132 73 13MB
Serbian Pages 233 Year 1966
GASTON BAŠELAR
RACIONALNI MATERIJALIZAM
NOLIT
•
BEOGRAD
•
1966
BIBLIOTEKA
SAVREMENE FILOZOFIJE
SYMPOSION STRANI AUTORI
UREĐIVAČKI ODBOR ALEKSANDAR KRON Ml HAlLO MARKOVIĆ, urednik. BRANKO PAVLOVIĆ
SVETOZAR STOJANOVIĆ
NASLOV ORIGINALA
GASTON BACHELARD LE
MATERIALISME RATIONNEL
PREVEO
MIHAILO VIDAKOVIĆ
SADRŽAJ
PREDGOVOR Branko Pavlović: O
delu i ličnosti pisca ove knjige ........................... .
9
RACIONALNI MATERIJALIZAM UVOD
Fenomenologija i materijalnost
.
.
.
.
. .
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
. .
.
.
47
GLAVA PRVA u
Aritmetički •·acionalizam materije
nerazvijenim oblicima
.
. . . . .
77
GLAVA DRUGA
Paradoks materijalizma filozofa. Od opštosti ka specifičnosti. Od homogenosti ka čistoti . .. .. . . . . .
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
_ .
97
GLAVA TREĆA
Moderna matematika jednostavnih tela
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
115
. .. . . . . . . .. .. . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. .. .. . .
140
GLAVA ĆETVRTA
Složeni materijalizam
.
GLAVA PETA
Dvostruka vezivanja mezomerija
175
GLAVA SESTA u
. .. .. .. .. .. .. .. .... .. .. .... ..
193
. .. .. .. .. . . . . .. . . .. .. .. .. . . .. .. . . .. .. .. ..
207
Racionalizam energije
hemiji
.
GLAVA SEDMA
Racionalizam boje
.
ŽAKLJUĆAK
Obično saznanje i naučno saznanje
.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
219
PREDGOVOR
O DELU I LIČNOSTI PISCA OVE KNJIGE
Gaston Bašelar je filozofska ličnost savremenog sveta, shvaćenog ne toliko u geografskom koliko u istorijskom smislu, u smislu jedne epohe složene i bogate raznovrsnim filozofs k i m traženjima i filozof skim opredeljenjima. Veličina filozofske ličnosti meri se njenim stvara lačkim doprinosom : merom plodnosti, uticaj nosti i rasprostranjenosti ideja koje je ta ličnost k reirala. U književnom životu deluj u kritičari, koji afirmišu ili poriču vrednost novonastalog književnog opusa. U filozofskom životu nema posebne funkcije kritičara : istoričari filozo fije dolaze post festum da uspostave kontinuitet tamo gde je on izbija njem jedne originalne filozofske ličnosti prekinut, da personalnost misli svedu na istoričnost postavljanja i rešavanja filozofskih problema, da manifestuj u intelektualnu nepristnisnost u proceni vrednosti jednog stvaralačkog napora, pošto je uspostavljena dovoljno velika istorijska " distanca. ' Rekao sam da u filozofiji nema posebne funkcije kritičara, ali sami filozofi istupaju kao interpretatori i kritičari drugih filozofa. Oni na taj način tvore praksu sličnu onoj koju nalazimo u to kovima naučnog saznavanja, praksu koja otvara nove horizonte znanj u uzimajući u obzir tradiciju, ali formirajući se u svojim najznačajnijim dometima nasuprot tradicij i . Ako je filozofija saznavanje, a ne puko opredeljenje i ver o vanj e , oncia se onarađa prvenstveno u oblasti racionalnog saznava nja i po kriterijumima koji važe za takvo sazn av anj e Ima, međ utim, verovanja koja filozofiji odriču obeležje racionalnog znanja i svode je na aktivnost koja parazitira na naučnom znanju. Druga vrsta verovanja vidi u filozofiji apsolutno znanje koje se kao feniks rađa u intelektu veli kih filozofskih ličnosti, bez onog trajnog i mučnog napora postavljanja, proveravanja, usvajanja ili odbacivanja hipoteza. Treća vrsta vero vanja u filozofiji vidi samo misaono transponovani materijalni inte res, samo refleks date društvene raspodele materijalnih bogatstava ili, u suptilnijim vid o v im a , i reflek s date raspodele društvenih moći. Ja ovde neću p ravi ti izbor između ovih različiti)l vero vanj a o pravoj prirodi filozofij e i, prema tomej neću reći: to i to je- prava pri roda filozofije, ostala gledišta su samo puke zablude; To- neću činiti zato što je pi-tanje o saznajnoj, društvenoistorijskoj ili nekoj drugoj .
lO
prirodi filozofije i suviše složeno pitanje da bi moglo biti zadovoljava j uće rešeno samo jednostavni m aktom opredeljenja za ovu ili onu varijantu odgovora. Odgovor na to pitanje zahteva, dakle, složene ana lize i posebna istraživanja, koja nisu predmet ovoga ogleda. Ipak, uskraćivanjem jednostavnog odgovora na ovo pitanje prethodna napome na ne dobija status slučaj ne digresije. Ona je učinjena zato što se Ba šelarovim delom daje jedan od mogućih odgovora na to pitanje. To delo implicitno kaže : filozofija je saznavanje koje nastaje u bliskom i stalnom kontaktu sa naučnim saznavanjem. Filozofija, na taj način, ne parazitira na naučnom znanju; ona je razrešavanje fundamental nih dilema koje nastaju u istraživačkom toku naučnog saznavanja . Filozofija je nešto više i nešto značajnije od sporedne misaone aktivnosti -naučnika kreatora ; ona je kompleksna racionalna aktivnost koja istražuje: istorijske, psihološke, logičke strukture ljudskog znanja i ljudskog stvaralaštva uopšte. Ali filozofsko delo, bez obzira na pretežna saznajno-racionalna ili poetsko-imaginativna obeležja koja bismo mu mogli razložno pri dati, ipak i suviše nosi personalne otiske da bismo ga mogli posmatrati kao naučnu raspravu. Naučno istraživanje se uvek oslanja i nadove zuje na strogo određen fond znanja u jednoj opet strogo određenoj posebnoj oblasti. Filozofsko istraživanje se oslanja i nadovezuje na ličnosti i orijentacije da bi rezultiralo oformljenjem nove filozofske ličnosti i nove orijentacije. Filozofsko delo je u najveće m broju slučajeva kompleksna tvorevina sastavljena iz nerazlučivih elemenata: apsorbo vanog naučnog znanja, suptilnih zapažanja i analiza, intelektualne i k onst ruk ti vne imaginacije, svesnog doživljaja duha istorije ili duha epohe. Najzad, filozofsko delo uvek sadrži i opredeljenje za određene fundamentalne saznajne, društvene, istorijske i etičke vrednosti. ·Ono sadrži bitna obeležja teorijskog znanja, jer teži da se konstituiše u teorijski sistem sa jednom opštom k oncepcij o m koja logički povezuje sve njegove elemente. Događa se, međutim, da filozofsko delo nema sistemski karakter , da je dato u nizu sukcesivnih istraživanja po raznim ob!astima, a po nekad i u nizu sukcesivnih promena stanovišta. U tom slučaju dola zi pedantni istoričar filozofije koji pokušava da konstruiše sistem iz razbacanog materijala, da odredi faze »misaonog razvoja«, da indivi dualni filozofski rezultat uključi u svoje klasifikacoine sheme, da objek tivira personalni stvaralački akt pretvarajući ga u određe� »izam«. Ukratko, da uspostavi određeni poredak tamo gde se na prvi pogled pojavljuje samo agregat individualnih stvaralačkih aktivnosti. Istorija filozofije, u onom vidu u kome se ne pojavljuje kao posebna nauka, predstavlja samo panoramu individualnih genija misli, jednu zbirku shvatanja koja stoje jedno pored drugog. Kao posebna nauka, istorija filozofije konstituiše poredak u kome se filozofske ličnosti pojavljuju da bi dale svoj doprinos filozofiji kao istorijskom totali tetu, ili da bi se svrstale u alternativne orijentacije filozofskih traženja date epohe.
