136 52 18MB
Serbo-Croatian Pages 484 Year 1986
MARKSIZAM U SVETU, časopis prevoda iz strane periodike i knjiga Izdavački savet dr Vanja Sutlić (predsedn ik), Da vid Atlagić (glavn i i odgovorni u red n ik IC K om unist), dr Dušan Dolinar, Damir Grubiša, dr Radivoj Jovadžić, dr Rade Kalanj, Jovan Komšić, Lev Kreft, dr Slavko Lukić, dr Milovan Marković, dr Vla dim ir Mitkov, Miloš Nikolić (glavni i odgovorni u rednik), Boris Nonevski, |dr Kasim Prohić|, Vitom ir Sudarski (direktor NIRO K om unist), dr Risto Tubić, mr August Vrtar, Vuko Vukadinović, Miodrag Vuković R edakcija dr Franc Cengle, dr Božidar Debenjak, dr Vojmir Franičević, Miloš Nikolić, Drago Roksandić, dr Vukašin Pavlović, Ljiljana Vuletić G lavn i i odgovorn i u redn ik Miloš Nikolić U rednik Ljiljana Vuletić Izbor sačinili Ivo Paić Miloš Nikolić S ekretar redakcije Stanislava Petrović O prem a i tehničko uređen je Vladana Mrkonja Miloš Majstorović Izdavač: NIRO Komunist, Izdavački centar Komunist, Trg Marksa i Eng e l s a l l , 11000 Beograd, tel. 334—189. Časopis izlazi mesečno. Cena poje dinog primerka 350 dinara. Dvobroj 700 dinara. Godišnja pretplata 3.600 dinara. Žiro račun: 60801-603-15351. Štam pa: RO štam parija Budućnost, Sum adijska 12 / Novi Sad, 1986
SADRŽAJ
MA RK SIZ AM UIS V E TU UDC 3 Y U IS S N 0303— 5077
RASPRAVE O MODERNIZMU I POSTMODERNIZMU I v o P ai ć OTPORNOST NE
MODER
I DIO .Hi r g e n H a b e r m a s PERSPEKTIVE: LEVOHEGELOVCI, DESNOHEGELOVCI I N IET ZSCHE . .
3
Jiirgen H ab er m a s U L A Z A K U POSTMODERNU: NIETZSCHE K A O TOČILO
34
A l b r e c h t W e l l m e r ■siredovana apstrakcija,, biva n a taj način m istifikovana. (Kako se za »benevolentan« istoricizam zdanja AT&T Philipa Johnsona može reći da p red sta v lja sad ašn ju stv arn o st te m ultinacional ne telekom unikacijske korporacije?). P o stm odem istički statu s takve um etnosti i arh itek tu re je n esig u ra n i iz d ru g ih razloga; naim e, reakcije p ro tiv m odernog bile su dovoljno p risu tn e i u samom razdoblju m odernog. Uzmimo, na prim er, tzv. retour a_ Vordrer t r adicionalistički 'pravac u um etnosti (krajem de setih i dvad esetih godina ovog veka — Picasso, Braque, Picabia; S ev erini T-U arra ^ ^ o b o jic a s u ^ š to j u j e netipično, p r ih v a t idi~Taši zam — M alevič i Rodčenko ...) . Isto sto~v azi 'ža_T e ^ a n tim o d 5 n ističke zaokrete, važi i za postm odem 'istdčke: do n jih dolazi u ime tradicije, pod plaštom hum anizm a, maikoliko to bilo parodično, am biva lentno. Dakle, m oram o se zam isliti nad tim v raćanjem isto riji. P re svega, šta je ta »istorija« nego redukcija isto rijsk ih razdoblja na ~stHbve~vladajuće klase, koji zatim 398
postaju pastiš?* J sto rija pobednika; istorija, šta više, koja poriče istoricitet oblUkS ^ m ate rijalS — istorija, u stvari. I drugo, šta to »vraćanje« podrazum eva, ako ne bežanje od sadašnjosti? Jasno, eklektički istoricizam u um etnosti i arh itek tu ri 19. velka (posebno u britanskoj um etnosti i arhiteiktuTi) upravo je težio bežanju od svoje ro m an ti čarske forme, od industrijske sadašnjosti u p rein d u strijs'ku prošlost, a u svojoj neoklasičnoj (akademskoj) for m i — to je bilo bežanje od proživljene istorije klasnog sukoba u idealni stazis m ita. Ali i ta d a je to bežanje iz ražavalo društveni .protest, m akoliko on bio m aglovit; sada ono izgleda sim ptom atično za običan post-istorijski eskapizam. R azum e se, postm