã tipuri este datã de „strategia de apãrare la evenimentele potrivnice necontrolabile“ (Glass, 1977, apud Bãban, 1996). O sursã realã de stres pentru comandant o constituie actul de decizie ca urmare a responsabilitãþii juridice implicate. Procesul decizional este cu atât mai stresant pentru comandantul
militar cu cât regulamentele îl obligã pe acesta ca în situaþii deosebite – schimbãri radicale de situaþii, întreruperea legãturii cu eºalonul superior etc., sã-ºi asume incertitudinii,
integral
responsabilitatea,
în
condiþiile
riscului, bazându-se exclusiv pe forþele proprii ºi ale subordonaþilor. Dar stresul ocupaþional se poate studia ºi la nivelul subordonaþilor, având în vedere faptul cã una dintre atribuþiile principale ale unui comandant este managementul stresului la nivelul subunitãþii sale. Se ºtie cã în organizaþia militarã, comandantul este un lider instituþional, formal, numit ºi impus prin prerogativele funcþiei, iar autoritatea ºi puterea derivã cu precãdere din statusul oficial pe care îl are. Valoarea sa ca ºef nu este neapãrat recunoscutã de subordonaþi, dar existã posibilitatea ca un ºef formal, prin prestigiul pe care îl câºtigã treptat sã se transforme în lider informal. Liderul militar gestioneazã stresul ocupaþional la nivelul subunitãþii conduse în principal prin stilul de conducere adoptat. Având în vedere particularitãþile organizaþiei militare, se poate afirma cã stilul de conducere predominant este cel autocratic: ºeful determinã politica grupului ºi ia decizii fãrã a-ºi consulta subordonaþii; comunicarea este unidirecþionalã
spre lider şi de la lider şi rar de la membru la membru; recompensele şi pedepsele sunt atribuite în funcţie de rolul pozitiv sau negativ avut de
fiecare în realizarea sarcinii. Utilizarea în permanenţă a unui astfel de stil generează stres prin înseşi particularităţile sale, cercetările demonstrând că stilul autoritar presupune un volum mai mare de muncă, o motivaţie pentru lucru mai scăzută, mai puţină originalitate şi iniţiativă, un nivel mai înalt de agresivitate exprimată în direcţia liderului, cât şi în direcţia altor membri ai grupului, mai multă nemulţumire nemanifestată, mai mult comportament dependent şi docilitate, mai puţine legături de prietenie în grup şi mai puţină focalizare în direcţia grupului. Toate aceste particularităţi ale stilului autocratic se pot transforma în reale surse de stres. Deşi stilul autocratic este preferat în domeniul militar deoarece este şi cel mai eficient în condiţiile în care se desfăşoară activităţile militare, sub presiunea timpului, în condiţii de risc, incertitudine etc., se consideră că, pentru a înlătura stresul inerent unui astfel de stil, liderul ar trebui să adopte un stil situaţional. Acest leadership porneşte de la premisa că situaţii diferite necesită modalităţi diferite de acţiune.
Astfel leadership-ul ar fi determinat de o serie de factori ca: natura problemei, climatul social, personalitatea membrilor grupului, mãrimea grupului, timpul avut la dispoziþie pentru rezolvarea sarcinilor etc. Un astfel de stil ar asigura acel suport social absolut Comportamentul
în
copingul
stresului
ocupaþional.
suportiv al liderului înseamnã sprijin acordat membrilor grupului în integrarea optimã cu situaþia, cu colegii, cu propria persoanã, înseamnã comunicare bi- sau multidirecþionalã bazatã pe ascultare, schimb de
informaþii, rezolvare de probleme ºi empatie. Militarul în luptã nu se teme de nimic mai mult decât de a rãmâne izolat, de a pierde protecþia ºi stima celorlalþi. De aceea rolul comandantului este decisiv în organizaþia militarã.
Constrângerea poate fi eficientă numai pe timp scurt şi atâta timp cât există mijloacele necesare punerii ei în aplicare. Pe termen lung aceasta îl uzează pe cel ce o utilizează şi duce şi la scăderea moralului, eficienţei, flexibilităţii şi creativităţii subordonaţilor (Tomşa 1999). Managementul stresului este una dintre atribuţiile cele mai importante ale liderului, în general, dar mai ales ale celui militar. Astăzi există programe speciale de „programare de succes“ şi control al factorilor de stres, iar un bun comandant trebuie să înveţe să-şi ţină sub control nivelul de stres al său şi al subordonaţilor, prin cunoaşterea limitelor (sale şi ale subordonaţilor), dar şi a unor metode de autocontrol şi control al stresului.