ll Ponekad se u takvim i storičarskim istraživanjima gubi interes za j edno g filozofskog opu sa, pa se traga za njegovim bivanjem: istražuje se ritam promena gledišta jednog filozofa u različitim dobima njegova života. Ne osporavajući značaj takvih istraživanja, želim da tvrdim da se takvim postupkom na jednoj strani dobijaju isvesne moguć nosti za kritiku, ali se zato u velikoj meri gube mogućnosti za diskusij u jednog filozofskog stanovišta koje s e može rekonstruisati bez obzira na diskontinuitet u gledištima koji postoji kod svakog filozofa. Naime, nijedan se filozof ne rađa i ne umire u jednoj monolitnoj doslednosti . · Traganjem za diskontinuitetom i eventualnim protivrečnim ·gledištima jednog filozofa otvaraj u se mogućnosti za takozvanu implicitnu kritiku filozofskih istraživanja toga filozofa. Ali laki uspesi, pobrani na tom putu, mogu zavaravati. Filozofsko stvaralaštvo u većini slučajeva nije tako egzaktno saopšteno da bi kritičar bio siguran da nije učinio izvesne greške u interpretaciji koje mogu povećati efikasnost njegove kritike, ali tako da kritika pogađa metu koju je sama iskonstruisala. S druge strane, čak i pod uslovom da interpretacija bude mak simalno korektna, nedoslednoSt u shvatanjima još nije dokaz filozof ske bezvrednosti tih shvatanja. Poznato je da filozofski opus može biti bezvredan, iako je logički besprekorno koherentan, i, obrnuto, može biti plodan, informativan, instruktivan i podsticajan, iako se uopšte ne odlikuje unutarnjom logičkom skladnošću stavova. Š taviše, analiza primera uzetih iz istorije filozofije može pokazati da logički nedosledni filozofski opusi imaju katkad trajniju vrednost od nekih doslednih. U onim prvim, i pored svih prevazilaženja, uvek nešto preostane. U onim drugim odbacivanjem osnovne -koncepcije ceo opus može biti predat totalnom zaboravu, Završavajući uvodna razmatranja, izložiću sada osnovne konture plana ovoga ogleda. Najpre pokušaću da skicintm glavna obeležja filozofskog rada Gastona Bašelara rasvetljavajući onaj udeo koji dolazi od njegove složene i bogate ličnosti. Zatim, nastojaću da, na osnovu uvida u njegova brojna dela, rekonstruišem i sažeto saop štim ono što, po mojoj proceni, ima informativnu, instruktivnu i pod sticajnu filozofsku vrednost. Najzad, u trećem delu ovoga ogleda, po kušaću da diskutujem o rešenjima nekih filozofskih problema kojima se Bašelar bavio, iznalazeći razloge zbog kojih ta rešenja smatram manje ili više vrednim. b ić e
LIČNOST I DELO
Život i književni rad Gastona Bašelara završili su se 1962. godine. Ovo. tvrđenje nije stilska figura; Bašelar je doista pjsao gotovo do poslednjeg trenutka svoga biološkog trajanja. Njegov uspon u filo zofskoj javnosti nije bio ni brz ni spektakularan. Njegove. filozofske ideje nisu izazvale, a ni sada ne izazivaju, onakvo široko svetsko inte-
12
resovanje kao što je to svojevre me n o bio slučaj sa Bergsonovim fi l o zofskim idejama, ili kao što je danas slučaj sa Sartrovim. Razloge tome možda treba tražiti u filozofovoj izolaciji od onih zbivanja koja su snažno uzdrmala tokove svetske istorije, u izolacij i od onih strasnih sukoba ideja i opredeljenja koji su bili delom inspiratori, a delom pratioci isto rijskosocijalnih zbivanja našeg vremena. Drugi razlozi tog nedostatka spektakularnosti Bašelarovih ideja leže u samoj p rirodi tih ideja. One su ti ha, nenapadna, duboko proživljena, ali ne bezopozivno izrečena misao o ljudskoj kulturi uopšte, posebno o naučnoj k u lturi o naučnom duhu. Bašelar je filozof intelekta i kreativne fantazije, filozof nauka i poetske imaginacije. Celokupna inspiracija njegova filozofiranja poticala je iz naučnih traktata, poetksih 'tvorevi na i filozofskih knjiga. Protivrečnosti istorijskog doba u kome je živeo kao da se nimalo nisu doticale njegovog rada. On je pisao novu knjigu da bi saopštio dodatne razloge tezama koje je izložio u prethodnoj knjizi, ili da bi istraživao u nekom drugom područj u samo površno dotaknutom u prethodnim knjigama. U Po e tic i sanjarije Bašelar govori o svom načinu istraživanja one druge, vanpojmovne, vanlogičke, imaginativne aktivnosti čoveka. Rekao bih da on tu govori i o svom radu uopšte, o vrednostima koje su sačinj avale smisao njegova života: . . . » Bez mogućnosti vršenja psiholoških anketa, mi moramo tražiti naše podatke u našoj usamljenosti . Ti podaci dolaze iz knj iga, ceo naš život je lektira«. ! I dalje se opet prepliće misao o predmetu istraživanja sa vrednostima koje sačinjavaj u lični credo mislioca: . . . »Sanjarija, za razliku od sna, ne može se ispri čati. Da bismo je saopštili, potrebno je napisati je, napisati je osećaj no, sa smislom, doživljavajući- je utoliko bolje ulcoliko je ponovo napiše mo« . . . . »Tako dolazimo u oblast napisane ljubavi (!'amour ecrit)«. . . . . »Ima j oš duša za koje je ljubav kontakt dveju poezija, spajanje dveju sanjarija u pravcu sve veće filozofske zrelosti, sve većeg stepena »racionalizma«. Njena ko hezija je kohe;z;ija n]ene dijalektike : »naučni duh« kao da . primcmjuje shemu hegelov.ske dijalektike : negare, conservare, elevare; . Jedna nova teorija poriče apsolutno važenje prethodne teorije u istoj oblasti raci onalizacije realnog koju vrši naučno istraživanje. Istovremeno, pret hodna teorija se konzervira kao specifičan slučaj nove teorije. Najzad, no�a teorija dobija se radikalnim obrtom načina mišljenja, " jednim prekidom sa tradicijom, n�kom vrstom indukcije (u značenj ll uvođenje potpuno novih elemenata). Prethodna teorija se na taj način može dedu kovati iz nove teorije, dok je obrnuti logički postupak nemoguć. Bašelar, doduše, nigde nije eksplicitno vršio ovakvu filozofsku generalizacij� dijalektike naučnog duha. Njegova obazrivost u ovom slučaju potpuno je opravdana i njegova dijalektika se od Hegelove razlikuje po tome što ne podnosi sheme sa pretenzijom univerzalnog i vanisiorijskog važenja • �>. Adekvatnije Bašelarovom gledištu moralo bi se reći da filozofija nauka sledi jedan razvojni put koji ide od naivnog tealiznia ka raci� onalizmu, od običnog posmatranja i kpnstatovanja »činjenica« k3. matematičkoj i ekswrimentalnoj . obradi činjenica. Lako je uočjti da Bašelar unosi u svoj govor o filozofiji nauka jed11u stalnu dvosniis1e:. nost. Filozofija nauka se istovremeno · predstavlj�;t kao ·specifična . a1ciiv� nost filozofa koji istr�uje filozofski smisao . naučnih pojmova i leorija, i kao , unutrašnje obeležje života nauka. Filozofija nauka se na taj način određuje kao . nešto što pripada JBamim n11ukama, kaq naučna Jilo: zofija. Kao što se vidi, ova dvosmislenost ·istovremeJ;lo ozqačava jedi:ui specifičnu . wije11taciju : filqz;ofija . nauka olje . filozofiranje . o . nauka.ma, nije unošenje spekUlativnih doktrh�.a u Qauke, nije, .posebriiin metodalll8. dobijeno znanje koje u naukama traži samo ijus�racije za. p0�vrđivanje svojih teta, . nije znanje . na osnovu koga je . nauk� : moguća, 'nije znanje kome bi se naučna istraživanj�Lmorala prilagođavati. Naprotiv, filo zofija nauka je naučna filozofija, duboko promišljanje naučnih n�;z;ql� tata, saznavanje koje .se izvodi iz anali� i promiŠ1janja rada nauka, ,saz navanje kojeje tek na osnovu nauka moguće, s�U:nllvanje koje se prila gođava naučnom istraživanju� tačnije,. to je saz;navanje koje sarađuje sa naučnim saznavanjem, �},oje, .ga oslobađa uskih empiričarskih, pozitivističkih, utilitarističkih · · okvira. . . : ·· . Još. jedan .važan zaključak implicira11 je. Bašelarovim istraživa� . njima : primarni interes filozofije nauka nije u tolJ1e . ela deklariše re;i. : ' _ 1 6 �enm negare, co ervare, elevare �J?C?trebio..·� -� r�f.i�jav�J� "! larovih gledišta pobuđen omm što sadrže nJegova dela : Liz va/eure inductlve de la Relativite i Le nouvel esprit scientifique. Ta shema se doista može primeniti na primeri ma : njutnovskc .i ajnštajn.ovske fizike; euklidske i; nce�kitl,,g�Qmetrjja; Treba međJltiln, imati , u:vidu: 4 :QašelarĐva dij�c;kt�a pr.e�lazi dublet« značenja : objektivacija istovremeno označava eksperimentalnu interpretaciju teorijskih konstrukcija i objektivaciju u značenju consensusa uspostavljenog u »gradu nauke«, consensusa upućenih (iilstruite) u ono o čemu određeno znanje govori. Dijalektika drugog k orelativn:og p ara saznavanje-saznato sadrži još više značenja. Prvo od tih nazvaću značenjem diskontinuiteta. Bašelar u više svojih dela razvija ideju o diskontinuitetu evolucije naučnog duha2 3 . Naučno saznanje u svakoj od svojih velikih istorijskih etapa ispoljava težnju da se zatvori u velike teorijske i epistemološke · sisteme, težnju da se u datom sistemu perfektuira. Svako ispravljanje u o kvirima datog sistema samo doprinosi dolaženju do jedne tačke kada više nema šta -
da se ispravlja, kada se saznanje pretvara
u gotovo, završeno znanje.
23 Naročito su tome posvećena dela : La va/eur iudilctive de la Relativite (u tom delu pisac dokazuje tezu da je. teorija n1lativitcta radikalna novost u odnosu na prethodne fizikalne teorije, da se ona, prema tome, ne može dedukovati iz prethod nih teorija; već da se uvodi, indukuje, i na taj način je jedan od najmačajnijih predstav nika »novog naučnog duha«) ; posle toga dolazi knjiga Le nouvel esprit scieniifique, u kojoj se teza o diskontinuitetu evolucije naučnog duha postavlja generalno, a njeno o\)razlaganje zasniva se na analizama preduzetim u široj oblasti fizike, na primerima novih geometrij&kih sistema i na promenama postdekartovske epistemologije) ; zatiin u delu La philosop� dil Non ideja o diskontinuitetu evolucije naučnog · duha pr'enosise deliiničnoi n:a herniju; pa se diskutuje d mogućnosti »ne-supstancionalističke« »ne-lavoazijevske« filozofije hemije; . najzad, u delu Le materialiJme rationnel ideja o d�lcoptinuitetu e-volucije naučnog znanja potpunp. se uv� u filozofiju hemije sa name,r9ll1 . da �e skicira racionalni materijali:zJ�m, koji u .filozofiji omačava isti takav prekid sa tradicionalnim materijalizmom, kao što u istoriji hemije lavoazijevska hemija označava 'prekid sa alheniijom, a savremena hemija sa Iavoazijevskom.