odernistički povratak tradiciji m o že se i drugačije shvatati — kao spašavanje istorije. Do duše, rekao bih da se takvo spašavanje nazire jedino u nekim delim a m odernizm a, koja obično sm atram o aistorijskim ili antiistorijsikrm (kritika ih ocenjuje kao nešto što se n e može nazvati pastišem). Im am u vidu ona dela koja u k azu ju na prigušen izvor ili m arginalan sistem znakova, i to na takav način da porem ete ili dislociraju datu institucionalnu istoriju određene um etnosti ili di scipline. Ta kritičarska strategija seže bar do vrem ena tzv. Q uerelle des A nciens et des M odernes; razum e se, ona je različita i snažna u um etnosti, počev od Davida preko M aneta do F ranka Stel'le i Jerem y G ilbert-R olfa (u kritici, ona seže od T. S. Eliota do H arolda Blooma). Takvo dislociranje — osvetljavanje degradirane prošlo sti — ima političku, pa čak i utopijsku granicu (to se jasno vidi iz onoga što su pisali W alter Benjam in i E rn st Bloch). Ipak, u angloam eričkoj ku ltu ri, taj k ritičarski p o duhvat često se svodi na apstraktno, aistorijsiko su p ro tstav ljan je »tradicije i individualnog talen ta«. S m atram da se ta operacija spašavanja istorijski za v ršava u »staklenoj kući« Philipa Johnsona, u kojoj po novno ispisivanje istorijskih oblika postaje stv ar dendijskog, narcisoidnog znalaštva.1 K ako se onda tre tira istorija, ako ona u tom postm odem izm u n ije iskupljena, ako joj se ne vraćam o? * Pastiš — (fr. pastiche), smeša, podražavan je manira nekog čuvenog slikara za čije se delo izdaje; obmana, prevara, izdava nje za nešto što nije. — Prim . prev. 1 O istonijskim izvorima, navedenim u »staklenoj kući«, vi deti Philip Johnson, W ritin gs, N ew York, Oksford, 1979, str. 212—226. Među tim izvorim a nalaze se projekti Le Corbusiera, Miesa van der Rohea, Ledouxa i slikarska platna M aleviča i van Doesburga. Drugim rečima, to su utopist, vizionar, socijalist, koji su se vratili privatnoj svojini.
399
Theodor A dom o je jednom rekao da m odernizam ne n e gira ra n ije oblike um etnosti, već negira tradiciju p er se. Nešto, bezmalo, sup ro tn o .desilo se sa takvim postm odernizm om . P re svega, korišćenje pastiša u postm odernoj um etnosti i arh itek tu ri, lišava stilove ne sam o specifič nog ko n tek sta, već i istorijskog sm isla: razbijeni n a to like am blem e, oni bivaju reprodiukovani u obliku u sit n jen ih sim ulakrum a, delim ičnog podražavanja. U tom sm islu, »istorija« se ja v lja k ao nešto postvarano, u sitn je no, proizvedeno — nešto što istovrem eno prska iznutra i biva isp ražnjeno (ne samo istorija pobednika, već isto rija u isto riji-surogatu, istovrem eno stan d a rd n a i šizoidn a; tak v a u m e tn o st i a rh ite k tu ra sam o pojačavaju tu is toriju, a ne n eg iraju je). N ajzad, .takav postm odem izam liči m an je na d ijalektički n asta v ak m odernizm a no n a njegovog staro g ideološkog oponenta, koji tu i tam o po prim a oblik narodnog fro n ta prem odem ističkih i antim odem ističk ih elem enata. Taj n aro d n i fro n t je više stilistička program . To je važno sh v atiti. R adi se o k ulturnoj politici, čija se s tr a tegija, u osnovi, svodi n a pokušaj da se m odernizam sve de n a ap stra k ciju (na prim er, u a rh ite k tu ri to je m eđu n aro d n i stil, a u um etnosti — form alističko slikarstvo), a zatim da se osudi kao istorijska greška. Na taj način se guše . ipiiotrJ pa čak i n egatorsk' asp-’ktl