1. Băban, A., Stres şi personalitate, Cluj-Napoca, Editura Presa Universitară Clujană, 1998
Chirica, S., Psihologie organizaþionalã, Bucureºti, Casa de Editurã ºi Consultanþã SO, 1996
Cristea, D., Tratat de psihologie socialã, Cluj-Napoca, Editura Pro Transilvania, 2000
Gîdiuţă, J., Sava, D., Decizia militară, Bucureşti, Colecţia Statului Major General
Pânişoară, I.O., Comunicarea eficientă, Bucureşti, Editura Collegium, 2004
Test şi testare în armată Mediul militar este mult mai organizat şi aici intervenţia psihologică a manifestat o oarecare constanţă. Este drept că măsurile luate au avut o oarecare întârziere din cauza rezistenţei la schimbare specifice militarilor. Totuşi, continuitatea a permis obţinerea unor rezultate certe, azi existând sisteme de selecţie şi repartiţie profesională bine puse la punct pentru toate armele.
Armata, în toate ţările, este un mare consumator de teste psihologice. Ea le utilizează sistematic şi într-un cadru bine pus la punct. Altfel spus, militarii utilizează testele psihologice pentru a identifica talente, deprinderi şi abilităţi care conduc la succesul în încadrarea la o anumită armă. Din acest motiv, testele din bateriile utilizate în armată sunt mai numeroase comparativ cu cele din domeniul civil. Discutând despre aplicaţiile evaluării psihologice în armată, Steege şi Fritscher (1991) arată că se pot identifica trei domenii majore: 1. Managementul personalului şi al repartiţiei la diferite specialităţi militare. 2. Evaluarea socio-psihologică. 3. Evaluarea clinică. Din punctul de vedere al diagnozei psihologice suntem interesaţi de managementul personalului şi al repartiţiei. Autorii amintiţi enumeră aplicaţiile practice ale acestei activităţi, enumerare din care putem să desprindem atât varietatea cât şi importanţa acordată acestei orientări (referirea are în vedere ţările incluse în NATO): • Selecţia pentru instruire primară. Aceasta se aplică diferit de către diferite naţiuni, în funcţie de dezvoltarea serviciilor psihologice ale armatei. Acolo unde serviciul militar este obligatoriu, evaluarea psihologică o suplimentează pe cea medicală (este şi cazul României). Americanii resping la
acest examen primar 10% din recruţi, iar francezii, 7%. În serviciile militare unde încadrarea în armată se face pe bază de voluntariat, rata de selecţie este mai mare. Probele psihologice la care se apelează sunt The Computerized Adaptive Screening Test (CAST) şi Armed Forces Qualification Test (AFQT). • Factorii generali (de fundal) în recrutare. Domeniul este reprezentat de cercetarea aplicativă. Sunt utilizate instrumente de cercetare psiho-sociale şi economice pentru a obţine un profil general informativ despre recruţi. Sunt efectuate şi unele analize legate de tendinţele socio-demografice care pot influenţa integrarea în mediul militar. • Cercetări pe teme de popularizare şi atragere de personal pentru mediul militar. Această arie de investigaţii se suprapune parţial cu cea precedentă. Sunt dezvoltate proiecte pe teme de cercetare social-psihologice şi aplicaţii ale rezultatelor respective. • Screening şi testare pentru instruirea primară. Acesta este domeniul cel mai important de aplicare a testelor psihologice şi de mare interes cu privire la orientarea recentă de computerizare a examenului psihologic. În SUA, una din bateriile de teste computerizate şi cu cele mai extinse cercetări este Armed Services Vocational Aptitude Battery (ASVAB). Ea include AFQT, un index al capacităţii de instruire. Variante adaptate ale acestei baterii de teste sunt utilizate în Germania, Marea Britanie şi Israel. • Proceduri de repartiţie la diferite arme. Repartiţia militarilor, într-o armată foarte clar specializată, unde riscurile sunt mari, este o problemă de mare responsabilitate. Au fost proiectate proceduri eficiente de repartiţie şi clasificare pentru US Army, Marine Corps, Air Force şi Navy. Un exemplu mai recent este Army Enlisted Personnel Allocation System (EPAS), care optimizează repartiţia pe câteva specialităţi militare, maximizând performanţele, stabilitatea personalului militar şi potenţialul de reîncadrare în forţele armate (menţionăm că una din temele prioritare de cercetare în armata SUA este găsirea unor mijloace eficiente de asigurare a unei stabilităţi mai mari a personalului militar specializat). • Instrumente de consiliere în carieră. Aceste