140 61 8MB
Norwegian Pages 198 Year 1995
Utgiver Adresser
Sámi dutkamiid guovddáš/Senter for samiske studier Romssa Umversitehta/Universitetet i Tromsø Såmi dutkamiid guovddáŠ/Senter for samiske studier 9037 Tromsø Omslagsdesign: Iver J&ks ISSN: 0804-6093 Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven og fotografiloven eller i strid med avtaler om kopiering.
FORORD Sámi Dutkamiid Guovddáš/Senter for samiske studier er et tverrfaglig kontakt-og koordineringsorgan i samiske spørsmål for Universitetet i Tromsø. Senterets målsetninger er å bidra til økt forskning og undervisning om samiske forhold ved Universitetet i Tromsø, styrke rekruttering til slik forskning, stimulere til tverrfaglig samarbeid på dette området, og bidra til å samordne undervisning og forskning om samiske forhold ved Universitetet i Tromsø. Videre skal senteret drive informasjon og fremme kontakt nasjonalt og internasjonalt vedrørende samiske forhold og urfolksspørsmål. Det er et viktig mål for Senter for samiske studier å stimulere samisk ungdom til å ta høyere utdanning og forskning. Senteret søker å bidra til dette gjennom informasjon overfor samiske studenter og i samiske miljøer, og gjennom seminarer om samiske temaer. Viktige stimuleringstiltak er også økonomisk støtte til feltarbeid og studiereiser, og støtte til studentutveksling for samiske studenter som ønsker et studieopphold ved et universitet i den tredje eller den fjerde verden. Informasjon om forskning om samiske forhold er et viktig ledd i arbeidet med å rekruttere til forskning og stimulere til tverrfaglig samarbeid. Sentret gir ut en forskningskatalog over forskningsprosjekter og publikasjoner omkring samiske og urfolkstemaer ved Universitetet i Tromsø:" Research at the University of Tromsø related to Sami and Indigenous peoples and Sami (Indigenous) resource management". Det kan være vanskelig å få publisert arbeider om samiske forhold, særlig for unge forskere som er i rekrutteringsfasen. Senteret ser det som sin oppgave å hjelpe til på dette området, og starter med dette en egen skriftserie med det formålet å publisere samiskrelatert forskning ved Universitetet i Tromsø. I denne serien vil senteret prioritere hovedfags- og doktoravhandlinger som ikke er publisert tidligere. Dette første nummeret i serien presenterer im idlertid ikke en ny forsker i "rekrutteringsfasen." Tvert i mot, professor Knut Bergsland er et internasjonalt kjent navn innen samisk og finskugrisk forskning og innen allmenn språkvitenskap. Som det vil fremgå av et eget forord, er det spesielle grunner til at Senter for samiske studier trykker to av Bergslands studier over sørsamenes historie i dette første nummeret. Utgivelsen skjer i en enkel og billig form, men med ISSN-nummer slik at det blir gjort kjent gjennom vanlige kanaler. Utgivelse av første nummer i Skriftserien har latt seg realisere ved hjelp av økonomisk støtte fra Norges forskningsråd, Området for kultur og samfunn. Nils Jernsletten, Styreleder
Per Mathiesen, Red. skriftserien
K nut
B e r g sla n d s
b id rag
til
sø r sa m e n es
h isto r ie .
Knut Bergsland er professor emeritus i finskugrisk språkvitenskap ved Universitetet i Oslo. Hans første arbeid innen samisk språk ble publisert i 1942, om "Det samiske slektskaps- og svogerskapsordsystem". Hans doktorgradsavhandling, Røros-lappisk grammatikk, kom i 1946. Han har siden publisert en rekke vitenskapelige arbeider, foruten lærebøker og undervisningslitteratur i og på samisk språk. Innenfor samisk har Bergslands hovedfelt vært de sørsamiske dialekter. Foruten samisk og finskugrisk språkforskning har Bergsland lagt ned et stort arbeid i aleutisk og eskimoisk språkforskning. I tillegg til språkvitenskapelig forskning har Bergsland skrevet artikler innenfor samisk kultur og historie, så som "Runebomme" (1969), "Om middelalderens finnmarker (1970), "Jemtlands grense mot Herjedalen i samisk lys", og "Lais Lappebyen" (1978). Spesielt må her nevnes flere store faglige utredninger innenfor sørsamenes historie. Disse er særlig knyttet til sørsamenes rettskamp for deres gamle bruksområder. Her har Bergsland engasjert seg sterkt i arbeidet med å dokumentere sørsamenes bosetting og bruksområder. Han har utført et svært grundig og omfattende arbeid med å fremskaffe stedsnavns- og annen språkhistorisk materiale, og forskjellig historisk arkivmateriale. Her bør nevnes en upublisert utredning for samenes part i Brekkenvassmålet i Høyesterett i 1963; "Utredning for Skattefjällsmålet om de sydlige sameområders historie til omkring 1751" (573 sider, 1975), og en sakkyndig utredning om sørsamenes historie for Samerettsutvalget (ikke publisert). De arbeider som presenteres her, er en fortsettelse av Bergslands dokumentasjon av sørsamenes historie. Artikkelen "Språklige bidrag til sydsamenes historie“ bygger på en forelesning professor Bergsland holdt på et seminar ved Institutt for språk og litteratur, samisk seksjon, ved Universitetet i Tromsø, 14.-15. november 1991. "Hovedtrekk i sydsamenes eldre historie" er også dokumentasjon av sørsamenes historie, og er et arbeid for den samiske part i en pågående rettssak i sørsamisk område. Senter for samiske studier ser det som meget viktig å bidra til å bringe frem dette stoffet for å bidra til å belyse sørsamenes historie, i en situasjon der de utgjør den svake part i en rettskamp som har foregått i mange generasjoner. I denne kampen er kunnskap særlig viktig for minoritetsgruppen. Dette materialet har ellers ikke utsikter til å bli publisert på annen måte. Nils Jernsletten, Styreleder for Senter for samiske studier*
n
IN N H O L D S F O R T E G N E L S E
D E L I: S P R Å K L IG E B ID R A G T IL S Y D S A M E N E S H IS T O R IE
1. 2. 3. 4. 5. 6.
Innledning Historisk oversikt og grensespørsmål Dialekthistorie Stedsnavn Litteratur Karter
D E L II: H O V E D T R E K K I S Y D S A M E N E S E L D R E H IS T O R IE
Forbemerkninger 1. Tiden inntil Brømsebrofreden 1645 2. Fra Brømsebrofreden 1645 til krigen 1657-60 3.