m oderniz m a: p rem a neokonzervativnoj šemi stvari, k u ltu ra po sle m odernizm a m ora biti afirm ativ n a — što znači, ako postm oderna a rh ite k tu ra m ože poslužiti kao bilo kakav p okazatelj, ona je više ili m anje dragovoljan veo koji p rek riv a lioe društvene instrum entalnosti.2 Znam da takvo tu m ačen je može izgledati odveć g ru bo, ali im ajte u vidu program koji ignoriše p rem odem istioke elem ente. Ne sam o što su izbrisani znaci m oder nizma, već se izgubljene tradicije nam eću sadašnjosti k o ja je, u svojim protivreanostim a, daleko od takvih h um an ističk ih bogobojažljivosti. (O tuda danas imamo proizvodnju »m ajstora« u m etnika i tak v a dela u kojim a se irelev an tn o st — nepostojanje istorijskog osnova — tu m ači kao transoendentnost, i u kojim a se korozivni efekti 2 U prilogu zborniku The E ssential F rankfurt School R eader (ur. A ndrew Arato i Eike Gebhardt, N ew York, Urizen Books, 1978, str. 274), čiji naslov glasi »O fetiškom karakteru u muzici i regresiji slušanja«, Theodor Adorno piše: »Obećanje sreće, neka da d efinicija um etnosti, ne m ože se više naći, izuzev tamo gde je maska poderana sa lica lažne sreće«. Taj ogled jeste kritika, sa m odernističke pozicije, »negativnog opredeljenja« mnogih pro cesa fragm entacije i fetišizacije, kojim ovaj ogled pokušava da priđe s druge strane.
400
svesti i v rem ena n eg iraju aluzijom na kanonsko i klišatiran o kazivanje, odnosno takva dela).3 Takav program pozivanja n a kvazi-kultne tradicije, štaviše, nije nikakva istorijska novost: on se često koristio kao sredstvo ulepšavanja reakcionarnih politika. Vezu sa sam im neokonzervativdzrnom m oram o sa gledavati u tom vraćanju trad iciji (u um etnosti, porodici, r e lig iji...) . Naime, neokonzervativizam se u naše vrem e ja v lja k ao nova politička form a an tim odernizm a: neokonzervativci poput D aniela Bella prip isu ju m odernoj (ili protivničkoj) k u ltu ri sva zla ovog društva i traže uto čište u v raćan ju istinitosti, stvarnosti. U tom pogledu, oni neobično preuveličavaju efektivnost k u ltu re; nai me, p rem a njim a, naše tradicionalne društvene veze su oslabile uglavnom usled dejstva m odernizm a — n je govih grehova, skandala, intenziteta. Razum e se, ne može se poreći da društvene veze nisu oslabile (niti to treb a činiti, b ar ne na levici, budući da je taj pro ces isto toliko oslobađajući koliko i razoran), ali valja se zapitati koji su stvarni, bitni uzroci te pojave. Da li je to »šok« što ga je izazvao D ucham pov pisoar, ko ji je otdavno postao nešto sasvim obično, ili su to dešifrovami »tokovi« kapitala? Razum e se, kapital razara d ru štv en e form e — avangarda se samo bori protiv m a log b roja s ta rih um etničkih konvencija. Ovde neokonzervativizam brka m noge stvari — i to je dobro. Prvo, k u ltu rn i m odernizam se odvaja od svoje osnove u ekonom skoj m odernizaciji, a zatim se optužuje za svoje neg ativne socijalne posledice (kao što je p riv ativizam). Pošto se n ap rav i zbrka u pogledu u zr odnos ti kul tu r n e i ekonom ske m odem osti, napada se protivnički m o dernizam i .predlaže se uvođenje novog, afirm ativnog po stm odern izma.4 To je, ako hoćete, klasičan neokonzervativ an stav : postoje i varijante. Na prim er, iako H ilton K ram er takođe sm atra da je avangardizam više ili m a n je in fantilan, on ipak n ije tako zagrižen u odnosu na postm odem ističku produkciju, čiji veći deo sm atra kičem.