instrumente sunt conectate îndeaproape cu procesul de recrutare. Importanţa acţiunilor de acest gen este în creştere mai ales având în vedere voluntarii şi tendinţa de scădere a afluenţei spre profesiile militare. • Selecţia şi screening-ul specialiştilor. Aici este vorba de personalul specializat cum sunt controlorii de trafic aerian, piloţii, artileriştii, trupele speciale etc. • Selecţia candidaţilor pentru corpul de ofiţeri. Tehnicile utilizate pun accentul în prezent pe structurarea unor teste derivate nemijlocit din activitate, pe construirea unor situaţii simulate (teste situaţionale) şi pe probele de personalitate. OSS-ul, precursorul CIA, a proiectat o baterie de teste complexă, care s-a perfecţionat pe parcurs. S-a plecat de la cerinţele profesionale şi psihologice: motivaţia pentru acţiuni informative, energie şi iniţiativă, inteligenţă, stabilitate emoţională, conducere şi siguranţă. Ca instrumente de selecţie sunt utilizate teste creion-hârtie, interviul, teste situaţionale, evaluarea colegilor şi observarea în situaţii extra-profesionale.
Deşi a fost greu să se colecteze date pentru criteriul de eficienţă al agenţilor speciali, bateria de teste utilizată a corelat .45 cu evaluarea superiorilor. Utilizarea testelor psihologice în selecţia ofiţerilor de informaţii a dus la creşterea ratei de succes la 77% (beneficiul realizat faţă de o selecţie aleatoare a fost de 14%; în contextul respectiv, dacă avem în vedere posibilele pierderi pe care le poate cauza un ofiţer de informaţii, se estimează că utilitatea este mare). În ultimul timp, studiile de validare s-au intensificat, fiind validate proceduri de selecţie tot mai eficiente. • Analiza muncii. Armatele moderne şi-au pus la punct analize ale posturilor pentru fiecare specialitate militară pe care o au în dotare (Steege & Fischer, 1991). US Air Force utilizează un sistem computerizat Comprehensive Data Analysis Program (CODAP) de analiză psihologică. Analiza muncii este orientată pe aspecte ca: identificarea sarcinilor, evaluarea importanţei şi cât de critică este sarcina respectivă, analize comportamentale, frecvenţa performanţei cerute, dificultatea învăţării sarcinii respective etc. • Sisteme de măsurare şi evaluare a performanţelor. Se pune problema a două tipuri de evaluări, cea a recruţilor în perioada de instruire şi evaluarea periodică. În general sunt utilizate sisteme eficiente de evaluare care permit luarea unor decizii de personal optime. Aceste sisteme sunt diferenţiate pe specialităţi militare. • Contribuţia la dezvoltarea carierei militare. Dirijarea spre diferite specialităţi militare este o problemă care în prezent este rezolvată prin intermediul diferitelor sisteme computerizate de orientare profesională (militară): US Navy vocational information system (NVIS), US Army education information system (AREIS), US Army Officer career information and planning system (OCIPS) etc. Un exemplu. Un portret al soldatului israelian. În anul 1986 apare cartea psihologului şef al armatei Israelului, Reuven Gal, Un portret al soldtului israelian. Armata Israelului (Zahal), este o armată puţin numeroasă, modernă, una dintre cele mai bine organizate şi dotate. Puţini ştiu însă că această armată este sub un control psihologic sever, practic fiecare acţiune fiind evaluată şi psihologic. Pregătirea psihologică a militarilor începe de timpuriu, cu mult înainte de recrutare (recrutarea are loc la vârsta de 17 ani). Astfel, când un tânăr (bărbat sau femeie) primeşte ordinul de recrutare, el este deja pregătit pentru armată. Stagiul militar este de trei ani pentru bărbaţi şi doi ani pentru femei. Educarea în ce priveşte atitudinea pozitivă faţă de serviciul militar începe în familie, se continuă în şcoală şi în tabere organizate în vacanţe. Periodic sunt făcute sondaje privind atitudinea faţă de serviciul militar (77% din tinerii situaţi în pragul încorporării au declarat în anul 1980 că sunt "foarte interesaţi" sau "interesaţi" să discute subiecte cu caracter militar). 90% din tinerii chestionaţi au declarat că dacă serviciul militar ar fi voluntar, ei s-ar prezenta pentru a fi recrutaţi. 25% dintre recruţii din anul 1984 au susţinut că războiul cu Libanul a dus la creşterea motivaţiei pentru a-şi servi ţara ca militar. Cei mai mulţi tineri ar dori să servească în forţele aeriene, ca piloţi (53%, sondajul din 1980).