36 Ipak, dolaženje do te završne tačke nije moguće. Usavršavanje unutar datog sistema istovremeno otkriva i njegove nesavladive teškoće, koje mogu biti i teorijske i eksperimentalne, iskustvene, prirode. Kada se takve teškoće otkriju, nastupa kreativna racionalna aktivnost, koja iz temelja menja dati sistem, menjajući njegove fundamentalne poj move i principe. Ova promena nije akt proste negacije, već akt preva zilaženja, kojim se uvodi jedan nov sistem, takav da otklanja (ne reša va, nego otklanja) teškoće starog sistema. I ovaj novi sistem nije lišen teškoća, pa i njemu ostaje slična sudbina kao i prethodnom. Bašelar nije izvodio ovakve filozofske generalizacije u pogledu buduće sudbine sada važećih teorijskih sistema, on nije hteo . da bude suviše brz u filo zofskim zaključcima, ali sve što je toj stvari napisao implicira ovakav filozofski zaključak. Drugi vid diskontinuiteta ispoljava se na relaciji nauka-zdrav razum. Postoji jedna stalna ekspanzija matematičkih metoda u nauka ma, takva da pojedine naučne teorije ne mogu imati nikakvu interpreta ciju u običnom znanju. U običnim životnim okolnostima svaki je čovek realist, i to je onaj realizam čulnih procesa : jedenja, pijenja, gledanja, slušanja ; moglo bi se reći, neposredni taktilni realizam. Ako se želi da ovaj neposredni, vitalni, realizam bez ostatka i rezervi bude pre nesen u naučni rad, onda dolazi do nepremostivih »epistemoloških pre preka«, i evolucija nauke se zaustavlja na nekom dosta niskom stup nju. Ali tako nešto se nije dogodilo u razvijenim naukama i u okvirima tih nauka ; naučnik, po prirodi svoga posla, nije više neposredni realist, već racionalist u onom smislu koji je napred razjašnjavao. Dolazi, dakle, do prekida između zdravorazumskog znanja i naučnog sazna vaja, i taj prekid nije tragičan ni za zdrav razum ni za nauke. Ove posled,nje čak jedino mogu da se razvijaju insistiranjem na tom prekidu, produbljivanjem tog prekida, Dijalektika relacije saznavanje-saznato ispoljava se još i u tome što u jednom drugom smislu deluje kontinuitet između članova ove relacije. Naime, saznavanje nikada ne počinje potpuno iznova, od početka. Svako novo saznanje uklapa se u »korpus znanja«, mada se iz njega ne može izvesti. Otuda, na primer, teorija relativiteta ima isto rijski induktivnu, a ne deduktivnu vrednost. Ona se ne izvodi iz posto jećeg »korpusa znanja«, već se u njega uvodi i nastavlja ga, proširuje komplikuje. Sem toga, pojavljuje se još jedan vid dijalektike relacije sazna vanje-saznato. Znanje ni u jednoj oblasti ne iscrpljuje niti vezuje drukčije tipove saznavanja u drugim oblastima. Postoji ono što Bašelar naziva »regionalnim racionalizmima«. Racionalizam makrosveta i racionaJm,im mikrosveta raZličiti su tipovi racionalizama. Analogije uzete iz ove dve oblasti znanja mogu · blokirati saznavanj a u jednoj od njih. Slično .
tome, mogu se . raZlikovati mehanički; električki, hemijski, . biološki, matematički, zdravorazumski i drugi racionali.zJrii . Čak ni jedna opšta
37 logika ili opšta metodologija n e povezuju ove racionalizme u jednu celinu. Opšta logika i opšta metodologija pretpostavljaju da se sve saznaje na isti način, ali kada se takvim uverenjem filozof zađe dublje u oblast pojedinih nauka, mora sa iznenađenjem konstatovati da takvi široki i opšti obrasci koji bi morali da važe za svako saznavanje u stvari ne važe ni za jedno. Tako se raspon između univerzalne i regionalne opštosti ne može premostiti. Posledica toga je da filozofija nauka mora biti raspršena (dispersee). Uzimajući u obzir šloženost odnosa saznanje-realnost, o kojoj je napred bilo reči, savremene prirodne nauke ne mogu više biti shva tane kao »nauke o prirodi«. One nisu više »naturalne«, nego »kultura lne«. Time Bašelar hoće da tvrdi da savremene nauke ne opisuju jednu večnu prirodu, već rade sa jednom očovečenom, humanizovanom pri rodom. Između čoveka i prirode, shvaćene na tradicionalan način, umeće se ljudska kulturna istorija i tehnika, koja je produkt ljudskog primenjenog racionalizma. Svi pokušaji da se tehničkim izumima oponaša priroda propali su, i tek kada je napuštena ideja ovog opona šanja, primenjeni racionalizam i tehnika kao njegov produkt mogli su trijumfovati. DISKUSIJA
Raspravljanje o vrednosti Bašelarovog filozofskog poduhvata vodi nas, pre svega, uključivanju toga poduhvata u kontekst drugih f ilozofskih orijentacija. Moglo bi se reći : Bašelar je kao filozof izrastao u jednom nastojanju da prevaziđe' pđštojeće filozofske doktrine. On je u naukama tražio razloge za i protiv postojećih .filozofskih doktrina i razloge koji konstituišu njegovu sopstvenu filozofsku poziciju. On je mogao, kao što to mnogi čine, poći od jedne filozofske doktrine da bi istraživao pouzdanost, ili verovatnost, ili dubioznost naučnih znanja, ali je postupio obrnuto : pošao je od autoriteta naučnih znanja da bi razjasnio zbog čega je taj autoritet takav kakav je, i da bi na taj način došao do jedl\e filozofije koja korespondira sa naukama, koja živi sa naukama, upuštajući se u diskusiju o naučnim problemima, ali zadržavajući do izvesne mere svoju metafizičku prošlost i navike. Kažem, do izvesne mere, jer Bašelar ne raspravlja o prvim principima, o arhe i stoiheion, već o principima rezultatima i teorijama o njihovoj prošlosti i njihovoj sadašnjosti, ne i o njihovoj budućnosti. On raspravlja o fenomenologiji naučnog duha, a ne o fenomenologiji duha uopšte. To je površna sličnost i duboka različitost njegovog i Hegelovog podu hvata. Raspravljajući o . fenomenologiji naučnog duha, on traga po interiomosti kao i po eksteriomosti toga duha, spaja istoriju i logiku, psihologiju i kosmologiju, utvrđuje provaliju između slike i pojma, iz. među običnog i naučnog znanja. Bašelar je razvio (reč razvio treba skoro doslovno sJ>· jednu filozofsku doktrinu koju je nazivao različitim imerur
38 ličitim delima i različitim imenima u jednom istom delu. Evo tih na ziva: dijalektički nadracionalizam (naziv je rođen u klimi nastupanja nadrealizma) ; primenjeni racionalizam, racionalni materijalizam, dija lektički materijalizam, naučni materijalizam, učeni, ili prosvećeni, ili
obrazovani materijalizam (le materialisme instruite) , tehnic1ci materija lizam. Ovo mnoštvo imena samo govori o nastojanju filozofa da imenuje