* O tuda podržava m odernizam kao novi/stari »kri 3 Videti Craiig Owens, »Houor, Power and the Love of Wo men«, A rt in A m erica, januar 1983. 4 Ova dijagnoza neokonzervativnog postmodernizma mnogo duguje ogledu Jiirgena Habermasa, »Modernost — nepotpun pro jekt«, uključenom u zborniku The A n ti-A esth etic (ur. Hal Fo ster), Port Towsend, WA: Bay Press, 1983; prvobitno objavljeno u izdanju NGC, 22). * Kič — (nem. K itsch, izvedeno iz engl. sketch, skica), reč kojom su se krajem 19. veka medu m inhenskim trgovcima umetninama nazivala brzo izvedena dela, po ukusu malograđanske 26 M arksizam
u svetu
401
te rij« — ali m odernizam koji je odavno očišćen od svo jih sub v erzivnih elem enata i koji je ušao kao zvanična (kultura u m uzeje, mjuziikholove i časopise. Istovrem eno, politik a tog program a ostaje uglavnom ista — to je, u suštini, neokonzervativizam . Ako je k u ltu ra, posm atrana sa neokonzervativnog stanovišta, u zro k d ru štv en e anom ije, ona može biti i s v o jev rstan lek. O tuda, u skladu sa staro m am eričkom trad icijo m d a je te ra p ija 'bolja od analize, nude se tendencijske dijagnoze i reo ep tu m e prognoze. Tako, na p ri m er, R o b ert S te m predlaže »-kulturnu sintezu« — m ešavinu ta k v ih neokonzervativaca kao što su John G ard n e r u književnosti, D aniel Bell u društvenoj k ritici i S te rn u a rh ite k tu ri.5 U kratko, sim ptom i se uzim aju kao bolest i zatim se tre tira ju kozm etički. T a kozm etička sredstva, m eđutim , u k rajn jo j liniji više o tk riv aju p rotivrečnosti no što ih rešavaju. Uzmimo, n a p rim er, u rb a n i kontefcstualiizam, koji je za postm odeimiu a rh ite k tu ru isto što je tradicionalizam za postm od erno slik arstvo i v ajarstv o — program koji nastoji da zaceli p u k o tine m odernizm a i d a uspostavi k o n tin u ite t sa isto rijsk im oblicim a. B elgijski a rh ite k t Leon K rier je vero v atn o je d an od najp ro v o k ativ n ijih komtekstualista koji d an as d elu je: u osnovi, njegovu paradigm u čini g rad sko tkivo P ariza iz 19. veka — ulica, trg, kvart. Takav kontekstualiizam je plod reak tiv n o g tu m ačen ja m oder n izm a: njegove pukotine se s u p ro tstav ljaju istoricizm u, a n e isto riji — kako bi se prošlost pretvorila u sadaš njost, a n e da b i se u n a p re d naslutila. Ali p rek id i m o dernog su dovoljno stv a rn i i, zaista, retorična hitnost kontek stu alizm a um nogom e je rezu ltat »katastrofe« mo d ern ih a rh ite k tu ra ln ih utopija. R azum e se, niko n e može n eg irati sledeou činjenicu: zav ršen i (krupni m o d e m i utopijski projekti, veoana su izm enjeni. M anfredo T a fu ri tv rd i da te u to p ije služe ci ljev im a »društvenog p la n iran ja« i kapitalističkog razvit k a (u tom sm islu, u to p ija je isto što i tabula rasa).6 A R o b ert V en turi podvlači da se takvi p ro je k ti svode na au tonom ne spom enike — n a fragm ente koji koriste, a n e p reo b ražavaju dru štv en o tkivo. Oudno je da se ta dva veom a različita 'kritičara — m ark sist Tafuri, poppublike. Kič kasnije postaje sinonim za sve što je u literarnom i umebničkom stvaranju uopšte dopadljivo, a nema um etničke vred nosti. Prim . prev. 5 Videti Robert, »The Donblens of Post-M odern«, H arvard A rch itectu ral R evie w , 1980. 6 Videti M anfredo Tafuri, A rch itecture and Utopia: Design and C apitalist D evelopm en t, Cambridge, MIT Press, 1976.