1 2 10 18 37 39
41 43 55
Fra freden i Kjøbenhavn 1660 til Gyldenløve-
feiden 1675-79 4. Fra freden i Lund 1679 til Den store nordiske krig 1709-20 4.1 Innledning 4.2 Oppdal 4.3 Rørostraktene - Herjedalen, "Kalls socken" 4.4 Snåsa - Offerdal 4.5 Brandsfjell - Geitfjell 4.6 Lierne - Strom 4.7 Sparbu prestegjeld 4.8 Overhalla 4.9 Helgeland - Åsele lappmark 5 Fra freden i Stockholm 1720 til grenseoppgjøret 6. Tiden etter 1751 Konklusjon
69 69 72 74 87 90 90 93 93 96 98 109 115
Noter Liste over bilag Litteratur Karter
118 121 122 123
Bilag
1
1
63
SPRÅ K LIG E B ID R A G TIL SY D S A M E N E S
1. 2. 3. 4.
Innledning Historisk oversikt og grensespørsmål Dialekthistorie Stedsnavn
1.
Innledning
H ISTO R IE
Sydsamisk forstås gjerne på to måter, i trangere og videre mening. Med sydsamisk i trangere mening menes de samiske dialekter uten stadieveksel som tales eller i nyere tid har vært talt sønnenfor Ume älv på svensk side og sønnenfor Rana-trakten på norsk side. I videre mening, i motsetning til nordsamisk i videre mening (inklusive pite- og lulesamisk), omfatter sydsamisk også de såkalte umesamiske dialekter, som tales eller tåltes nord for Ume alv i Lycksele lappmark (tidligere kalt Ume lappmark) og i den sydøstre del av Pite lappmark. På grunn av senere forskyvninger er grensen mellom ume- og pitesamisk ikke lett å trekke. Ifølge Olavi Korhonen (i brev) finnes det eller fan tes det for kort tid siden umesamisktalende personer i Arjeplog på og søn nenfor en linje over Maskaure, Radnejaure og Abraure og mot Piteålven, dvs. sønnenfor en linje omtrent over Arjeplog kirkested. Ifølge Israel Ruong (1944:124 f.) var de umesamisktalende skogssamer flyttet inn fra Arvidsjaur , som fra gammelt av har vært umesamisk eller sydsamisk i videre mening. Skogssamene i Malå, som inntil 1852 hørte under Arvidsjaur, taler eller talte samme dialekt som skogssamene i Arvidsjaur og Arjeplog, mens fjell samene i Sorsele og Nordre Tårna har eller hadde sine egne dialekter. De sydsamiske dialekter i trangere mening deles gjerne i to grupper. Den nordlige gruppen omfatter dialektene i Södre Tårna, Vilhelmina (Åsele lappmark) og Frostviken (nord i Jämtland) på svensk side og på norsk side dialektene i Vefsn-området og Namdal (mm.) 1 Den sydlige gruppen omfat ter dialektene sydover til Idre i Dalarne på svensk side og til Engerdal (Hedmark) på norsk side. 1 Etter Gustav Hasselbrink, Vilhelmmalapskans ljudlära, Uppsala 1944, har denne gruppen vært kalt Åselelapska (el. Vasterbottenlapska), historisk sett et misvisende navn, se avsnitt 2.
-
i
1
-
Denne tradisjonelle dialektinndeling gjaldt egentlig bare for omtrent hundre år siden, den gang da sydsamisk ble brakt til den lærde verdens kunnskap, av Ignácz Halåsz og Just Qvigstad i 1880-årene og K.B. Wiklund i 1890-årene. Men allerede den gang var en ikke ubetydelig utflytning i gang sydover fra nordlig sydsamisk område, trolig i forbindelse med den norske og svenske bosetning innover i de gamle sameområder fra slutten av 1700tallet av, og denne har fortsatt også senere. F.eks. den dialekt som Eliel Lagercrantz undersøkte i Meråker i 1925, var bragt inn dit noen få år tidligere av innflyttere fra Grong og Vilhelmina og var helt forskjellig fra den tidligere Meråkerdialekt. Som kjent har også nordsamer flyttet inn i sydsamiske områder, og i dag tales f.eks. Karasjokdialekt også i Snåsa. Vi må heller ikke glemme at de som taler sydsamisk overalt bare er en liten minoritet, for i løpet av de siste par hundre år har svenske og norske nybyggere bosatt seg langt innover i tidligere mere eller mindre rent samiske områder. Særlig i de seneste tider er også mange sydsamer gått over helt til norsk eller svensk, slik at det ikke er så meget igjen av de sydligste dialektene. Også umesamisk er gått nesten helt i glemmeboken. Også bildet fra hundre år tilbake var langt på vei bestemt av stor politikken, nærmere bestemt grensetraktaten av 1751 mellom DanmarkNorge og Sverige-Finland. Da ble som kjent en ny riksgrense trukket gjennom diverse samegruppers områder fra Lierne i Trøndelag nordover og østover til det såkalte norsk-russiske fellesdistrikt, som ble delt i 1826 - den endelige deling av Sameland mellom statene. Grenseoppgjøret i 1751 var slutten på en storkonflikt som startet med Gustav Vasas uttreden av Kalmarunionen i 1523. På den tid (fra omkring år 1200) lå Jemtland under Norges krone, likeså Herjedalen, som hadde fått sin bofaste befolkning fra norsk side. Først i 1645 kom disse landskapene som kjent under Sveriges krone, og da fikk grensetvistene en ny vri, inntil konflikten mellom kongene ble bilagt i 1751. 2.
Historisk oversikt og grensespørsmål
Da Gustav Vasa tok roret i Sverige, var situasjonen nordover i kort het følgende: Samene i Ångermanland (senere kalt Åsele lappmark, nord for grensen mot Jemtland) bar fra gammelt sin skinnskatt til fogeden for Medelpad og Ångermanland, mens skogssamene nordenfor, i den gamle Umbyn ved Ume älvs nedre løp, bar skatten til Umeå. Disse lappmarkene var skilt fra bondebygdene nedenfor ved en bestemt lappmarksgrense (jf. kartet).