Date fiind condiţiile existente în Israel, acţiunea de recrutare are la bază câteva principii: (1) toată populaţia este disponibilă pentru a urma serviciul militar; (2) recrutarea propriu-zisă ia în calcul atât calităţile fizice, cât şi cele mentale ale recrutului (la încorporare se face un screening medical şi unul psihologic); (3) respingerile de la serviciul militar trebuie să fie minime; (4) repartiţia la diferite arme are la bază priorităţile militare şi nu dorinţa recruţilor; (5) pentru unele specialităţi militare, screening-ul are loc pe parcursul unui curs care precede recrutarea. Intervenţia psihologilor o vom întâlni în trei momente: înainte de recrutare, în momentul recrutării şi pe parcursul stagiului militar. Denumirea examenului psihologic este "Kaba" (Quality Group Score). Sistemul Kaba are la bază patru componente: scorul de evaluare a inteligenţei (Dapar), nivelul educaţional (numărul anilor de şcoală), comenzi în limba naţională (Hebrew) şi indexul de motivaţie pentru serviciul militar (Tsadach) (pentru femei se folosesc numai trei componente: inteligenţă, educaţie şi limbaj). Kaba este sintetizată într-un singur scor care poate oscila între 41-56. Strategia de screening Kaba a demonstrat o bună fidelitate şi validitate (coeficientul de corelaţie pe scorul global Kaba este de . 52, iar cel de corelaţie multiplă între .51 şi .54). După acceptarea ca militar, individul parcurge o serie de teste orientate pe specialitătile militare. De pildă, militarii orientaţi spre unităţile speciale parcurg o baterie de teste mai riguroasă, inspirată din experienţa OSS şi OSB. Pe tot parcursul serviciului militar au loc evaluări psihologice periodice, individuale şi de grup. Armata română utilizează testarea psihologică în manieră clasică. Astfel, la încorporare, recruţii sunt testaţi psihologic. La fel, testele psihologice sunt utilizate şi la selecţia personalului militar care efectuează misiuni speiale. Există centre de testare psihologică ale armatei, cum este cel pentru piloţi, unde se efectuează examinări psihologice periodice. O realizare pe această linie este computerizarea examenului psihologic. În pregătirea trupelor speciale intră atât teste psihologice cât şi situaţionale. Datele despre validitatea acestor examinări şi despre eficienţa lor nu sunt date publicităţii.
Schimbările la nivelul societăţii determină, inevitabil, schimbări la nivelul tuturor structurilor. Preocupările trebuie să conducă nu numai la îmbunătăţirea cadrului legislativ, dar şi la asigurarea desfăşurării unor activităţi în condiţii de competenţă, competitivitate şi performanţă profesională. Iată motivul pentru care o preocupare de mare actualitate o constituie managementul stresului ocupaţional. Stresul este o problemă importantă în majoritatea ţărilor. Pe lângă faptul că este responsabil pentru numeroase boli, acesta provoacă şi multă suferinţă. Stresul apare ca reacţie de adaptare a organismului la acei factori din exterior pe care îi percepe ca fiind agresivi şi care adesea induc o stare de alarmă resimţită atât la nivel psihic (încordare, teamă, nervozitate), cât şi fizic (creşterea adrenalinei, intensificarea bătăilor inimii, transpiraţie). El nu este propriu-zis o boală, dar poate duce în timp la îmbolnăvire. România are cea mai ridicată valoare europeană în ceea ce priveşte numărul persoanelor afectate
de stres ( 52%, faţă de media europeană de doar 33%) urmată de hipertensiune, problemele cu vederea, colesterolul, probleme cu somnul, greutatea, obezitatea, depresia, pe ultimul loc fiind cele legate de mobilitate Denumit şi maladia invizibilă, stresul este în general, consecinţa adecvării ritmului vieţii profesionale la cel al vieţii private. Dicţionarul explicativ al limbii române defineşte noţiunea de stres ca pe un „factor (sau ansamblul de factori) de mediu care provoacă organismului o reacţie anormală”. În psihologia militară, stresul este un concept cheie şi conform specialiştilor în domeniu, pentru studierea stresului la om, nu există un context mai bun al cercetărilor decât mediul militar. Activitatea într-un serviciu militar implică un program încărcat, ce conduce de cele mai multe ori la