402
-arh itek ta V enturi — slažu; i zaista, kao što ukazuje Fred rio Jam eson, stavovi T afu rija i V enturija su dija lektički: i je d an i drugi sm atra ida je a rh itek tu ra ln i m o dernizam — p ro m a ša j; iz ;toga »Tafumi izvodi zaključak o nem ogućnosti revolucionarne arh itek tu re , dok V entu r i . . . odlučuje da p rih v a ti drugu stra n u suprotnosti, pro palo gradsko tkivo besm islenih zgrada i u krašene ča trlje •sa ulica Las Vegasa«.7 M eđutim , v alja se za p itati šta je cilj kontekstualizma, sup ro tstavljenog 'takvom utopijanstvu. Nije li nje gov cilj, delimično, politika k o ja b i nas izm irila sa n a šim Las Vegasom — sa haosom savrem enog urbanog razvitka? Ovde se u novom svetlu ja v lja prezervacionistički a&pekt kontekst ualizm a, istovrem eno kao sim p to m atično reagovanje n a ta j haos d kao naklona politika koja d alu je kao njegovo p rik riv an je ili kom penzacija. I tako, pošto m eđaši im aju ulogu »istorije«, postm oderne fasade, preu zim aju ulogu »um etnosti«. A grad, kako p i še T afuri, »biva sagledavan kao nadgradnja«, sa svojim razrešenim protivrećnostim a — tj. disim uliran — u »multiv alen tn im slikam a«.8 Takav arh itek tu ra ln i postm odernizam , n a taj način, ko risti frag m en tarn u p riro d u u rb a nog života u poznom kapitalizm u; m i smo uslovljeni n je govim delirij umom, dako su njegovi uzroci skriveni od nas. Dakle, n a jednoj s tra n i — divljenje prem a g rad skom žrtveniku (kapitala (na prim er, Las Vegas — Ven tu ri); n a drugoj stran i, n ostalgija za m aštovitošću — i za tipologijom — istorijskog grada (na prim er, P ariz— Leon K rier); a pom ešano i sa jed nim i sa drugim , stv a ra n je više idi m a n je lažnog (tj. neorganskog, kom ercijal nog) regionalizm a. I tu do punog izražaja dolaze protivrečnosti neokonzervativnog postm odernizm a, a u odno su n a istoriju, one se sasvim razgolićuju. Zapazili sm o da taj postm odem izam posebno ceni stil — ikako u sm islu znakovnog stila um etnika/arhitekte, tak o i u sm islu »duha« određenog doba. Taj stil, artik u lisan n asu p ro t m odernizm u, proklam uje vraćanje istoriji. O tuda postm odem i Zeitgeist. M eđutim, skoro svaki p o stm odem i um etn ik i a rh ite k t se, u ime stila i 7 Neobjavljen referat Fredrica Jamesona o postmodernoj ar hitekturi i teoriji o arhitekturi. Jameson zaključuje: »U svakom dijalektičkom tumačenju, ta dva naoko tako različita stava, pred stavljaju jedan te (isti stav, a Tafurijev rigorozni patos je isto što i veličanje postmodernizma. Možda, u ovom slučaju, valja nešto reći o traganju za pravom gram šijevskom arhitekturom«. * Tafuri, A rch itecture and Utopia.
403
istorije, oprededjuje za pastiš; i zaista, treba reći da je p astiš zvaničan stil tog postmodernističfkog lagera. Ali za r eklekticizam paistiša (njegovo b rk an je kodova) ne p red sta v lja -pretnju sam om konceptu stida, b ar kao po sebnom iz ražaju individue ili perioda? A zar relativ i zam p astiša (njegovo razbijanje znakova perioda) ne briše svaku sposobnost lociranja istorijskih referenci — odnosno i sam og istorijskog m išljenja? Da kažem o sas vim grubo, ta j postm odem i stil istorije može u kazivati na dezin teg risanje stila i n a k ra h istorije.9 M oje stanovište je tem eljno: dijalektički uzev. što znači nu žn o i pro tiv n o sebi, neokonzervativni postm o dern izam o tk riv a up rav o onaj k u ltu rn i tre n u ta k od ko ga on želi da pobegne. Taj postm odem izam , sa svoje stran e, pokazuje da ta j tre n u ta k n ije obeležen obnovom stida, već njegovim razlaganjem u pastiš; n e v raćanjem sm isla isto rije nego njegovom erozijom ; n e ponovnim rađ an jem u m etnika/arhiteikte k ao autora, već sm rću au to r a — kao k orena i sred išta značenja. Takva je nostm od em a sad ašnjica histerične, istorijske retrospekcije u kojoj je isto rija rascepkana, a su b jek t rasejan u svojim predstavam a.