-
2
-
Videre nordover kom Pite, Lule, Torne og Kemi lappmarker, som bestyrtes av såkalte birkarler. I 1528 inngikk kongen en overenskomst med dem om skatten, og i 1553 la han det hele under seg og opprettet et eget skinnkammer, av stor økonomisk betydning for riket. Samtidig søkte han gjennom skattlegging av samene å nå den norske kyst, spesielt Varanger og fjordene vestenfor. Også sydpå ble skattleggingen utvidet, fra den såkalte Laisbyn sydligst i den daværende Pite lappmark (senere kalt Granbyn) nord vestover til Rana, den såkalte Ranbyn, og derfra sydover - vestenom den gamle Umbyn og Ångerman (Åsele) lappmark - like til Snåsa, der den norske lensherre tok bokført skatt av samer i 1548 og senere (jf. Bergsland 1978). Fra 1553 av ble disse vestlige samene altså skattlagt også fra svensk side, ved Pite lappefoged og birkarler. Disse drev også handel med samene, som for sine skinn fikk mel, smør og tøyer. I 1606-07 ble området omorganisert til en ny "Umeå lappmark", inklusive den utvidede Laisby av den tidligere Pite lappmark. Da fremkom i de svenske regnskapene bestemte grupper eller "byer" med bestemte antall "skattlapper", som hver representerte en familiegruppe eller sijte i sydsamisk mening. I de svenske dokumenter skilles mellom "Sveriges enskylte lapper" og de dobbeltbeskattede. De første var Granbyn, dvs. den gamle Laisby, Umbyn og Ångerman lapper (Åsele lappmark). Vestenfor disse lå de dobbeltbeskattede Ranbyn og Vapsten (Vefsn), som i 1611-19 ble regnskapsført også fra norsk side. Sønnenfor kom Bindal, som omfattet fjellområdet i det nåværende Grane herred i Vefsn og - i de svenske regnskaper - "Ormås fjell i Jemteland", dvs. området nord for Ströms vattudal (Frostviken) i nåværende Jämtland, den gang under Norges krone. Videre Namdal og Snåsa med "Finnli", som Lierne den gang kaltes. I 1620 opphørte denne form for beskatning. I 1626 kom det norske bønder til "Nordre Finnli" (Nordli), og svenskenes pretenderte "Umeå lappmark" ble trukket litt nordover. Men i 1645 kom Jemtland under Sveri ges krone, og da fikk prentensjonene sydpå en annen karakter, med utgangspunkt i den nå svenske "Jemtelands lappmark". Nå ble også Åsele lappmark regnet for seg, og Ume lappmark ble nærmest det som senere er kjent som Lycksele lappmark, men med pretensjoner langt vestenfor den senere riksgrensen. I 1670 ble det satt opp svensk jordebok for denne Ume lappmark, in klusive Ranbyn og Vapsten (Vefsn). I 1671 ble også tegnet kart med nøyaktig beskrivelse av Granbvn og Umbyn, med grenser mot naboene i nord, vest,
-
3
-
syd og øst, og mellom de enkelte skattlappers områder innen de to byer (se kartet fra Bergsland 1978). Granbyn var en by av "granlapper", dvs. skogssamer, som innehadde området på begge sider av Ume älvs store bielv Vindelen, sydøst for Ranbyn, som var fjellsamer og innehadde fjellområdet vestover mot Ranafjorden. Umbyn var likeledes en utpreget skogssameby, på begge sider av Ume alv, mens naboene i nordvest, Vapsten alias Vefsn, var fjellsamer og innehadde hele det nåværende Täma og områdene vestenfor på nåværende norsk side. Tårna sogn fremkom først etter 1751, da riksksgrensen ble trukket tvers igjennom både Vapsten og Ranbyn. Etter hvert fremkom så den nåværende situasjon, med Vapsten syd for Ume ålv som Södre Täma, Umbyn nord for elven som Nordre Tårna, Ranbyn som Södre Sorsele syd for Vindelen og Granbyn som Nordre Sorsele nord for elven. Forskyvningene hadde naturligvis å gjøre også med reindriftens ekspansjon. I 1609, da skinnhandelen var i full sving, ble det fra svensk side foretatt en reintelling som viser at de sydlige samene hadde et meget beskjedent antall rein, tydeligvis først og fremst til transport og til melking. 27 reineiere i Granbyn hadde således til sammen bare 168 rein, den rikeste 10. 13 reineiere i Ranbyn hadde 136, den rikeste 25, og 13 i Vapsten 154, den rikeste 30.2 Fjellsamene hadde altså litt flere rein enn skogssamene, som mere levet av fiske. Så små flokker kunne lett holdes innenfor relativt små områder, slik at de gamle byer kunne ligge den ene ovenfor den andre ved et elveløp. Men da inntektene fra skinnhandelen kom bort og reindriften til gjengjeld ble utvidet, kom langflyttinger til som sprengte de gamle bygrenser. For "Åsele lappmark og by", som Ångerman lapper nå kaltes, ble det satt opp jordebok først i 1695. Grensen mot nordøst sees av kartet fra 1671, grensen mot sydøst var lappmarksgrensen, og grensen mot sydvest, mot Jämtland, fremgår - så langt den den gang rakk - av kart fra 1645 og 1646, tegnet av Hedræus da landskapet var avstått til Sverige (jf. kartet). Mot nord vest kan grensen avleses av navnene på de individuelle skattland. Disse omfattet skogslandet opp mot fjellområdet som den gang innehaddes av fjellsamer av Vapsten -Vefsn, ifølge et svensk dokument fra 1602 bl.a. "Kulther", Kultsjön i nåværende Vilhelmina (nr. 28 på kartet), i 1695 dog under Åsele lappmark. Som gruppe fremkom Vilhelmina først etter grense-
2
Detaljer i Bergsland 1975:130 ff.
-
4
-
dragningen av 1751, nemlig de fjellsamer av Vefsn som kom på svensk side og etter hvert overtok området til de gamle Åsele skogssamer. Åsele skogssamer gikk i senere tider opp i fjellsamebefolkningen eller ble forsvensket, idet deres områder i stor utstrekning fikk bondebosetning, i likhet med områdene nordenfor og annensteds. Men ennå i første halvdel av forrige århundre var skogssamene representert i Åsele med egen dialekt, som ble studert av den svenske prest Jonas A. Nensen (manuskript i Upp sala Universitetsbibliotek). I 1833 intervjuet han på Åsele kirkested bl.a. en jente født 1811 i Sebmesjaure, Sämsjö sydligst i Åsele lappmark (27). Hun brukte 3.p.pl. presensformer som vulg 'de drar av gårde’, sit 'de vil’ og kåla 'de fryser'. Disse stemmer med umesamiske former som ArvidsjaurMalå vtuelGh, sijzth, g^õfldh (nordsam. rmiget, sihtet, gollot), og er klart forskjellige fra de sydsamiske former vuelkieh, sijhtieh, gåaloeh, som på sin side har samme vokalisme som enare- og skoltsamiske former (i kolasamisk er 3.p.pl. fortrengt av 3.p.du. former). På grunnlag av dette vik tige dialekttrekk kan man altså si at for halvannet hundre år siden gikk sydgrensen for umesamisk ved grensen mot Jämtland og ikke som senere ved Ume älv. Grensetvister mellom rikene forekom naturligvis også tidligere, bl.a. omkring 1270, da det fremkom et bekjent dokument som gir grensen "siden Skule jarl døde" (1240) og er av stor interesse for sydsamenes historie (Norges gamle Love II s. 490 f.): w