suprasolicitare fizică şi psihică. Rezistenţa la stres, „sângele rece” în condiţii de risc şi capacitatea de decizie în situaţii de timp limită sunt doar câteva dintre trăsăturile definitorii şi necesare pentru profilul psihologic al angajatului din cadrele militare. Problematica stresului, odată cu intrarea în noul secol, nu şi-a pierdut din actualitate. Într-o lume în permanentă mişcare, schimbare, activă, dinamică, competitivă, suprasaturată informaţional şi tehnologic oamenii par să îşi găsească din ce în ce mai greu mecanismele adaptabile adecvate. Mediul militar este unul extrem de stresant, datorită trăsăturilor specifice acestei organizaţii: instituţie birocratică cu o structură ierarhică bazată pe relaţii de putere, predominanţa relaţiilor formale asupra celor personale, normalizarea strictă a tuturor activităţilor sunt doar câteva dintre acestea. Organizaţiile militare constituie structuri sociale aparte. Nevoia adaptării la noile solicitări şi mai ales cea a rezolvări eficiente a problemelor din ce în ce mai numeroase, specifice oricăror organizaţii care se doresc viabile, se lovesc şi sunt subminate sistematic de preluarea şi perpetuarea unui cadru regulamentar/legislativ de multe ori rigid. Adaptarea specifică la acest cadru presupune renunţarea conştientă şi deliberată la o parte din propria individualitate, la o anumită libertate decizională şi la libera iniţiativă, iar pentru persoanele ce nu îşi asumă aceste particularităţi stresul ocupaţional nu va întârzia să apară. Obiectivul combaterii stresului în mediul militar este creşterea eficienţei unităţii şi militarilor prin realizarea unui grad de toleranţă mai ridicat la stres şi prin dezvoltarea de comportamente pozitive. Având în vedere că activităţile militare pot fi o sursă de stres care influenţează negativ moralul trupelor şi diminuează capacitatea de luptă a militarilor, iar „în război stresul psihic devine o componentă a strategiei de concepere, organizare şi ducere a luptei” , ne-am propus în studiul de faţă să identificăm o parte a factorilor generatori de stres cu care militarii se confruntă atât pe timp de pace, cât şi pe timp de război, să descifrăm modul de acţiune a acestor factori, să identificăm sursele stresului ocupaţional, luând ca punct de reper o unitate militară din România şi să găsim câteva soluţii de combatere a acestora şi de diminuare a influenţei stresului asupra activităţii profesionale prin pregătirea comandanţilor şi militarilor pentru gestionarea corespunzătoare a acestuia. 1. CONCEPTUL DE STRES ÎN MEDIUL MILITAR Literatura de specialitate în domeniul militar este redusă în privinţa datelor referitoare la stresul ocupaţional, atât datorită confidenţialităţii pentru societatea civilă a multor aspecte interne, cât şi prin cultivarea imaginii de militar apt şi dispus a suporta firesc toate privaţiunile serviciului. Activităţile desfăşurate de militari în condiţii de pace, de criză şi, cu atât mai mult, în timp de război reprezintă surse de trăiri emoţionale pozitive şi negative complexe,
uneori contradictorii sau ambivalente, care, adesea pot genera şi menţine stresul psihic. Lupta modernă, caracterizată de letalitate crescută, manevrele rapide, aplicarea unor tactici şi proceduri de luptă sofisticate, ameninţarea constantă a folosirii armelor neconvenţionale, precum şi operaţiile pe timp de noapte şi zi, în toate condiţiile meteoclimaterice, vor solicita militarii până la limita capacităţii lor de rezistenţă. Aceşti factori pot deveni agenţii primari ai eşecului misiunii. Prin urmare, stresul, ca şi epuizarea devin contributori majori la degradarea performanţei trupelor şi la creşterea numărului „victimelor” care solicită asistenţă medicală şi psihologică. În concepţia unor specialişti, situaţiile care pot genera stresul psihic atât la nivel de individ, cât şi la nivelul colectivului de militari, în special, ar putea fi: - necunoaşterea situaţiei şi a duratei acesteia; 2. Argument “Arta supremă a războiului este de a înfrânge inamicul fără lupte.” Sun Tsu Stresul, în condiţiile societăţii actuale, se conturează ca o adevărată problemă socială, încetând demult a fi un fenomen cu manifestare singulară sau a deţine doar o semnificaţie personală. În ultimii treizeci de ani se remarcă, pe baza tributului şi a consecinţelor generate de stres în diferite situaţii de viaţă sau de muncă, numeroase cercetări dedicate acestui fenomen. 