II Da ova k ritik a ne bi izgledala odveć oštra, isto bih rekao i za »ipos ts tru k tu ra l ist i ćki« -postmodemizam. ali u z ovu o g radu: on p rih v a ta pom enutu rascepkanost is to rije, p o m enutu raseian o st subjekta, kao nešto đato — adi, o p et n e bez svojih ideoloških razloga. M eđutim, to fje već a n tic ip ira n je : m oram o n a jp re videti u čemu se dva postm odernizm a razlikuju. O ni se, p re svega, razlikuju po načinu n a koji se s u p ro tstav ljaju m odernizm u. P rem a neckonzervativnom stav u , m o dernizam m ora biti Uklonjen zato što je kaitas tro fičan ; p rem a poststrukturalistiokom stavu, njega tre ba u k lo n iti je r je u sta n ju da se povrati. Ta dva stava se razlik u ju i po svojim stra te g ija m a : neokonzervativno su p ro tstav ljan je m odernizm u je s tv a r poglavito stila, v ra ćanja p red stav ljan ju , dok je poststrukturalističko su p ro tsta v lja n je više epistemološko, zaokupljeno d iskurs ivnim p aradigm am a m odernog (tj. njegovom ideologijom ' O im plikacijam a pastiša, tako prisutnog u današnjoj kul turnoj proizvodnji, vadeti Jameson, »-Postmodernism and Consu mer Society«, The A n ti-A esth etic.
404
čisto fo rm alnih inovacija) i upravo kritikom predstav ljan ja.10 M eđutim, mnogo značajnija je m eđusobna suprotstav ljen o st ta dva postm odernizm a. P rem a p oststrukturalističkom stavu, neokonzervativni stil istorije je dvo stru k o pogrešno zam išljen: stil nije plod slobodnog iz ražavanja, već se ispoljava kroz k u ltu rn e kodove; a is to rija (poput stvarnosti) n ije nešto što je đato »tamo negde« i što se može sh v atiti pomoću aluzija, već je n a racija koju v alja konstruisati ili (bolje) — koncept koji treb a stvoriti. U kratko, posm atrana sa poststrukturalističkog stanovišta, isto rija je epistem ološki problem, a ne ontološka datost. P rem a tom e, ta dva postm odernizm a se n ajjasn ije razlik u ju n a pitan ju predstave. N eokonzervativni post m odem izam se zalaže za v raćan je predstavi: on uzima referen cijalni statu s svojih slika d značenja za nešto isti nito. Poststrukturaldstički m odernizam , n a drugoj strani, počiva n a 'kritici p redstave: on postavlja pitanje istin i tosti sad ržaja vizualne predstave, bilo da je ona reali stična, sim bolična ili ap stra k tn a, te istražuje režime zna čenja i po retka koje ti različiti kodovi podržavaju. U pravo 'kritika predstave povezuje taj postm odem i zam sa poststrukturalizm om . U stvari, teško je zamisliti jed an bez drugoga. Kao što piše Jam eson: »Savrem ena p o ststru k tu ralističk a estetika ukazuje na razlaganje mo dernističke parad ig m e^— sa njenom valorizacijom m ita i simbola, tem poralnosti, organske form e i konkretno u n iverzalnog sa identitetom su b jek ta d kontinuitetom lingvističke ekspresije — i n ajav lju je pojavu neke nove, s tv arn o postm odem ističke ili šizofrene koncepcije a rtifakta, što se sada strateški reform uliše kao ’tek st’ ili ’e c r i t u r e p ri čemu se podvlače diskontinuitet, alego rija, m ehaničko, jaz izm eđu onoga koji određuje znače n je i onoga što se označava, om aška u značenju, sinko pa u iskustvu subjekta«.11 T eoretska redefiniLcija a rtifa k ta može se takođe shva titi kao istorijski prelaz od m odernističkog »dela« ka postm odem ističkom »-tekstu«. Te izraze koristim h eu ri stički: »delo« ukazuje na estetiku, simboličnu oelinu ko ja ima o dređen koren (tj. autora) i cilj (tj. predstavlja n je stv arn o sti ili transcendentno značenje); a »tekst« u k a zuje na a estetski, »m ultidim enzionalni prostor u kojem 10 Više o tom e videti Hal Foster, »Re:Post«, A rt A fter M o dern ism : R ethinking R epresentation (ur. Brian W allis), N ew M u seum /D avid R. Godine, 1985. “ Jameson, Fables of A ggression: W ynham Lew is, the M oder nist as Fascist, Berkley, University of California Press, 1979, str. 20.