jedno bogato iznijansirano filozofsko stanovište. Mi imamo posebne razloge da Bašelarova dela uzimamo kao instruktivnu i blisku lektiru, jer nam ona označavaju plodnu orijentaciju koja obiluje filozofskim i opšteljudskim pitanjima i nedoumicama. Ono što je Bašelar u toj orijentaciji postigao srećno razbija filozofsku naivnost koja se godinama taložila pod uticajem one sasušene, duhom i zapažanjima veoma siromašne dijamatovske udžbeničke i priručničke lektire. Bašelarovo delo je u tom smislu, posle njegove smrti, i u Fran cuskoj prihvaćeno od strane progresivnih intelektualaca. Kao sve dočanstvo tome navešću ovde reči Rožea Garodia: . . . »Nama se činilo dokazanim da ljudi koji se ni u kojem vidu ne pozivaju na marksizam, kao Gaston Bašelar u filozofiji nauka i Pjer Frankastel u filozofiji umetnosti, mogu obogatiti teoriju saznanja ili estetiku marksizma sadr žajima koji se' mogu ubrajati u najdragocenije«24. Ali nezavisno od ovih mogućih izraza simpatija prema blis kim filozofskim idejama, pogledajmo kako Bašelarova opšta filozof ska pozicija stoji u kontekstu drugih, bilo da one izrastaju u onim okvi rima istraživanja koja možemo nazvati filozofijom nauka, bilo da se pojavljuju u jednoj oblasti koja hoće da se distingvira od nauka. U pret hodnom tekstu bilo je dosta reči o Bašelarovoj kritici tradicionalne filozofije i realističke (preciznije, šozističke-stvarističke) filozofije. Tome će se sada najpre dodati neki prigovor.i fenomenologiji i egzi stencijalizmu, koji slede iz konteksta Bašelarovih dela. Široko je poznat zahtev filozofa fenomenologa: »vratiti se samim stvarima«. Iz Baše larovog filozofskog stanovišta sledi da je ovaj zahtev neostvarljiv. Ili, ako je ostvarljiv, on mora biti potpuno izvan i protiv racionalnog, odnosno naučnog saznavanja. U domenu naučnog, racionalnog saz navanja svaki povratak samim stvarima bio bi povratak naivnom, pre naučnom realizmu. Savremene nauke ne govore o stvarima kao o zdravorazumskim entitetima, kao o entitetima neposrednog čulnog saznanja. One unose u realnost jednu mrežu apodiktičke racionalnosti i na taj način racio nalizuju i aktiviziraju tromu i masivnu stvarnost običnog saznanja i saznanja koje nudi fenomenologija. Egzistencijalizmi su u pogledu obaveštenja o realnosti kudikamo inferiorniji u odnosu na regionalne racionalizme. Egzistencijalizmi ne mogu pretendovati ni na kakvu
24 Videti u časopisu »Europe«, dvobroj za mart i april 1 964, napis Rožea Garodia (Roger Garaudy),
39 apodiktičnost u onome što saopštavaju. Egzistencijalisti u stvari govore o svom individualnom doživljaju realnog, oni na taj način ne mogu izbeći jednom svojevrsnom solipsizmu. Egzistencijalizmi kontempliraju realnost umesto da je aktiviraju. Na osnovu unutrašnjeg doživljaja možda se može napraviti neka vrsta duboke ili površne filozofske dok trine, ali se unutrašnjim doživljajem ne može konstituisati znanje u smislu u kome ono postaje apodiktično i objektivno konsensusom upu ćenih, i u smislu u kome je ono podložno ispravljanjima i specifičnim revolucijama. U delu Primenjeni racionalizam (Le rationalisme app/ique) ·Bašelar daje listu filozofskih doktrina u kojoj »primenjeni racionalizam« i »tehnički materijalizam« imaju središnju poziciju. Od tih središnjišh doktrina odvaja se jedan put nagore i jedan nadole. I jedan i drugi od tih puteva označavaju, što se dalje ide, sve veće slabljenje misli. Put nagore rangiran je po rastućem slabljenju misli ovako: najpre se dolazi do formalizma, zatim do konvencionalizma i, najzad, do idealizma. Put nadole, opet rangiran na isti način, vodi najpre pozitivizmu, zatim empirizmu i, najzad, realizmu. Kada se racionalno saznanje sistematski interpretira kao kon stitucija izvesnih formi, kao prosto pojavljivanje formula pogodnih za svako moguće iskustvo, dobija se filozofska doktrina koju možemo nazvati formalizmom. To je već izvesno slabljenje efektivnosti misli. Ono što je pogodno za svako moguće iskustvo nije u istraživanju plod no, nije pogodno ni za jedno. Formalizam može rigorozno srediti rezul tate racionalne misli, ali on je potpuno izvan stvaralačkog rada te misli. No na taj način se ne dolazi-uvek do formalizma. Tim istim putem dolazi se do jedne filozofije saznanja koja oslabljuje ulogu iskustva. Tu smo vrlo blizu toga da u teorijskoj nauci vidimo jedan skup kon vencija, jedan niz misli više ili manje pogodno (commodes) organizo vanih u jasan jezik matematike, koja se u tom slučaju pojavljuje kao neka vrsta esperanta uma. Međutim, pogodnost konvencija ne otklanja njihovu proizvoljnost. Ove formule, konvencije i proizvoljnosti vrlo brzo nas dovode .do toga da ih sveđerno na prostu aktivnost subjekta koji misli. Na taj način dolazimo do idealizma. Idealizam se više ne priz naje u savremenoj epistemologiji, ali on je igrao značajnu ulogu u filozofiji prirode devetnaestog veka i njegovi tragovi još figuriraju u opštim predstavama filozofija nauke. Idealizam je nemoćan u napo ru da rekonstruiše jedan racionalizam modernog tipa, jedan aktivan racionalizam koji je u stanju da apsorbuje nove regione saznavanja. Kad idealist formira svoju filozofiju prirode, on se zadovoljava time da sredi one slike koje je sam načinio o prirodi, bazirajući sve na nepo srednosti ovih slika. Idealist, na taj način, ne prevazilazi granice eteričkog senzualizma. On bi se začudio kada bi se od njega zahtevalo da sledi nauku u njenoj eksperimentaciji, koja je u suštini instrumantalna. On se ne oseća primoranim da prihvata konvencije drugih. Ne pristaje
40 na disciplinu koja bi formirala njegovo gledište na učenju iz objektivnog iskustva. Idealizam gubi, dakle, svaku mogućnost da vodi računa o modernoj naučnoj misli. Naučna misao ne može naći svoje stroge i umnožene forme u ovoj atmosferi usamljenosti, u ovom solipsizmu neizbežnom za svaki idealizam. Na onom drugom putu, putu nadole, nastupa sve inertnija misao, koja se na kraju završava u realizmu. Prelazeći od racionalizma iskustva fizike, snažno vezanog za teoriju, na pozitivizam, najednom se gube svi principi nužnosti. Č isti pozitivizam jedva može opravdati moć dedukcije u razvoju modernih teorija, Ipak, u poređenju sa empi rizmom, pozitivizam bar zadržava hijerarhiju zakona. U njegovim okvirima se mogu razlikovati fine aproksimacije i detalji. Ali ova hijerarhija zakona nema vrednost organizacije nužnosti jasno shvaćenih od strane racionalizma. Š taviše, zasnivajući se na prosuđivanju koris nosti, pozitivizam je vrlo blizu pragmatizmu, toj doktrini koja u stvari predstavlja »epistemološku prepreku«, jer se umesto napora za traže njem izlaza iz protivrečnosti brzo zadovoljava presudom koja d�lazi od široke i neodređene praktičnosti, praktičnih posledica koje iz protiv rečnih doktrina slede. Pozitivizam nema ničeg što je potrebno da bt odlučivao o stepenima aproksimacija, da bi osetio onu senzibilnost racionalnosti koju daju aproksimacije drugog stepena, da bi odlučivao o onim približnijim i koherentnijim saznanjima koja potpomažu racio nalizmu da shvati kako ima mnogo više racionalnosti u složenom nego u prostom. O empirizmu se Bašelar prezrivo izražava kao o gomili podataka. Što se tiče onog drugog, filozofski dubljeg, vida empirizma, Bašelar ga ili svodi na zdravorazumsku teoriju saznanja ili mu odriče svako legi timno i smisaono pravo da raspravlja o fundamentima znanja. Ovo poslednje proizilazi iz toga što sa Bašelarovog stanovišta nema jedin stvenog znanja, a o čulnim podacima kao temeljima znanja nema smisla govoriti ako se zna da činjenice i čulni podaci dobijaju značenje samo u okviru racionalnih sistema. Kad se sve uzme u obzir izgleda da se Bašelar svojom filozofskom pozicijom dobro uklopio u savremene tokove filozofske misli, nastojeći da saopšt1 nešto što bi tu misao moglo unaprediti. Ipak, kada on na jednostavan i elegantan način likvidira vrednost drugih filozofskih orijentacija, treba imati u vidu da u tom slučaju u dobroj meri pogađa srž savremenih filozofskih doktrina, mada mu se može prebaciti da se u tom svojem poduhvatu nije sačuvao od uprošćavanja. No u tom pogle du je svaki filozof pred dilemom : ili će praviti filozofsku eklektiku uzimajući ono što je vredno od datih filozofskih doktrina i sakupljajući tu svoju berbu u jedan nov fil�zofem, ili će nastojati da pronažalenjem ahilovih peta drugih filozofskih doktrina i referencom na razloge po tražene u drugim oblastima izgradi . jedno filozofsko stanovište koje kaže nešto više od prethodnih.