3. 4. Am ales a trata specificul stresului în organizaţia militară pentru că, în cadrul armatei şi, în special, pe câmpul de luptă, stresul prezintă o importanţă aparte, printre alte aspecte, influenţând negativ moralul trupelor şi diminuând capacitatea de luptă a militarilor şi a unităţilor. În mediul militar, atât un război de durată sau unul scurt, dar de mare intensitate, cât şi situaţiile de pregătire pe timp de pace sunt situaţii stresante pentru cei care participă la astfel de activităţi. 5. 6. Se remarcă, odată cu anul 1990, mutarea accentului de pe misiunile de luptă tradiţională pe misiunile de impunere/menţinere a păcii, destinate limitării conflictelor religioase sau interetnice din diverse zone ale lumii. În acest caz apar probleme care vizează aspectul naţionalităţii, numeroşi militari angajaţi în astfel de misiuni fiind de naţionalităţi diferite, uneori concentraţi la distanţe foarte mari de ţările lor de origine, în medii de viaţă noi pentru ei. Lupta modernă are drept caracteristici: varietatea, continuitatea, complexitatea şi intensitatea acţiunilor. În acest tip de misiuni apar situaţii neprevăzute, iminenţa pericolului antrenând psihicul la maxim şi generând un grad ridicat de stres. Misiunile de luptă, desfăşurate în orice moment al zilei şi în orice condiţii meteorologice. pe orice formă de teren, reclamând o tehnică de luptă tot mai
sofisticata, presupun de la participanţi tot mai multe aptitudini şi atitudini specifice. În ultimii ani s-a încercat atât o reapreciere a concepţiilor privind rolul factorului uman în razboi, cât şi o revizuire a practicilor de limitare a pierderilor umane, în special a celor de ordin psihologic I. Conceptul de stres psihic Conceptul de stres a fost interpretat diferit de la autor la autor. Termenul evocă tensiunea, constrângerea impusă unei structuri mecanice, în acest sens J. Delay vorbind despre o “stare de tensiune acută a organismului obligat să-şi mobilizeze apărările pentru a face faţă unei situaţii ameninţătoare” (Larousse, 2006). Stresul se defineşte drept orice acţiune sau grup de condiţii, în care un individ nu reacţionează în mod corespunzător sau reacţionează numai cu preţul uzurii sa oboselii excesive a organismului. Dintr-o altă perspectivă, stresul reprezintă o situaţie de alertă care mobilizează organismul pentru a răspunde, a rezista unei ameninţări sau unei solicitări (Sîntion, Papari, 2000). Se poate aprecia astfel faptul că stresul este o relaţie utilă, cu următoarele efecte: punerea organismului în situaţia de alarmă şi de apărare, trezirea atenţiei, stimularea evaluării şi judecăţii, activarea capacităţii de decizie, mobilizând astfel forţele fizice şi psihice de auto-apărare (Enăchescu, 2004). Cu referire strictă la ambientul militar, potrivit prevederilor psihologilor, într-un război convenţional, în perioada iniţială de 30 de zile, se susţine faptul că va fi cel puţin un militar traumatizat la 3-4 victime fizice. După 30 de zile numărul celor traumatizaţi psihic va depăşi numărul celor cu traume fizice. Anumite cercetări menţionează faptul că, după 60 de zile, cea mai mare parte a personalului va fi inaptă din punct de vedere psihologic (Sîntion, 2008). Cercetările asupra stresului sunt iniţiate în anii ’30, de către Hans Selye, fiziolog canadian, care introduce termenul de “sindrom general al maladiei”. La Universitatea din Praga, Selye, student în medicină, este intrigat de acest sindrom descris de pacienţii afectaţi de boli infecţioase, care prezentau toţi aceleaşi simptome, fără vreun simptom specific. Pe această bază Selye deduce faptul că trebuie să fie vorba de un raspuns nespecific al organismului la boală. În anul 1936, Hans Selye descrie “sindromul general de adaptare” (SGA) ca fiind efortul făcut de organism pentru a răspunde solicitarilor mediului şi concluzionează faptul că răspunsul la diferiţi agenţi stresori este dominat de hiperactivitatea cortico-suprarenalelor.