~
'
betta landamære er mellim Jæmtalandz ok Finmarkar ok Hælsingalandz, vestr or Lenglings lidum ok sua nordr til Straums. eigu J>a Jæmtar nordr a Finmork fira Straumi .xix. rasår at veida dyr ok ikorna ok gengr sua austr landamæret mote Angrmannalande. tækr til Jjar sem heitir Veimosior. bædan j Hulsio ok j Kiodsio. J>ædan ok j Rauda sio. bædan j Hcettings sio.... (Dette er grensen mellom Jemtland, Finnmark og Helsingland: i vest fra nåv. Sørli og så nord-øst til nåv. Strömsund. Har så jemter nordover i Finnmark 19 "raster" fira Strøm rett til å veide "dyr" og ekom, og går så i øst grensen mot Ångermanland. Den tar ul der det neter Veimosior. Derfra til Hulsio og til Kiodsio. Derfra til Raudasio. Derfra til Hcetings-sio...) H ættings sior er utvilsomt Hotingssjön (26), nær den nåværende grense mot Jämtland, på Ångermanlandssiden, og de følgende grensemerker følger kjente baner sydøstover. Også utgangspunktet er klart: Veimosior er utvilsomt Vojmsjön i nåværende Vilhelmina (22). Det svenske navn er fra samisk Våajmoe, som ifølge Karl-Hampus Dahlstedt (1967:90-95) synes lånt fra nordisk senest i vikingtiden. Som grensemerke må det rimeligvis dreie seg om nordvest-
-
5
-
enden, slik at hele sjøen hørte til Ångermanland - likesom i 1695, da sammen med Kiekträsk, samisk Gæjka alias Dikasjön umiddelbart nordvestenfor i samme vassdrag. Hulsior er en østnordisk variant av Holsior, som står i en versjon fra 1482, og må bety "hulningsjøen", "den krumme sjøen". En slik finnes et partre mil sydvestenfor: kartenes Fatsjön (23), oversatt fra samisk Vuessere = vuessie-jaevrie "grytehanksjøen", som er smal og krum som en grytehank. Den har avløp til den store sjø Malgomaj, som i 1695 likeledes hørte under Åsele lappmark. Kiodsior må være jordebokens Kiäder träsk, i 1762 skrevet Kiedejaure, der etterleddet -jaure, forkortet -r, svarer til nordisk -sior og svensk trask, påhengt i jordeboken. Dette er kartenes Gittsjön (24), moderne samisk Geahtjere eller Gæhtjere, dvs. Geahtjoe eller Gæhtjoe plus forkortet jaevrie. Geahtjoe er nå navnet på Gittsfjället vest for sjøen, i 1723 skrevet Giedso-velle. Forleddet gjenspeiler tydelig 1200-tallets Kiodsio(r), som må bety "ørretsjøen", jf. nynorsk kjø, kjøda. Sjøen ligger et par mil sydøst for Kultsjön (28) som i 1602 hørte til Vapsten-Vefsn, så det er klart samsvar med grensen fra 1600tallet. Rauda sior må da søkes sydvestenfor, kanskje Norrsjö (25) nær den nåværende grense, på Jämtlandssiden, ifølge Nensens opptegnelser fra ca. 1830 på samisk kalt Raudejaure med fjellryggen Raudetjuelk vestenfor. Ifølge et annet dokument fra grenseforretningen i 1270 hadde "landamæret" (grensen) som "Jæmtar ok Hælsingiar" hadde holdt "sidan londen varo bygd" gått fra nordr a Finmork or Raudabergi og sydøstover. Dette kunne være samenes Raudetjuvvelge, men forholdet mellom de nordiske og de samiske navn er noe problematisk. Nordisk rauda kan være genitiv av rauåi 'myrmalm', mens samisk Raude vel helst er å forstå som fisken røye, sydsam. raavde, raavre, en variant av lånet fra nordisk, gn. reydr, avledet av rauõr 'rød'. Men det samiske navnet kunne også være en omtolking av det nordiske, eller eventuelt omvendt. Forklaringen av Raudasior får være hva den vil. I alle tilfelle er det klart at 1200-tallets grense stemmer meget nær med Åsele lappmarks nordvestgrense anno 1695. Da det ifølge dokumentet dreiet seg om en grense innenfor Finnmork, Sameland, må man slutte at skogssamene i Ångermanland hadde vært den svenske krones undersåtter og trolig skattebetalere i alle fall tre hundre år før Gustav Vasas tid. Og i alle fall i 1695 var grensen sikkert også en dialektgrense.
-
6
-
£
J
Da det dreiet seg om en grense mellom de to rikers konger, er det også klart at området vest for "landamæret mote Angrmannalande” var den nor ske konges interessesfære. Det kan diskuteres hvor langt nord fra Strömsund jemtenes jaktrett faktisk strakte seg, for ”19 raster" er et tøyelig begrep. Men i alle tilfeller var det en rett "nordr a Finmork", altså utover jemtenes egne grenser, og fra omkring år 1200 var jemtene også den norske konges undersåtter. På den tid lå altså hele det område som senere er kjent som sydsamisk i trangere mening, under Norges konge. De norske interesser i Finnmork kommer også frem i den berømte Egils saga, visstnok skrevet før 1230. Den handler som kjent om påståtte begivenheter på Harald Hårfagres tid, bl.a. om "finnferder" foretatt av Torolv Kveldulvsson fra gården Sandnes på Alsten utenfor innløpet til Vefsnfjorden. Historiene kan være oppdiktet, men finnferdene var utvilsomt en historisk realitet. Kongens interesser fremgår også av en kjent retterbot fra ca.1115, der menige menn utestenges fra skinnhandel i hele Hålogaland. Man tenker seg gjeme finnferder langt nordpå, i konkurranse med kvæner, kirjålar (kareler) osv., men det forhindrer ikke ferder også lenger syd, eventuelt i konkurranse med helsinger eller svenskekongen, slik det fremgår av grenseforretningen ca. 1270. La oss så se litt på grensen for Ranbyn og Granbyn mot Pite lappmark. I 1740-årene viste grenseundersøkelsene at Ranbyns grense mot Semisjaure i Arjeplog, Pite lappmark, bl.a. gikk over Gåbdis Fiällen (1745), og den endelige riksgrense ble markert med riksrøys nr. 226, på grensekartet 1761 kalt "Gobdis Bakts Røsset” (nr. 1 på kartet). Gåbdis betyr som kjent runebomme, sjamantromme, og ifølge Qvigstad er fjellet kalt slik det er sett fra nord, altså fra Arjeplogsiden. Dette er det sydligste belegg for ordet, av Leem 1768 for Finnmark skrevet goaavdes, altså navnet på den nordlige hovedtypen, den hvis treverk er en uthulet skål med huller som håndtak, funnet fra Rana og Sorsele nordover til Varanger. Den sydlige hovedtypen, funnet fra Rana og Sorsele sydover til Trøndelag, hadde som treverk en ca. tre tommer bred ski, gjeme av tenal, bøyet sammen til en oval ring med en spile i lengderetningen som håndtak, og kalles gievrie. Det var tydeligvis denne sydlige typen som i omtalen av helgelendingenes samiske naboer i Historia Norwegiæ fra llOO-tallet ble beskrevet som "et fat av form som et såld" (quoddam vasculum ad modum taratantarorum). Grensemerket markerer altså en gammel kulturgrense gjennom Finnmork. I 1744 het det videre at Granbyn strakte seg nordvestover til Aujo wille (Dok. II 14), på nyere kart Aivotjåkkå (2). Forleddet er det bekjente