41 Bašelar se opredelio za drugi stav ove dileme. Imao je uspeha u takvom opredeljenju, i to je vrednost njegove filozofske ličnosti i vrednost njegovog filozofskog dela. Razume se, ovo što smo nazvali uspehom opredeljenja, ličnom vrednošću i vrednošću dela nije u sva tri elementa podložno rektifikacijama i prevazilaženjema. Uspeh opre deljenja i vrednost filozofske ličnosti, kada se jednom utvrde, ostaju trajni. Š to se tiče vrednosti dela, ona i sto tako može biti trajna ako se vezuje za uspeh opredeljenja i za ličnost filozofa. Ko je svojim,radom jednom postao filozof; ostaje trajno filozof. Istorija filozofije čuva od zaborava i ličnost i delo filozofa. Naravno, ima mnogo filozofema koje su samo istorijske uspomene, koje više ne deluju, ne žive u filozofskom mišljenju i preokupacijama. Bašelarovo delo danas deluje, doduše, mnogo više u njegovoj domovini, u Francuskoj, nego u ostalom svetu. Ima razloga da se veruje da će to delo mnogo više delovati, jer još nisu potpuno otkrivene nijanse koje ono sadrži, delo je još zatvoreno u svoj teški, često čudni i neprozirni jezik . Navikli , smo da ljude koji pristupaju filozofiji svrstavamo u pristalice, pr ·v ženike, skoro kao u poklonike neke misli, neke filo zofske ličnosti Govorimo o kantovcima, hegelovcima, bergsonovcima, itd. Ta navika esto može da se izvitoperi, ali ako ona ima nekog smisla, taj smisao JZ{ažava postojanje škola mišljenja. Analogno slikarstvu, i u filozofijbse rađaju majstori i učenici, oni koji otvaraju nove stilove i nove horizonte i oni koji slede, oponašaj u, uređuju već prokrčene pu teve. Ne verujem da je Bašelar filozof koji je otvorio jednu novu školu mišljenja, koja će dugo imati svoje s!edbenike. Takvu sudbinu je on sam sebi iskovao pledoajeom za otvorenu filozofiju, za raspršenu filo zofiju. Rekao sam ipak da njegovo delo utiče i da će još više uticati. Ali to je specifična vrsta uticaja ; ne ona koja zarobljava intelekt, već ona koja ga informiše, instruira, podstiče. Staviti sve na kartu racio nalnosti znači svesno se podvrgnuti onoj koroziji koju racio izaziva na svemu što je čovek saopštio. Stvarati otvorenu i dijalektičku filo zofiju znači uključiti se u istoričnost koja se ne zaustavlja, koja prolazi. Bašelar ne može imati sledbenika, jer tamo gde je on suptilan pisac, entuzijast poetskog, istraživač poetskog, dubinski psiholog ljudskog stvaralačkog akta - ne stvara nikakvu doktrinu koja bi se mogla slediti, ni metod koji se može oponašati, naučiti i primenjivati. Taj metod nosi neizbrisivo obeležje ličnosti pisca, stil po kome je on postao ono što je postao. Tamo gde Bašelar stvara ili pokušava da stvara filozofsku doktrinu on je istovremeno i razara. On uvodi regio nalne racionalizme i pledira za raspršenu filozofiju. To onda i nije filozofska doktrina u tradicionalnom smislu reči, ona se ne može sle diti, ona može da inspiriše samo jedno slično istraživanje bez kraja i konca. Ipak, oni »izmi« koje smo napred nabrajali mogu da zavara
�
vaju. Može se. reći : zašto se ne bi moglo biti nadracionalist? Ali šta znači biti pristalica jedne doktrine čija se kohezija uspostavlja njenom dijalektičnošću? Tvorac takve doktrine i · sama dokrtina ne · dopuš taju
42
zatvaranje. Sledben i k s e tu n e može s naći . On nema šta da sledi sem napora istraživanj a na veoma širokom polj u , kao u naukama. Ništa se ne s ledi, osim razloga koj i su k reacija i koji stimuliraj u istraživanja. Bašelar je ,sve stavio na autoritet na uke, o n je, prema tome, samo jedan manje ili više suptilan scijentist. Ali on prevazilazi uske okvire scijentizma otkrivanjem dijalektičnosti prirodno-naučnih istra živanja, uviđanjem istoričnosti lj udskih znanja, otkrivanjem brojnih veza 5,flZnavanja i doživljavanja, uvođenjem u svoja filozofska razmiš ljanj a d ruštvenog aspekta saznavanja. I pak, Bašelarova filozofska pozi cij a sadrži , sa gledišta neophodnosti totaliteta i sintetičnosti filozofske refleksije, veli ke slabosti. On je konstatovao i kao neoborivu činjenicu prihvatio međusobnu nepremostivu razdvojenost »regionalnih raciona lizama«. Prema tome, utopio se u duhu parcijalnosti i specijalnosti koji sugeriraj u specijalne »stručne« nauke. Postao je filozof nauka, preciznije, postao je filozof fizike i hemije, da bi srazmerno rastenj u takve · svoje specijaliziranosti prestajao da bude filozof. Dobro je što se Bašelar nije donkihotski ustremlj avao na autoritet nauke, jer je taj autoritet danas nezavisan od filozofskog mišljenja, pogotovu od onog filozofskog mišljenj a koje bi autoritet nauke spolja uzdizalo ili potcenj ivalo. Autorite nauke počiva na njenim realizacijama i na racionalnosti, na mogućnosti nauke da bude iznad efemernih strasti i opredeljenja. Ako filozofij a danas hoće da bude saznavanje, onda ona ne može to biti nezavisno od nauka, nezavisno od jednog saznavanja koje u velikoj meri preobražava svet u kome živimo. Naravno, ono >mezavisno od« ne znači ni potpuno »zavisno od«. Filozofsko mišljenje zadržava jednu samostalnost koja se rađa iz lj udske potrebe da se uvek postavlj aj u pitanja tamo gde datost nameće potpunu utopljenost u rad, u praktičnu aktivnost, u samozadovoljstvo postignutim, tamo gde se čini da su potpuna j asnost i nesumnj ivost postignute, tamo gde je uverenost u posedovanje apsolutnog znanja dominantna. Ali samostalnost filozofske refleksije ne proizilazi samo iz potrebe postavljanja pitanj a koja izmiču i svakodnevnoj praktičnoj i stručno-naučnoj refleksij i ; ta samostalnost takođe proizilazi iz potrebe za otkrivanjem celine smisla i smisla celine, celine znanj a i znanja celine, u kojoj sve ljudske parcijalne aktivnosti dobijaj u svoje značenje. Takva filozofska pitanja i traženja mogu se postavljati i unutar »grada nauke« i van njega. Filozof ništa ne gubi ako stupi u taj »grad« da bi razgledao njegove ulice, trgove i njegovu arhitekturu, da bi upoznao njegove »građane«, njihovu i ntimnu i javnu ličnost. Bašelar je upravo to činio, ali njegova želj a bila je da se kao filozof stopi sa građanima »grada nauke«, da poradi na savezu između »grada nauke« i »grada poezije«. Ali je tako zapretila opasnost da izgubi filozofsko državljan stvo, ne prihvatajući potpuno ona druga dva državljanstva. Otuda mu filozofi mogu primetiti da je njegovo delo suviše pretrpano detaljnim analizama pojedinih naučnih problema i da mu ta pretrpanost i nedo voljna sintetičnost smetaju da bude filozofsko u pravom smislu reči.
S druge strane, naučnici mu mogu primetiti da su njegove analize poje dinih n aučnih problema suviše neprecizne i da su njegovi zaklj učci suviše smeli i uopšteni da bi mogli biti strogo naučni. Pesnici mu mogu primetiti da su njegova dela koja se tiču poezije suviše apstraktna i diskurzivna, a filozofi da su ta ista dela suviše poetska i neprecizna. Zato se Bašelarova filozofska pozicija može označiti kao pozi cija : »i tamo i ovamo«, »ni tamo n i ovamo« . To je pok ušaj koji se uspešno suprotstavljao praznoj filozofskoj sintetičnosti i nebuloznoj spekula tivnoj konstrukciji, ali se ipak nije završio rezultatom koj i bi označavao najviši domet u filozofiji. Tako, iz brojnih Bašelarovih knjiga možemo naučiti mnogo, kao što i iz pojedinih nauka možemo naučiti mogoo, ali vrsnu filozofsku sintezu i odgovor na pitanja naše epohe tu nećemo naći.
Branko U. PA VL O VIĆ
RACIO NALNI MATERIJ AL IZA M
U V O D
FENOMENOLOGIJA I M ATERIJA LNOST
"Biće još potrebno prinositi materiji velike žrtve da bi nam ona oprostila stare uvrede " .
Hajnrih Hajne, Nemačka I
Kada se prati evolucija naučnih saznanja o materiji u savre menom periodu, javlja se čuđenje da filozofi još gledaju na materija lizam kao na jednostavnu, pa čak i simplisističku filozofiju. Međutim, problemi koje ispituje nauka o materiji umnožavaju se i granaju takvom brzinom da je naučni materijalizam - ako se samo uđe u detalje njegovih delotvornih misli - na putu da postane najkompleksnija i najvarijabilnija filozofija uopšte. Psiholog bi se iznenadio kada bismo mu rekli da su hemijske kombinacije- i mnogobrojnije i delikatnije od psihičkih kombinacija. Pa ipak, činjenice su tu: produkcija ideja i isku stava u savremenoj hemiji premašuje pamćenje, maštu i moć shvatanja jednoga čoveka. Ovde ljudi treba da se udruže - to ćemo često nagla šavati - da bi saznali i razumeli, da bi doprli do tačaka od kojih počinje kretanje znanja. Beskorisno je ponavljati da je čovek promenljiv i mnogovrstan. On se slabo »talasa«, a njegova prividna mnogovrsnost samo loše prikriva jedno duboko siromaštvo. Da bismo u samom čoveku našli istinsko psihološko bogatstvo, jedan siguran put je traženje ovog bogatstva u vrhu misli. Tada se čovek može shvatiti u njegovom hteD.ju u sklađenog rada, u napregnutosti njegove volje za mi šljenj em, u svim njegovim naporima da ispravi, promeni i prevaziđe svoju sopstvenu prirodu. A nećemo li najopipljivije dokaze za ovo »prevazilaženje« naći u samom prevazilaženju običnog iskustva, u prevazilaženju sam� prirode? Jer, hteli mi to ili ne hteli, u čoveku se, putem saznanja, sve udvostručava. Samo po sebi, saznanje je jedan plan bića, ono je plan potencijalnosti bića, potencijalnosti koja raste i obnavlj a se srazmerno porastu saznanja. Savremena nauka uvodi čoveka u j edan nov svet. Ako čovek misli nauku, on se obnavlja kao misaoni čovek. On pristupa jednoj neizbežnoj hijerarhiji misli. On se ne menja samo u prividnom životu jednoga Montenja . On se menj a >ma više«, hijerarhijski.