se n iz pism ena, od kojih nijedno nije originalno, p repliću i su d araju « .12 Razlika izm eđu jednog i drugog počiva, u k rajn jo j liniji, n a sledećem : kad je u pitan ju delo, znak je p o sto jan a jedinica za onoga ko ji o dređuje značenje i za ono što se označava (pri tom e se re fe re n t osigurava ili, u ap strakciji, združuje), dok te k st odražava savrem eno razlag an je znaka i slobodnu igru onih koji određuju značenja. Sto se nas tiče, ovde su značajna sam o dva p itan ja : kako se posbm odem istički te k st razlik u je od m oderni stičkog dela kao m odel diskursa? I kako se (poststrukturallistička) tek stu aln o st razlik u je od (neokonzervatdvnog) p astiša kao oblik pred stav e? Posle neu sp eh a utopijskog, protopolitičkog m oder nizm a (na prim er, konstruktivizam , Bauhaus) na jednoj stran i, bio je p o tre b an novi m odel m odernizm a. Postojali su i d rugi pritisci: dijaspora m odernog pod fašizmom, kao i uspon in stru m en ta ln e m asovne kulture, daleko iz nad u la g iv an ja kiča. O dgovor n a sve to (bar u SAD) bila je apolitična, n epopustljivo v isoko-kultum a paradigm a u m etnosti, koja je diskursivnu »suštinu« m odernizm a p ren ela iz utopijanizm a i prekoračenja u sam okritiku i estetsko čistunstvo. O tuda je C lem ent G reenberg pisao 1965. godine: »S uština m odernizm a, kako je ja vidim, leži u korišćenju karak terističn ih m etoda jedne discipli ne, ali n e sa ciljem da se ona sruši, već da se još čvršće ukopa u svoju oblast kom petencije«.13 Evo, u k ratko, m odela koja će dom inirati am eričkom um etnošću i k ritik o m sredinom ovog veka — sam okriti čan p ro g ram (G reenberg posebno govori o prosvećeno sti), čij'i je cilj da u tekućoj proizvodnji održi visok kvalite t ra n ije um etnosti, da spreči svođenje um etnosti uop šte n a zabavu, da estetici kao vrednosti obezbedi njena sopstvena p rav a i da zasnuje um etnost — medij, disci p linu — ontološki i epistem ološki. P rem a G reenbergovom tum ačenju, m oderna um etnost nastoji da osigura »kreta n je k u ltu re« , da n a jednoj stra n i pruži o tpor aleksan d rijan stv u akadem izm a, a n a drugoj stran i da spreči sn ižav an je vrednosti kiča.14 Ali kako je njena kritičnost počela d a tone u retoričku vežbu bez ikakvih posledica, taj pokušaj da se osigura »kretanje kulture« atrofirao je u čistu i p ro stu tupavost. I tako, postm odernist!čka um et11 Roland Barthes, »The Death of the Author«, Im age/M u sic/T ex t, N ew York, H ill & Wang, 1977. 15 Clem ent Greenberg, »M odernist Painting«, A rt and L ite rature, proleće 1965. 14 Greenberg, »A vant-G arde and Kitsch«, A r t and Culture, Boston, Beacon Press, 1961.
406
nost se postavlja, ibair u početku, nasuprot modernizm u koji je postao m onolitan u svojoj sam orefereincijalnosti i zvaničan u svojoj autonom iji. Ali postm odem izam takođe, razum e se, proizilazi iz tog m odernizm a; to se najbolje vtidi iz njegove diskursivne o rijen tacije: jer, ono što je sam okritika za m oder nističku praksu, to je d ekonstrukcija za postm odernističku praksu. O toj razlici možemo razm išljati i n a sledeći način: ako je »-suština« m odernizm a u korišćenju karak terističn ih m etoda jedne discipline, sa ciljem da je »još čvršće uk o p a u svoju oblast kom petencije«, onda je »su ština« postm odernizm a to isto, ali sa ciljem da tu disci plinu upravo sruši. Postm odem istička um etnost »izbacu je iz šanca« svoj dati m edij, ne sam o kao autonom nu delatnost, već i kao n a č ;n pred stav ljan ja koji osigurava referen cijalnu vrednost i/ili ontološki status. DaMe, opšteuzev, postm odernistioka um etnost se bavi n e form alnom oistotom tradicionalnih um etničkih m edija, već tekstualnom »nečistotom« — međupovezanošću moći i znanja u društvenim predstavam a. Dakle, u tom sm islu je došlo do prom ene um etničkog predm eta, u stv ari — do prom ene oblasti um etnosti. Više se ne p oštuje s ta ri dekor iz doba prosvećenosti, dekor poseb nih oblika m edijum a izražavanja (vizualno