-
7
-
ord for egg (på en kniv eller øks), kjent fra Arjeplog til Kola i formen avju, aivo el. lign., og fjellnavnet er faktisk det sydligste belegg. Fra Arjeplog og sydover brukes en annen form, Arj. (Lagercrantz) áwččuo, Sorsele og sydsam. aavtjoe, sydpå aavtja med regelmessig -a for -oe i annen stavelse. Den ene form kan ikke forklares fra den andre, men de går hver for seg tilbake på en urnordisk form *agju eller akk. *agjd, gn. egg, dvs. lån fra ca. 500 (Ottar Grønvik muntlig). Fjellnavnet som sådant behøver ikke å være urnordisk, for ordet avju er jo kjent som ledd i stedsnavn også langt inne i Finnmark. Men det er av interesse å konstatere at grensen mellom de to varianter, som vitner om uavhengige nordiske kontakter fra lenge før vikingtiden, følger grensen fra før 1751 mellom umesamisk eller sydsamisk i videre mening og pitesamisk eller nordsamisk i videre mening. På kartet fra 1671 er grensen trukket videre sydøstover langs Birgio Waari, i jordeboken “Birgioware eller Byrgfiall", i 1744 kalt Börg-fjell, senere omtolket til Björkfjället (3). Den førstnevnte form er pitesamisk, av Lagercrantz opptegnet som PireK'Kuj (sterkt stadium). Den annen er en gjengivelse av umesamisk, av Grundström opptegnet i 1935 som burkijvårré, med den for ume- og sydsamisk typiske u-omlyd. Begge former går tilbake på en trestavelses form *Birg(g)uja (med eller uten markert sterkt stadium). Det samme navn finnes lenger syd, i 1602 skrevet Pbyrgi wara, 1686 Børefield, 1730 Børrefield, 1742 Børje-Field, senere skrevet Børgefjell, dvs. fjellområdet mellom Nordland, Våsterbotten, Jämtland og Trøndelag (33). Pbyrgi er tydelig den samiske form, i moderne rettskrivning Byrkije, som representerer en teoretisk form *Birguja, den samme som nordpå. Navnet er åpenbart nordisk, jf. gn. byrgi 'borg, skanse, inngjerding’, en avledning av borg, her altså om et fjellmassiv. Men de samiske former forutsetter en trestavelses form, dvs. en nordisk form med allofonisk omlyd *byrgija (eller pl. -ju), tilpasset samisk som *birguja før u-omlyden i umeog sydsamisk. Ifølge Ottar Grønviks kronologi (1987:182) er en slik form daterbar til ca. 450-500, altså omkring tre hundre år før vikingtiden. Det er her naturlig å nevne det samiske navnet på dobbeltneset som fra nordøst stikker ut i Kultsjön: Naassjoe (29). Ifølge Dahlstedt (1967: 9598) går navnet tilbake på en urnordisk flertallsform *nasju, sg. *nasja, gn. begge nes. Innenfor neset, i viken der Ransarån (Ångermanälven) renner ut i Kultsjön, ligger det bekjente kirkested Fatmomakke, navnet omdannet fra samisk Faepmie. Lenger oppe er Faepmien-loekte, viken nord i den store sjø Ransaren (31). Lenger nord, øst for Røssvatn, finnes Faepmie-jaevrie, fornorsket til Famnvatnet, Favnvandet (14). Ifølge Dahlstedt (1967: 99,
-
8
-
opprinnelig Hasselbrink) er Faepmie lånt fra gn. hvamm-r 'kort Dal eller Sænkning, omgivet af Høider, dog saaledes, at der til en af Sideme er Aabning’ (O. Rygh), eller helst fra en urnordisk akk. form *hwamma, dvs. lånt på 500-tallet eller før. Ordet er spesielt vestnordisk, hvilket stemmer med det faktum at Kultsjön ligger vestenfor 1200-tallets riksgrense. Nordvest for sjøen ligger de såkalte Fjällfjällen (32), samisk Fiellie, som ifølge Dahlstedt er lånt fra en urnordisk form *fella, men formen kan også forklares fra gn. fjall eller en senere form. Fra Fatmomakke, Faepmie, går ferdselsvei opp Ransarån til vannskillet og over til Susendalen og Vefsna, som munner ut innerst i Vefsnfjorden ved Mosjøen eller gården Mo, 1400-tallets Moar, på samisk ifølge Qvigstad kalt Muoffie. Innerst i Ranafjorden nordenfor ligger en annen Mo, på samisk ifølge Qvigstad kalt Måehvie eller Måefie (her normalisert). De samiske former går tydeligvis tilbake på en urnordisk akk. *mõha, gn. md-r, som igjen fører oss tilbake til 500-tallet eller så (jf. Bergsland 1985). På Skaland langt inne i Vefsnfjorden er funnet en gullskatt fra folke vandringstid, og ved Mosjøen er gjort strøfunn fra 600-tallet og fra begynnel sen av 900-tallet. I Fatmomakke er det funnet del av en øks datert til omkring år 500 og nordenfor en grav fra samme tid, ansett som vestnordisk. I Vardofjällen (nord for 33) er gjort funn fra noe senere tid (Dahlstedt 1966:143-143). Noen fast bondebosetning i fjellene er helt utelukket, så om funnene er nordiske og ikke samiske, må det dreie seg om folk engasjert i skinnhandel med samene, slik både Egils saga og Ottars berømte beretning gir oss inntrykk av fra noe senere tider. Den forfatter vi her kan rådspørre, er Jordanes, som på 500-talIet fortalte om handel med reveskinn formidlet av swehans, svear, og også nevnte "skridfinner" og "fredlige finner" (finni mitissimi) og diverse norske stammer. Arkeologene kan kanskje etter hvert gi oss klarere beskjed, men det kan vanskelig være tvil om at samer var med i den store skinnhandel fra meget langt tilbake, slik at de språklige låneforhold faktisk er hva man kunne vente. De urnordiske innslag tyder på nordisk maktdominans fra før vikingtiden, men betyr naturligvis ikke at nordboer skulle ha vært i området før samene. I området finnes naturligvis også en masse samiske stedsnavn, noen kjent fra 1600-tallet av, men samiske stedsnavn lar seg dessverre ikke datere bakover på samme måte som navn lånt fra nordisk, som kan bedømmes ut fra runeinnskrifter og andre gamle kilder.
-
9
-
3.