48
A k o , s druge strane, naučno saznanje posmatramo u njegovom modernom obliku, realizuj ući najbolje svu njegovu aktualnost, ne možemo propu stiti da i staknemo njegov sasvim određeni društveni karakter. Naučnici se udružuju u jednu ćelij u grada nauke ne samo radi toga da b i razumeli već i zato da bi se menjali, da bi aktivirati sve d ijalektike koje idu od jasnih problema do originalnih rešenja. Menjanje, samo po sebi, pošto mora društveno dati dokaz svoje vred nosti, nije potpuno individualističko. Ovo intenzivno i očito koherentno podruštvljavanje, sigurno u svoj i m osnovama, jasno u svoj i m diferen cijacijama, takođe je jedna činjenica, činjenica naročite aktualnosti. Nemati ovo na umu, znači upasti u jednu gnoseološku utopiju, u utopij u o individualizmu znanja. A baš ovaj društveni karakter treba odmah i mati na umu, jer se bitno progresivna nauka o materij i u ovome potpuno razlikuje od svakog »prirodnog« materijalizma. Kulturalistička polazna tačka nauke i maće u b ud uć e p re dn ost nad naturalističkom polaznom tačkom. Bi ti hemičar, znači staviti se u ku ltu r alisti čku situaciju, znači zauzeti mesto i rang u je d n o m grad u nauke naročito determiniranom modernošću istraživanja. Tu bi svaki ind i vid ualiz a m bio anahronizam. Ovaj anahro nizam se oseća već kod prvog napora kulture. Onaj koj i bi hteo da sačini psilogij u naučnog duha nema boljeg načina za to nego da sledi jasnu liniju progresa, da doživljava rastenje drveta saznanja, samu genealogiju progresivne istine. Na liniji progresa naučnog saznanja suština istine solidarna je sa njenim r astenj e m , solidarna je sa proširi vanjem njenog polja dokaza. Prema tome, ako moderni čovek sebe zaista čini subjektom naučnog mišljenja u radu, ako svoju sopstvenu moć obrazovanja meri prema nauci našeg vremena, ako postaje svestan zajednice duha koju među radnicima zahteva današnja nauka - biće mu potrebno da, u · samom biću saznanja, prepozna jednu eksplicitnu kompleksnost, koja nema nikakve veze sa uzaludnim utvrđivanjem kompleksnosti koja se nalazi u stvarima. Ova poslednja kompleksnost u dubini stvari uvek je u izlaga njima filozofa implicitna. Sa gledišta subjekta, ona je skoro samo jedan konglomerat njegovih neuspeha u saznanju, često čak grupa rđavo postav ljenih pitanja, jedna tvrdoglavost u postavljanju naivnih pitanja, »prvih« pitanja, mada naučna misao ta »prva pitanja« neprestano čini deplasi ranim. Sa gledišta objekta, implicitna kompleksnost je utvrđena kao jedna beskrajna potencijalnost prepuštena okazionalizmu individualnog istraživanja, istraživanja koje nema više onu efikasnost uporedivu sa snažno koordiniranim istraživanjima grada nauke. Mi ćemo, u ovome delu, utvrditi da kulturalistički grad materija lizma, što se tiče po mogućnosti, ne daje prednost nijednom drugom, da je ovaj- kulturalistički grad sposoban da odredi i vrlo duboke svesne reakcije. Jer, najzad, sve misli nose obeležje bića koje misli, pa je i hemijska analiza isto tako analiZa misli. Ako bismo slediti istoriju he-
49 mije, naišli bismo na hiljade primera tananog duha u materijalističkoj praksi. Složenu psihologiju nužno prati složena nauka. Naučni ma terij alizam, is pitan psihološki, pokazaće nam se kao vrlo tanano struk tuisana psih ologij a, koj a zahteva nebroje ne obrte perspektiva do te mere da se m ože gov o riti o je d no m novom materijalističkom duhu. Mi ćemo, dakle, dugo insistirati na neefikasnosti masivnog i nepokretnog materij alizma. Biće nam, isto tako, potrebno d a podvu čemo odsustvo moći iskustva koje je oznaka jednog neposrednog mate rij alizma, materijalizma koji se lako zadovolj ava svojim prvim iskustvima . To je taj masivni materij alizam, naivni i zastareli materijalizam, k oj i služi kao meta lakih kritika idealističke filozofije. Postoje još m nogobrojni filozofi koj i se tako vežbaj u protiv jednog demodiranog fantoma. U poređenju sa današnjim saznanjem različitih instanci naučnog materij alizma (kao što su mehanička, fizička, hemijska i elek trička instanca), moglo bi se čak reći da je tradicionalni filozofski ma terijalizam jedan materijalizam bez materije, jedan sasvim metaforički materijalizam, jedna fi lozofija čije su metafore, progresom nauke, bile j edna za drugom iskorenjene. Da li još postoj i neki hemičar koj i bi pokušao da ponovo spoji preds tave o 4 materijalna elementa sa hemij skim svojstvima supstancija? Naj zad , i idealistički filozof upravlj a svoje d osetke upravo protiv s v oj i h s opstvenih pojmova, protiv onih izanđa lih ideja o materiji koje je sam sebi stvorio. I zgl ed a nam, dakle, nužno da istinski proučimo materijalizam materije, materij alizam poučen ogromnim mnoštvom različitih materija, materijalizam k oji je eksperimentator, realni, progresivni, ljudski instruktor. Mi ćemo videti kak se p o s le neuspelih pokušaj a ran i h racionalista u savremenoj nauci istinski konstituiše jedan materijalistički racionalizam. Mi ćemo tako izneti jedan nov skup dokaza koji će, po našem mišljenju, potvrditi o n e teze koje smo postavili u poslednj a dva naša dela pod naslovima : Primenjeni racionalizam (Paris, P. U. F. , 1 949) i Racionalistička aktivnost savremene fizike (Paris, P.U. F. , 1 9 5 1 ) . Materijalizam je takođe ušao u eru a ktivnog racionalizma. U naučnim doktrinama pojavila se matematička hemija, upravo onako kao što se govori o matematičkoj fizici. Racionalizam upravlja eks peri mentima koji se vrše na materiji, on sređuje raznovrsnost svih materija, raznovrs nost koja se stalno uvećava. Simetrično primenjenom racionalizmu, m ože se, po našem mišlje nju već sada govoriti i o je d nom sređenom materijalizmu. ,
II
Pre no što počnemo ispitivanje intenziteta filozofskih intere sovanja koja su implicirana u saznanju hemijskih fenomena moramo podvući izvanrednu angažovanost mišljenja, koju, na izvestan istorijski način, manifestuje savremena hemija. Pošto je neobično pro širila polje 4
Racionalni materijalizam
50 svojih problema, nauka o materiji se sada pokazuje u jednom određe nom smislu - koji ćemo mi već precizirati - kao jedna nauka budućnosti. Pre svega, postavlja se jedno činjenično pitanje: budućnost saznanja o materiji, u toku dva veka, uzela je takvu raznovrsnost perspek tiva da nijedan ljudski mozak ne može predvideti ni najskorije bilanse eksperimantalnih otkrića, kao ni verovatne teorijske mutacije. Hemija je danas jedna »otvorena« nauka, u kojoj se problematika umnožava. Ova budućnost je ozbiljna. Mi smo dospeli do one tačke isto rije gde budućnost hemije angažuje budućnost ljudskog roda ; toliko je istinito da je čovekova sudbina vezana za sudbinu njegovih misli . Hemijom i nuklearnom fizikom čovek dobija nečuvena sredstva moći, takva pozitivna sredstva koja prevazilaze sve filozofove sanjarije o moći . Obrazovani materijalizam, koji jedino nije spekulativna filozofija, nao ružava volju za moći, volju koja se podstiče samom moći ponuđenih sredstava . Izgleda da i ovde, na psihološkom planu, volja za moći doživljava lančanu reakciju. Š to više možemo, to više hoćemo. Š to više hoćemo, to više možemo. Dokle god je volja za moći bila naivna, dokle god je bila filozofska, ničeanska, ona je bila efikasna - za dobro, kao i za zlo - samo u individualnim razmerama. Niče deluje na svoje čita oce ; ali čitalac koji bi postupao po njemu bio bi samo smešan. No čim se čovek stvarno dočepa moći materije, čim prestane da sanja: o neopip� ljivim elementima i kukastim atomima, i kad počne realno da organizuje nova tela i rukovodi realnim silama, on dolazi do takve volje za moći koja je snabdevena jednom objektivnom verifikacijom. On postaje pravi mađioničar, pozitivni demon. I on uči jednu pravu magiju. Obogaćuje potomstvo time što mu daje jednu oprob(mu volju za moći . Zbog ovoga, povezanost između volje za moći i volje za znanjem postaje uska i trajna. Ova povezanost se upisuje u budućnost čoveka. Ona od hemije i nuklearne fizike pozi tivne stvara nauke budućnosti. A kako je, u poređenju sa modernim hemičarom koji predaje svoju nauku, stvara škole i radi u fabrikama, bila slaba veza između alhemičara inicijatora i iniciranog alhemičara ! Snovi se mogu prepoznati, oni se teško mogu »naučiti« od drugog, još manje »predavati«. Alhemičar objektivno nije mogao dati u nasleđe svoje snove. On je radio na takvom nivou ljudske psihe na kome »objek tivnost« ima potrebu za takvim obrtom perspektive da treba sačekati psihološku nauku XX veka da bi se moglo objasniti kako je ta objektiv nost determinisana dubokom subjektivnošću. Ali ovoga puta, u modernoj nauci, osigurano je objektivno prenošenje objektivnog znanja. Od jedne generacije drugoj garantovano je nasleđivanje istina - i to ne može biti drukčije. Mogle bi se, istina, zamisliti utopije o gubitku naučnog miš� ljenja. Ali to su samo igre duha, koje, s obzirom na snažni polet naučnog mišljenja, nem aj u nikakvog opravdanja. Hemija nije neka moda. To nije neka prolazna doktrina. Ona se, svojom pri��nom u industriji,
afirmiše na takvom jednom nivou stvarnosti koji joj daje pravilan kon tinuitet - ponekad tromi kontinuitet, koji usporava korisne rev olucij e.