nasuprot li terarnom , vrem ensko n asu p ro t prostornom ), zasnovan u posebnim oblastim a kom petencije. A uporedo sa destruktu riran jem predm eta^J njegove oblasti dolazi do decentrira n ja subjekta, kako um etnika ta k o i publike. Kao paradigm e, dakle, postmoderni’stički tekst i mo dernističko delo se razlikuju, ali šta reći za (poshmodernističku) telkstualnost i za (neokonzervativni) pastiš? Stilistički d politički, dekonstrukcija um etnosti ili discipline je nešto sasvim drugo no što je instrum entalni pastiš, a k ritik a predstave se potp u n o razlikuje od ponovnog korišćenja pop-slika ili pseudoistorijskih slika — ali epi stem ološki uzev, koliko se one zaista razlikuju? Uzm ite kao p rim ere suprotstavljenih postm odernističkih praksi »ddkom ponovanu« a rh itek tu ru P etera Eisenm ana i kub is tičkoMas ionu a rh ite k tu ru M ichaela G ravesa, odnosno m ulti-m edijske spektakle Laurie A nderso n a 'i komfakcijsko m aho-slikarstvo Juliana Schnabela. I G raves i Schnabel prave pastiš od um etničko-istorijskih i pop«kultum ih referenci; ali iako sukobljavaju razne znakove, oni to čine ine da bi ih doveli u pitanje kao predstave ili klišea. Na pnimer, čini se da G raves unosi isto toliko značenja u .svoj tipičan motiv ugaonog k am ena koliko to čini i Schnabel u svom ,potpuino postvarenom ekspresionizm u. U stvari, u delima oba stva407
raoca, m o dernisti oka praksa kritičkog ikodaža postaje obič no sredstvo, in stru m en ta ln i trik : znak, odm ah fetišiziran, rasceipkan i izložen kao taikav, razlaže se u signaturnom vidu, uokviren ram om . Tradicionalno jedinstvo a r h itek tu re i slikarstva kao discipline ne dovodi se u pi tanje, već se reafirm iše — a isto važi i za staru suvere nost arh itek te i um etnika, kao za ekspresivni koren istog značenja. L_ , P rak sa E isenm ana i A ndersona artik u liše se sasvim drugačije. Za razlik u od G ravesa, Eisenm an razm išlja o arh itek tu ri, ne kao o skladištu stilističkih atrib u ta koje tre b a o rganizovati u kolaž, već kao o disciplini koju valja d ek o n stru isati u p rav o pomoću njenih m etoda. U stvari, on koristi načine arh itektonskog p red sta v ljan ja (prven stveno, aiksonomebrijski crtež i model) da bi stvorio s tru k tu ru — koga je istovrem eno o b je k t i predstava. Za razliku od Sohnabela,LAjnderson ko risti um etničko-istorijsk i ili pop-kuiltum i kliše protiv njega samog, i to da bi deo en trirao (m uški) su b jek t takve predstave, da bi pluraliizovao socijalno biće, da bi k u ltu rn a značenja uči nio m a n je teškim , neodredljivim . Pošto sm o ovo rekli, možemo ,p ostaviti pitanje: da li se ove su p ro tstav ljen e prakse tekstualnosti i pastiša razlik u ju u dubljem epistem ološkom sm islu? Bez obzira šta se o n jim a tvrdilo, z a r n ije su b jek t deoentriran, p red stava izbačena iz konteksta, a sm isao istorije — re fe re n ta — u oba slu ča ja nestao? Razum e se, neko može k ri tički istra živ ati tradicionalni jezik um etnosti ili a rh itek ture, a dru gi to može činiti instrum entalno, ali obe p rak se o d ražav aju slom tog jezika. Ako je to slučaj, onda se neo k o n zervativno »vraćanje« subjektu, predstavi, isto riji može pokazati — istorijski, d ijalektički — kao nešto što je jed n ako postafcrukturalističkoj »(kritici« istoga. U k ratko, pastiš i te k stu aln o st m ogu biti sim ptom i istog »šizofrenog« kolapsa su b jek ta i istorijskog kazivanja — znaci istog procesa p o stv ariv an ja i fragm entacije u poznom k ap italizm u.15 A ak o su ta dva m odela postm odernizm a, tako su p ro tsta v lje n a u stilu i u politici, isitorijSki istovetna, onda valja du b lje razm otriti šta (post)m odem izam zaista mo že b iti — kako izvršiti njegovu periodizaciju, kako ga pojm iti kao problem atiku. To prevazilazi okvire ovog og leda, ali su zato ja sn a p itan ja koja se ja v lja ju u (post)modem oj problem atici: statu s su b jek ta i njegovog jezika, s tatu s istorije i njene predstave. Ako bismo tim e završi li, to