Dialekthistorie
Samisk språkhistorie kan bygge på flere eldre kilder (utvalg i Bergsland 1984). Nicolaus Andreæ ABC fra 1619, som vel hadde tilknytning til Arvidsjaur, er det kanskje ikke så mye å få ut av, og blandingsspråket i Tornæus 1648 reiser mange filologiske spørsmål. Men ABCen fra 1638, som trolig representerer en senere forsvunnet skogsdialekt i Lule lappmark, er en klar og grei kilde av stor språkhistorisk interesse (jf. Bergsland 1982 b), likeså Olaus Graans katekismus fra 1667, som ifølge forfatteren representerer datidens lule- og pitesamisk. Fra umesamisk område har vi Olaus Stephani Graans viktige bøker fra 1668 og 1669, som vel representerte Umbyn, og Lars Rangius’s håndskrevne oversettelse av hele Nytestamentet fra 1701-13, skrevet dels på hans hjemsted Sorsele, Ranbyn, dels i Silbojokk i Arjeplog, på den annen side av dialektgrensen. Om denne finnes viktige opplysninger også i Peter Fiellströms grammatikk og ordbok fra 1738, de første i sitt slag, der det skilles mellem den "sydligere dialekt" (dialectus australior) alias umesamisk og den "nordligere dialekt" (dialectus borealior) alias pitesamisk. Dette skille er til dels markert også i Lindahl & Öhrlings Lexicon Lapponicum fra 1780, som ellers representerer det i 1744 konstruerte "Sydlapska bokspråket" (så kalt i motsetning til det senere "Norrlapska bokspråket"), som er overveiende pitesamisk. I Fiellströms ordbok fra 1738 står bl.a. to varianter av et språkhistorisk viktig ord: "limm / hibme / N. tabme" (N. betyr dialectus bcrealior). Den første form er fra senere tider kjent som hipmie 'hornlim' fra Sorsele sydover til Hattfjelldal og Södre Tårna, den annen som tapme, gen. tame, i lulesamisk og tilsvarende i gammel nordsamisk og østpå, i finsk som tymä, og i forskjellige former østover like til samojedisk. På grunnlag av de østlige språkene rekonstrueres fremlydskonsonanten som en palatalisert stemt dentalspirant, som altså i ume- og sydsamisk er representert av h-, mens den i de øvrige samiske dialekter og i østersjøfinsk er falt sammen med den dentale lukkelyd (jf. Korhonen 1981:129). Den samme dialektforskjell innen samisk finnes som kjent i noen få andre ord, bl.a. det uralske ord for treet hegg (sydsam. foeme med/ fra h foran labialvokal, nordsam. duopma), og i et par nordiske lånord, bl.a. den velkjente Hora galles, i 1720-årene kjent sydover fra Arjeplog, Horeskudsk, kjent langt sydover, i nyere tid hovreskodtje 'torden', fra gn. P6r-r, mens Olaus Sirma i 1716 skrev Turas, av Qvigstad opptegnet fra Vesterålen-Kalfjord som duras. Den finsk-ugriske dentalspirant synes altså i sydlig samisk å ha falt 10
sammen med den nordiske stemmeløse spirant, for så å bli en h- i samisk, mens den i nordisk falt sammen med f-, visstnok i løpet av senmiddelalderen. Dialektforskjellen i samisk kan kanskje forklares ved det nordiske naboskap, altså slik at den nordiske motsetning mellom dentalspirant og lukkelyd støttet opp om den finsk-ugriske, som nordenfor ble opphevet, likesom i østersjøfinsk. Da det dreier seg om et meget lite antall ord, har denne dialektforskjellen neppe hatt særlig betydning for gjensidig forståelse, men språkhistorisk er den meget viktig, skjønt den ikke passer inn i den prestisjetunge hovedinndeling av samisk i vest- og østsamisk. Fiellströms to varianter illustrerer også en viktig dialektforskjell i vokalismen: ume- og sydsamisk i ~ nordlig og østlig a foran relativt kort stammekonsonant (til den nordlige i svarer i denne stilling ume- og syd samisk ij, f.eks. sijhte-, nordsam. sihta-). Det er her viktig å være klar over at den sydlige -bm-, -pm- ikke representerer et sterkt stadium slik som lulesam. -pm-, men en simpel forlengelse av stammekonsonanten etter kort vokal, altså sammenfall med de gamle geminater (relativt lange stammekonsonanter). I Sorsele, der det er stadieveksel etter ikke-kort vokal, har de korte nasaler nemlig ikke klusilforslag i sterkt stadium, f.eks. liemme 'sodd, dyreblod', gen. liemen, sydsam. Uerne, liemen, lule- og nordsam. liepma, liema. Som vist i detalj annensteds (Bergsland 1983), var betingelsen for den sydlige spaltning av det korte vokalfonem til i og a det fullstendige skille mellom de relativt korte stammekonsonanter og de gamle geminater. Etter ikke-kort vokal er dette skille klart til stede både i sydsamisk, som ikke har stadieveksel, og i gammel umesamisk, særlig klart hos Rangius, i motsetning til Olaus Graan 1667 som har stadieveksel av velkjent pite- og lulesamisk type. Etter ikke-kort vokal finnes slik stadieveksel også i Arvidsjaur-Malå, altså sammenfall av de gamle enkeltkonsonanters sterke stadium med geminatenes svake stadium, men det kan være skjedd i relativt sen tid, eventuelt under påvirking av de nordlige nabodialekter. Spaltningen av den korte vokal er ikke helt den samme i umesamisk som i sydsamisk, så det må dreie seg om en parallelutvikling, nemlig slik at den utløsende faktor, forlengelsen av de korte konsonanter etter kort vokal, var et diffusjonsfenomen - etter all sannsynlighet eldre enn lignende forlengelser i nordiske nabodialekter, hvorav enkelte ikke engang har dem i dag. Den språkhistoriske hovedsak er altså den sydlige distinksjon mellom de såkalte serier, i motsetning til det tredelte kvantitetsystem i pite-, lule- og nordsamisk. Stadievekslingen er et vidløftig emne som ikke kan diskuteres
11