51 Hemija sada ima koherentnost knjige, stalnost ogromnih biblioteka . Mašta proroka nesreće često ne ide dalje od sećanja na spaljivanje Aleksandrijske biblioteke: kada bi sve knjige iz oblasti hemije bile prepuštene plamenu, zar ne bi bila uništena hemijska civi lizacija? Svakako, ali kako sada obuhvatiti sve knjige u svetu jednim istorijskim požarom? Mi oživljavamo ovu neplodnu digresij u samo zbog loga da ne bismo zapostavili neku moguću primedbu. U stvari, jedna naučna knj iga se istinski uništava samo tako što joj se naj pre protivreči, da bi se zatim prevazišla . Hemija se, kao i svaka druga čvrsto konstitui sana nauka, koristi jednim autonomnim istorijskim materijalizmom. Ili, tačnije rečeno, njen razvoj, sada tako nužno uključen u ekonomske potrebe, ocrtava jednu naročito jasnu liniju dijalektičkog materijalizma. Hemija, dakle, ima budućnost među najvećim realnostima lj udskog mišljenja i delanja. Ali mi se stavljamo na jednu drugu tačku gledišta kada go vorimo da je nauka o materiji nauka budućnosti. Mi u stvari hoćemo da nova saznanja okarakterišemo na taj način što želimo da istaknemo nužne epistemološke revolucije koje ona impliciraj u . U toj perspektivi, hemija je nauka budućnosti zato što sve više i više napušta svoju prošlost. A to nije bez razloga. Hemija se, u svom modernom naponu, otkriva kao nauka koja je prvobitno bila rđavo zasnovana. Ona danas čiste savesti može da otkrije izvanrednu ništavnost svoje daleke istorije. Tek sa jednog epistemološkog aspekta, koji u ovom ogledu i želimo da osvetlimo, moći ćemo utvrditi da je obrazovani materijalizam postao jedna oblast primenjenog racionalizma. Da se i ne obraćamo prtlstoriji hemije, i sama njena bliža istorija obiluje tako dubokim preradama da je razvoj nauke time postao od početka do kraja dijalektičan. Reči, istina, ostaju, ali ispod stalnosti imena nalazi se radikalna promena pojmova. Osnovni pojmovi hemije gotovo nikada nemaju valjanost koja bi trajala duže od jedne gen�racije. To se dobro videlo sredinom prošloga veka, kada su mladi hemičari Ogist Loran (Auguste Laurent) i Šarl Žerar (Charles Gerhardt) vodili borbu protiv Barcelijusove (Barzelius) nauke. Drugi dokaz duboke revolucije, koja ostaje revolucija bez odziva, jeste neverovatna nezain teresovanost postojeće hemije u trenutku kada su Lotar Majer (Lothar Meyer) i Mendeljejev formulisali prve, zakone periodičnosti hemijskih elemenata poredanih prema sve većim atomskim težinama. Na ovom istorijskom stupnju - to sada vidimo - tema sređivanja supstancija bila je postavljena u novu perspektivu, koja je odbacila u prohujalu pro šlost sve motive stare klasifikacije. Naučni materijalizam je tako stalno u položaju novog zasni vanja. Neprestano, već dva veka, on je iznova uziman kao doktrina koja se zasniva na suštinskoj aktivnosti otkrića · ljudskog duha. Dakle, paradoksalno : ono što je novo, to je fundarp.entalno. Godine 1864. Bertelo je pisao: »Već osamdeset godina organskoj hemiji se neprestano
52 udaraju temelji«l . Ovo neprestano fundiranje je, danas više nego ikada ranije, u punom jeku. Prevario bi se, međutim, onaj koji bi u tome video samo jedno šablonsko pozivanje na slučajnost otkrića. Ako je naučni materijalizam nauka budućnosti, on je to baš zbog toga što je njegova racionalno st upr ��o tv �ritelji�� ot �ića. l�dano u �j: govoj per �� ktivi r ��ionalnost i4 _ otknce zat sta v1se niJe slucaJno. SlucaJnost naucmh otknca če sto Je samo optika ignoranta. Tako naučna otkrića iznenađuju one koji ne ulažu napor da shvate, one kod kojih nema one napregnutosti istraživanja, koja prožima grad nauke. Istina, čuda kulture ne izostaju ni u životu grada nauke, ali pred jednim novim otkrićem moderan naučnik stoji kao zadivljeni čovek koji razumeva. U naučnim kantonima, gde su, prema rečima Žorža Bu\igana (George s Bouligand), »globalna sinteza« i problematika te sno dijalektički povezane, ja sno se vidi da globalna sinteza, smirujuća save st nauke, priprema budućnost nauke. Tako racionalnost, koja se u hemiji neprestano povećava, daje hemičaru sve st o bliskoj budućnosti nauke. Bliska budućnost? Jedina budućnost koja ima smisla. Budući polet jedne moderne nauke u sagla snosti je sa skupom dobro postavljenih problema. Jednom reči, racionalizam, koji sve više i više po staje operativan , uvlači se u naivni realizam hemije, u naivni materijalizam. Ovaj racio nalizam na delu traži nova iskustva i neprestano di skredituje neposredna iskustva. To je onaj racionalizam koji, malo pomalo, po stavlja probleme. On je sama svesnost problema koji se postavljaju, problema koji moraju
�
�
biti postavljeni.
Tada započinju jedino korisne polemike, sadržajne polemike između materijalističkog racionalizma i materijalističkog realizma. U poređenju sa ovakvim polemikama saradnje, tradicionalne polemike između idealizma i realizma suviše su udaljene suprotnosti. Te tra dicionalne polemike su sjajni viteški dvoboji. Da bismo imali stvarne i korisne polemike, potrebno je sudelovati u dvostrukom progresu : s jedne strane, teorijskog mišljenja koje je formuli sana u racionalni sistem, i, s druge strane, eksperimentalne aktivnosti naoružane tehnikom. Tako dolazimo do saznanja da se naučni materijalizam zasniva na teme lju jedne progresivne racionalnosti sve snažnijim eliminisanjem iracional nosti iz supstancija, ukidanjem relativne slučajnosti razlicitih supstancija. Mi ćemo se ponovo vratiti na ov& progresivno elimini sanje iracionalno sti, koju filozof voli da utvrđuje u korenu stvari, kao i na slučajnost razli čitog, na tu omiljenu temu filozofa. Ali sa jednostavne istorijske tačke gledišta očigledno je da je napredak moderne hemije u slovljen sređiva njem vrednosti racionalnosti. Bez ovog sređivanja vrednosti racionalnosti ne mogu se pripre miti ni precizne odredbe vrednosti materijalnosti. Dobra materijalna analiza usaglašava se sa dobrom sintezom pojmova. Zaista, sve dok se 1
Marcelin Berthelot, Le�ons sur les methodes generales en chimie orgimique, p. 8
53 hemij_ski elementi ne budu mogli upoznati s a dovoljnim garantijama čistote, garantijama koje su tačno kodifikovane u kriterijume čistote, kriterijume, koji su opet, sa svoje strane, koordinirani u jednoj sintezi racionalni h zakona, ne može biti govora o jednoj dobro zasnovanoj hemiji. Približnost u poretku materije ne dozvoljava racionalizam mate rije. Ništa ne može biti zasnovano bez jedne vrlo razrađene doktrine materijalnih elemenata koj i se jasno razlikuj u među sobom. Istorija progresivne hemije je, umnogome, istorija progresa kriterijuma čistote vezanih za analizu supstancija. III Ali filozofi se ne interesuj u za ove teškoće progresa. Oni uvek žele da zasnuj u jednom zasvagda. Oni olako misle da materija, već sama po sebi, nosi dovolj no garantija realizma, tako da su kasnija saz nanja o materiji automatski dobro zasnovana samo ako su zasnovana na prvim iskustvima. Kratko rečeno, filozofi do krajnosti uprošćavaju filozofske teme koje se odnose na materiju, a, isto tako, izbegavaju svaku dužu prepirku sa obrazovanim materijalizmom. Oni zatvaraj u materijalizam u jedan primitivni opšti pojam materije, u jedan pojam koj i nije eksperimentalno obrađen, daj ući tako sebi pravo da ignorišn diskurzivnu i delotvornu nauku o pluralitetu materija, dok oni sami, u isto vreme, raspravljaju uopšteno. Kada bi, međutim, bila reč o problemu formi materijalne stvarnosti, filozofi bi bili mnogo osetljiviji. Forma je, za njih, ve>bez ,gordosti« raspaljuje šibicu! Profesor ele nientanie- hemije, sa očitim: zadovoljstvom, svakog oktobra u svojoj karijeri, obnavlja . ovo . juna�ko;.,delo, ' _
,
.