her, men et par detaljer bør nevnes. De såkalte quotiensadverbier har således sterkt eller eventuelt ekstra-sterkt stadium i de nordligere dialektene, men svakt stadium i umesamisk, f.eks. kol°Bmo 'tre' Arjeplog (Lagercrantz) kuluBme 'tre ganger gulBBma Arvidsjaur guilemeh sydsamisk golme gulmeh (gul 9m9 ) (gtol9m9h) Et lignende tilfelle er nordsam. miehtá, vuostå, Malå miedan, wuastan. Da utlydskonsonantene er bevart i urne- og sydsamisk, kunne stadievekselen sies å være automatisk regulert i umesamisk, likesom ellers i nominalbøyningen, inklusive attributive adjektiver av typen Arvidsjaur sueges, pred. suohkada, nordsam. suhkkes, suohkat. Etter vanlig oppfatning var det ekstrasterke stadium i nord betinget av en følgende lang kontraksjonsvokal, som er delvis bevart som sådan i enaresamisk. De umesamiske former med svakt stadium kan naturligvis ikke forklares ut fra de nordlige med ekstrasterkt stadium, men forkortelsen av de lange kontraksjonsvokaler må være en parallelutvikling eller et diffusjonsfenomen av relativt sen dato. I de her relevante tilfeller stemmer umesamisk faktisk med nordsamisk bare i de kontrakte preteritumformer og i l.du. og 3.pl. presens, der sydsamisk som tidligere nevnt har en annen vokalisme, den som stemmer med enare- og skoltesamisk. Vokalismen i de mellomliggende presensformer er vanskelig å forklare, og man kunne kanskje tenke seg at formene var kommet nordfrå til umesamisk i relativt sen tid, men 1700-tallskildene synes å ha de samme former som de senere kilder. I andre tilfeller kan diffusjon sydover avleses direkte av kildene. Den gamle utlydende -m i akkusativ entall og i verbenes l.p. entall er i nyere tid bevart i alle former bare i sydlig sydsamisk, nemlig i Härjedalen, Jämtland, Trøndelag og søndre Vilhelmina, mens nordligere sydsamisk og umesamisk har -b. Arvidsjaur-Malå har -b bare i enstavelsesformer, i lengre former -v, som er enerådende i moderne pite- og lulesamisk nord til Kaitumälven. I den lulesamiske ABC fra 1638 har flerstavelsesformer derimot -m, men -bm i enstavelsesformen tabm 'den', tydeligvis første stadium i forandringen. Olaus Graan 1667 hadde gjennomført -bm, f.eks. jackabm 'jeg tror', lågebm 'ti', i motsetning til -m i former med svunnen utlydsvokal (f.eks. perf.partisipp, som i ume- og sydsamisk ender på vokal). Rangius brukte praktisk talt bare -m, unntatt noen få tilfeller av enstavelsesformer som läbm 'jeg er’ i den del som må være skrevet i Silbojock, Arjeplog. På den tid gikk det altså her en klar grense. Olaus Stephani Graan 1668-1669 brukte bare
12
-
-m. Den -b som må være neste stadium fra -bm, synes altså å ha bredt seg sydover inn i nordlig sydsamisk i løpet av mindre enn to hundre år. De fleste samiske dialekter, inklusive nordlig sydsamisk, har verber av typen buaranidh T?li bedre', bueriedidh 'forbedre', nordsam. buorrdnit, buoridit, som stemmer med finsk parane-, paranta-. Sydlig sydsamisk har derimot buaramijth, bueriemdijth, som faktisk stemmer med mari (tsjeremissisk) paremam 'jeg blir bedre', paremdem 'jeg forbedrer'. Hos Olaus Stephani Graan finner man imidlertid pueramede, puerebdet m.fl., hos Rangius bl.a. buerebdet, med -bd- fra -md- som i 1669 tåbdedh 'kjenne', sydlig sydsamisk damtedh, damtijh (nordsam. dovdat). For mindre enn tre hundre år siden var denne isogloss altså et grensemerke mellom umesamisk og pitesamisk, men i løpet av et par hundre år eller mindre rykket den nordlige type sydover langt inn i sydsamisk og skapte altså der en ny dialektgrense, eller styrket en eldre. På samme måte hadde Olaus Stephani Graan og Rangius, likesom sydsamisk, affrikat foran k i ord som metsked, midtsket 'å rotne', mens den nordlige sibilant, som i nordsamisk mieskat, to hundre år senere var trengt syd til Sodre Tårna. Her må innskytes at forandringen av Čk, som er bevart i syd, skaffet nordsamisk en ny šk, mens den gamle var blitt ik, som i guoika, østsamisk kuoška (jf. Korhonen 1981:178), faktisk det eneste fonologiske kriterium for tvedelingen av samisk i vest- og østsamisk. Det dreier seg om et lite antall ord, deriblant relativt sene lån fra finsk, og der er også uregelmessigheter. Til sydsamisk skutjke 'spove' svarer således regelmessig lulesam. škuš'ki og i Finnmark guškástat, men i Kalfjord, som av noen regnes som østsamisk (hovedsakelig p.g.a. manglende klusilforslag i nasaler), skuikdstak med "vestsamisk" ik fra sekundær šk, likeså Lenvik guikåstak. Den tidligere så populære stamtremodell duger altså ikke for den historiske analyse av de samiske dialektforhold. De språkhistoriske kilder vitner om mere kompliserte hendelser, som må søkes forstått i konkret historisk sammenheng. De anførte eksempler på diffusjon sydover i løpet av de siste par-tre hundre år kan ha sammenheng med de politisk betingede forflytninger av samegruppene, men for nærmere presisering måtte naturligvis detaljerte arkivundersøkelser til. Her kan det også være av interesse å nevne at sydsamisk som normal setningstype (mest regelmessig brukt i de sydlige dialektene) har såkalte nominalsetninger, setninger uten verbalt predikat, f.eks. Laara saemie 'Lars er same'; båeries dihte 'han er gammel’; dan jijjen dan jemhkelde 'den
13
-
natten var det så mørkt', altså også om fortiden (jf. Bergsland 1982:47 ff.). Dette er sikkert en uralsk arv som er forsvunnet i de øvrige samiske dialektene unntatt østligst på Kola, der typen kan skyldes russisk påvirkning. Den obligatoriske bruk av hjelpeverb i de mellomliggende dialektene kan skyldes påvirkning fra østersjøfinsk, der den ifølge Korhonen (1981:343) kan skyldes gammel påvirkning fra germansk (i samisk kan det naturligvis også ha vært påvirkning fra nordisk). Også den sydsamiske ordstilling (med verbet svært ofte til slutt i setningen) skiller seg markant både fra moderne nordisk og fra nordsamisk og finsk. Av det nære naboskap kan man altså ikke forutsi den språklige påvirkning. Her kommer også andre faktorer inn, så som viljen til å opprettholde sin identitet i forhold til naboene (jf. Bergsland 1992). Ordforrådet er en mere uhåndterlig materie enn lydhistorien, men for bedømmelsen av ume- og sydsamisk i forhold til de nordligere dialektene kan det være på sin plass først å minne om noen gamle kjenninger. For 'snø' har sydsamisk og umesamisk (Sorsele, Graan 1669, Lindahl & Öhrling) lopme, mens de nordligere dialektene har muohta (som i syd samisk betyr 'stor snømengde'). Det sydlige ordet har vært ansett som lånt fra finsk lumi, men er mere sannsynlig en leksikalsk arkaisme, i likhet med tjuetsedh ’å snø’ (også i Lindahl & Öhrling), som uten å kunne være lånt svarer eksakt til finsk sataa, mens ordet nordover har andre betydningen Av særlig interesse er ordene for ’å selge’: (a) sydsam. doeke-, umesam. duohka-, som hører sammen med finsk tuo- *å bringe’, osv.; (b) pite-, lule-, nord- og enaresam. vuobtet, vuovdit, osv., som hører sammen med finsk anta- ’å gi’ og i gammel umesamisk likeledes betjfr ’å gi’; (c) skolte- og kolasam. miehkkad osv., som hører sammen med finsk myy-, myö- (også karelsk) 'å selge'. Forskjellene kunne kanskje ha hatt å gjøre med forskjellige faser i en handelsforbindelse, men fordelingen i terrenget får en snarere til å tenke på forskjellige markeder i skinnhandelen, slik Egils saga lar en ane. Av spesielt sydlige ord kunne nevnes flere, også slike som så vidt vites ikke har noen skikkelig etymologisk forklaring, bl.a. aske 'måne, måned', nord- og østover det meget gamle nordiske lånord mánnu; seareme, Fiellström 1738 säram 'kinn' , nord- og østover nierra, visstnok også uforklart. Av interesse for reindriften er bl.a. sydsam. tjorme for en reinkalv fra den er årsgammel (i april) til ut på sommeren eller høsten, da
14
hundyret får navnet tjearmehke (til neste vår), som i nordsamisk betyr en kalv uansett kjønn fra ett til 1 V3 år gammel. Videre guestehke 'simle som like etter kalvingen forlater kalven og lar fjorkalven die', og sydlig sydsamisk adtja, adtjeme 'hanrein på femte året1. For seg må nevnes ume- og sydsam. dektier, daktere_ 'datter', i syd samisk spesielt 'gift datter' (i motsetning til riiejte), etter vanlig oppfatning lånt fra baltisk via finsk tytdr, gen. lyttaren, men ifølge Pekka Sammallahti direkte fra baltisk, da konsonantgruppen kt er assimilert i østersjøfinsk. Ordet kan kanskje ha vært brukt også lenger nord i samisk, men faktisk hører det til det spesielt sydlige ordforråd. Dette ordforrådet må ha en betydelig alder, slik man kan se av de tidligere nevnte varianter av det urnordiske lånord for 'egg', aavtjoe og avju. Der er også flere gamle nordiske lån av interesse i vår sammenheng. Dragreip for pulk kalles (eller kaltes) i Aijeplog raktas. akk. rakhtasav (Lagercrantz, her forenklet), i ume- og sydsamisk synkopert til raaktse. Ordet må være lånt fra en urnordisk form *drahtuR, gn. dråttr 'draging', mens dialektene nordover til Enare har vuohta-rdipi eller bare råipi, som er lånt fra nordisk via finsk raippa 'reip'. Utbredelsen er omtrent den samme som for ordene for mår, skatteobjekt nr. en: Arj. marhta, ume- og sydsam. maarhte, som ifølge Nesheim (1967:136) er et urnordisk lån (skjønt det vel også kunne være senere), mens det nordlige og østlige ord neahti rimeligvis er lånt fra finsk näätä. Ordene har åpenbart med skattlegging og skinnhandel å gjøre. Nordiske så vel som østersjøfinske skinnhandlere og skatteoppkrevere kan meget vel ha latt seg frakte i pulk av samer allerede før vikingtiden. Kjøring med rein er ellers omtalt på 1100-tallet i Historia Norwegiæ. Fra Lindahl & Öhrling og sydligere kilder kjennes et ord krievvie 'reinhjord, reinbuskap', i sydsamisk spesielt om en hjord samlet til flytting eller til merking eller melking på et nes eller i gjerde; fra Sorsele og sydover også en form krtevve 'enkelt rein, noen få rein'. Disse er etter sin form åpenbare lånord og kan vanskelig skilles fra nordtrøndsk kru 'inngjerding for krøtter', finnkru 'samers melkehage for rein’. Det norske ordet har vært søkt forklart som et lån fra keltisk, men det kan bedre føres tilbake på en ur nordisk form *kreuhu, flertall av *kreuha, som lydrett gir sydsam. krievvie (jf. jaavvoe 'mel' fra finsk jauho). Ifølge Grønvik må lånet være fra 500-tallet, altså fra samme tid som flere av de tidligere nevnte stedsnavn, og flere eksempler følger nedenfor. Da ordet tydeligvis har med melking av rein å gjøre, hører det sammen med den øvrige samiske melketerminologi
15
lånt fra nordisk, men dette er altså et spesielt sydlig ord (jf. Bergsland 1988:161-163). Fra umesamisk og sydover finnes det interessante ord maejkie 'festegave, guttens gave til sin forlovede', mens dialektene nordover har kihle, kihli, lånt fra finsk kihla, som i sin tur er lånt fra nordisk gtsl. Det sydlige ordet kan føres tilbake til en urnordisk form *magia (med metatese i samisk), gn. mægi 'mågskap, svogerskap' (merk at det nordiske ordet har en lang vokal i første stavelse, til forskjell fra *agju sydsam. aavtjoe). Grunnordet, gn. måg-r, er kjent som et senere lån i de samiske dialekter nord- og østover til kolasamisk (Kildin): sydsam. maake 'mann gift med ens eldre kvinnelige slektning (eldre søster, tante, osv.)', nordsam. måhka 'en manns el. gutts svoger, osv.'. Slike lånord vitner om nære sosiale forbindelser over språkgrensen, trolig også giftermål. Med maejkie er vi igjen tilbake til 500tallet. Til denne tid hører sikkert også ume- og sydsam. raejvie, i ume samisk 'rovdyrs hule' (L&Ö og Sorsele, Qvigstad), fra Sorsele og sydover 'fuglerede i tre’, spesielt 'rovfugls rede i tre', fra urnordisk *hraiwa, gn. hræ 'ådsel, lik’, hrædyr 'rovdyr', hræfugl 'rovfugl'. Disse umordiske lånordene er altså felles for ume- og sydsamisk (i motsetning til de nordligere dialekter), men der finnes også spesielt sydsamiske eksempler, slike som i likhet med ordene for 'egg' finnes nordpå i en annen form. For 'ispigg’ finnes eller fantes i Arjeplog og i lulesamisk syd for Kaitumålven samt i den utdødde sj øsa med ia lekt i Gullesfjord, Vesterålen, ordet čárfo, Čárfu, i kolasamisk et tilsvarende čarõa, og som samisk lånord i finsk jarho, jarhu. I 1893 forklarte Qvigstad ordet som lånt fra gn. hiqrr, pl. hiqroar 'sverd'. 3 Den samiske form svarer til en nordisk pl. form *hjarwoR, med brytning, men uten rø-omlyd, en form som ifølge Ottar Grønvik (muntlig ) hører hjemme på 500-tallet. En tilsvarende akk. sg. *hjarzva synes å ligge til grunn for sydsam. tjaerhvie, tjaerfie, kjent fra Hattfjelldal-Vefsn og Vilhelmina sydover til Røros i betydningen av en liten rund høyde som ligger for seg selv i høyfjellet; for betydningen jf. gaejsie, nordsam. gáisá 'høyt fjell som hever seg over høyfjellsplatået’, lånt fra en urnordisk form av gn. geir-r 'spyd'. Det nordlige lånordet er bokført i Lindahl & Öhrling 1780 i betydningen 'ispigg', mens det sydlige er kjent bare
3 Ordet hører etymologisk sammen med gotisk hnirus, en u-stanune, men den gammelnorske flertall og andre former viser overgang til oia-stamme.
16
fra egentlig sydsamisk og forekommer i flere stedsnavn. Lån nordfrå til sydsamisk er naturligvis utelukket. For klær' finnes eller fantes i Trøndelag fra Snåsa og sydover og i Jämtland-Härjedalen et flertallsord faatoe-h, sydpå faata-h med regelmessig a fra oe (uo) i annen stavelse. Som påpekt av Qvigstad for hundre år siden, må ordet være lånt fra nordisk, nærmere bestemt fra flertallsformen *fatu, som i gammelnorsk ble/