1 09 u kompleksnu istorijsku situaciju da bi se moglo osetiti kako se bogati materijalistička misao. Činjenica da se kiseonik u toku nekoliko decenija počeo do bijati iz minerala, iz vode i, ukratko, iz najrazličitijih tela običnog iskustva dovoljna je da objasni zašto su se ova posebna hemijska tela uzdigla do tako značajnog ranga. To je, zaista, značilo stupanje na scenu jedne »naučne« supstance. Nema sumnje da je dalje trebalo kiseoniku oduzeti i tu privilegiju da označava moć kiseline. Ali onje još dugo bio materijalno obeležje nove hemije. I filozofi kao što su Š eling, Hegel i Franc fon Bader nisu oklevali da od kiseonika stvore pravi momenat opšte ekspli kacije. Tako, na primer, Hegel povezuje 4 supstance : azot; kiseo n ik, vodonik i ugljenik u jednu organizaciju poj mova koji čine »totalitet pojma«s. Kada sad ponovo čitamo ova mesta, uviđamo da u njima imamo sjajne primere brzopletog spajanja idealizma sa iskustvenim vrednostima . Idealizam neprestano traži razloge za sjedinjenje iskustava, i ne vodeći dovoljno računa o silama koje iskustvo čine raznovrsnim. Mi smo još u našem' Uvodu rekli da je idealizam takva filozofija koja je suviše udaljena od delotvornog središta naučnog mišljenja da bi mogla pr"oce niti recipročnu ulogu istraživačkih metoda i eksperimenata verifikacije. Ovde imamo precizan dokaz nemogućnosti jednog idealizma naučnog iskustva. Ništa se ne može rasvetliti meditacijom samo o jednom je dinom slučaju, gde bi samo jedan eksperimenat bio dovoljan da obelodani či tavu moć saznanja jednog subjekta. Treba usvojiti sva pozitivna pro širenja koja dolaze od svakog primera. U stvari, dijalektika oksidacije i redukcije, koja je dala povoda za tako brojne filozofske refleksije, samo je jedan primer materijalnog" reciprociteta među mnogim drugim recipročnim procesima sinteze i analize. Otkriće kiseonika učinilo je da filozofi, ovde kao i u drugim prilikama, postanu žrtve novine. Oni su odmah hteli da usvoje jedno čudnovato otkriće, oslanjajući se - kao na najbolje! - na racionalizme a priori, ne brinući se o tome da se izgradi naučni racionalizam, koji bi istorijski bio pripremljen postepenim doterivanjem teorije i iskustva. Idealizam ima svoj koren u neposrednom. Duh je uvek na neki način neposredan samom sebi. Međutim, nema, i nema više, neposrednog naučnog iskustva. Ne može se više naprazno prilaziti naučnoj misli, sa jednim duhom koji nije pripremljen, ako se u samom sebi ne izvrši onaj naučni preokret koji nova misao označava kao napredak ljudskog duha, ako se ne usvoji društveno ja kulture. Da li treba, u obliku jedne digresije, da istaknemo da ja kulture predstavlja upravo antitezu kulture ja? Nekritički usvajati novinu, ili se tvrdoglavo držati· zastarelog sistema, to su upravo dva različita načina da se ne prihvati dvostruki ' psihološki rad, rad koji se sastoji s jedne strane u usvajanju naučnih saznanja, a s druge strane u strukturiranju naučnog duha. Biće možda ·
8
Hegel, Philosophie de la nature, 32S (trad Vera, t. ll, p. 244).
I lO
zanimljivo da, između mnogih, iznesemo jedan .primer odupiranja novim idejama od strane dogmatskog duha. U svoj oj knjizi Istraživanje Bekonove filozofije Žoze de Mestr (Jozef de Maistre) ironično g ovori o naporima hemije da izbegne direktno i definitivno imenovanje supstanci. Po njemu, trebalo je ostati na pleonazmu koji kaže da je kiselina »so k oja izaziva ukus koji se naziva kiseo«. U ovome se nalazi jedan elemenat definicije koju je dao Make (Macquer). De Mestr ovu definiciju upore đuje sa novom definicijom koju je izneo Kade (Cadet) u svome rečniku : kiselina je »supstanca koja u spoju sa kiseonikom dobija kiseo ukus « I pošto de Mestr smatra da imena moraju sve reći svojim korenom, on u istom rečniku traži definiciju reči oksid. Tu nalazi da reč oksid »oz načava telo koje je oksidisano, ali koje nije pretvoreno u kiselinu, tako da nikada ne pretvara plavu tinkturu u crvenu, niti proizvodi kiseo ukus«. I de Mestr komentariše : »No kiseonik se zove tako (bilo to dobro ili rđavo) zato što proizvodi kiselinu, zato što se pokazuje kao sila koja proizvodi kiselinu, a ima tu osobinu da sama ne poseduje kiselinu, što meni izgleda čudnovato ; no kako ja nisam čovek od struke, ostaje mi samo da se tome d iv im« . Na jednom sličnom tekstu vidimo kako u punoj naivnosti fun kcioniše supstancijalističko mišljenje. Za takav supstancijalizam sup stancija drži u punom posedu svoja svojstva i smatra se da je pametno uvek se pozivati na predikativnu definiciju supstance. A onda se defi nicije značenja uzimaju kao definicije bića. Materijalna analiza je grama tička analiza. De Mestr ne uviđa epistemološku razliku koja postoji između definicije koju u svome rečniku daje Make, i one koju u svome rečniku daje Kade. Međutim, između ove dve definicije postoji očigledna razlika koja ima ogromnu važnost za otkriće kiseonika. Malo je važno znati da će se ubuduće poznavati kiseline bez kiseonika. Važnije je znati da je sa Lavoazjeom započelo razumevanje složenog karaktera kiseline. Sa kiseonikom se izdvojio jedan činilac ovoga jedinjenja, j ed an po sredni k ove konstrukcije. A tako se došlo na onu potpuno novu misao - onu filozofsku misao koja pobuđuje divljenje bez ironije - da jedno telo može da služi pri građenju nekog svojstva a da ga ono samo »ne poseduje«. .
.
.
IX
No ostavimo po strani ove raspre i zahvatimo problem čistote supstanci u svoj njegovoj savremenoj fil ozofs koj kompleksnosti. U grubim crtama, moglo bi se reći da nema čistote bez pre čišćavanja. I ništa bolje ne može dokazati eminentno društveni karak ter savremene nauke od tehničkih procesa prečišćavanja. Doista, pro cesi prečišćavanja ne mogu se razvijati bez upotrebe čitavog skupa reagensa čija je čistota dobila neku vrstu društvene garantije. Filozof bi se ovde uzalud trudio da otkrije začarani krug : prečišćavati jednu supstancu nizom reakcija u kojima su upotrebljeni garantovano čisti
lll
reagensi znači očigledno zaboraviti početni problem, problem čistote reagensa. Ali savremena nauka može potpuno svesno da prenebregne ovu prethodnu primedbu. Postoji tu jedno stanje činjenica, jedan pot puno određeni istorijski momenat. Svaka naučna epoha, u svom moder nom razvoju, izgradila je neku vrstu korpusa reagensa konstituisanih na potpuno određenom nivou prečišćavanja. Postoje različita društvena doba za materijalističku čistotu. I naše doba se odlikuje takvom dote ranošću prečišćavanja da možemo sigurno reći da savremena nauka ima takve . nove reagense, takva nova oruđa kakva nijedna prethodna epoha nije poznavala. Materijalistička tehnika moderne hemije pribavlja nam jednu novu prirodu. Ona je u suštini druga polazna tačka materijalizma. Na taj način, ova oruđa prečišćavanja, kao što su reagensi, predstavljaće odsad apsolutni društveni doprinos ; izolovani hemičar nikada ne može pretendovati na to da ih zameni ličnim orudima, čitavim jednim korpusom reagenasa koji �i bili sakupljeni ličnim pripremanjem, on ne može za svoj sopstveni račun ponovo stvoriti čitavu istoriju hemije. Moderna hemija ekonomiše svojom dugom istorijskom pripremom. Ona je jedna od nauka koje najizrazitije žive u svojoj sadašnjosti. Hemičar ulazi u laboratoriju, gde nalazi apsolutnu sadašnjost, apsolutnu sadašnjost tehničkih podataka, koji se pružaju u njihovom skupu, u njihovom totalitetu, nalazi, dakle, veoma različite prirodne podatke koji su nađeni suštinskim okazionalizmom empirizma. Moderni hemičar polazi od ovog materijalizma apsolutne sadašnjosti, od ovog materijalizma ko ordiniranih tehničkih reagenasa. On svoj svakodnevni rad mora upisati u sadašnjost nauke, u jednu ljudslw celinu kojoj je i on integriran već i s teorijske tačke gledišta jednim usvajanjem kulture nužne za efikasno naučno delanj e No sve ove teze izgledale bi manje površne filozofu kada bi ht(lo da bude svestan da je za proizvodnju čiste supstance, u savremenoj tehnici, potrebno pravo fabričko proizvođenje. On bi brzo shvatio da takvo prečišćavanje ne može više da vrši individualna delatnost, da ono zahteva lančani rad, jedno lančano prečišćavanje, ukratko, brzo bi shvatio da je fabrika-laboratorija odsada fundamentalna realnost. Posmatranje plana fabričkog proizvođenja prečišćavanja bilo bi ubedljivije nego čitavo jedno filozofsko izlaganje. Čitalac bi se, na primer, mogao setiti šenre operacija koje vode od berila do čistog berilijuma u šljokicama, prema metodu koji je primenjen kod Degisa A. G. Ovu šemu j e prikazao ž. Beson (J. Besson) u jednom članku koji se pojavi o u Bulletin de la Societe chimique de France (godina 1949), no mi nećemo reprodukovati tu šemu : dve strane ove knjige ne bi bile dovoljne za to. Tu se mogu videti na desetine operacija prečišćavanja, tako reći, unakrsnih prečišćavanja koja se vrše sa različitih tački gledišta, izvršenih različitim reagensima. Budemo li proučili sve to kružno kretanje ovih hemij skih postupaka koji su potrebni da se proizvede jedna posebna .
1 12
supstanca sa svim gari:mtijama čistote, shvatićemo da se takvo fabričko proizvođenje može zamisliti samo na vrhuncu jedne kul ture i stvoriti samo u -jednom gradu koji industrijalizuje nauku od osnove do vrha. X Prema tome, korpus reagensa je u isti mah i koherentan i efi kasan. Svi reagensi su dati s takvom garantijom čistote da ona omogu ćuje pozitivan rad . Ipak, pojmu čistote po sebi ne bi trebalo dati neku bezuslovnu valjanost. Postulirati čistotu po sebi značilo bi ponovno vaspostaviti mit o prirodnoj čistoti. U stvari, pošto pozitivna nau ka vezuj e pojam čistote za pojam operacije prečišćavanja, to se onda ne može ukinuti relativizam čistote. Doista, ako pogledamo procese pre čišćavanj a koji se primenjuju, videćemo da se za jedan isti proizvod mogu postići različiti stepeni čistote . Ali ipak nije jasno samo po sebi kako bi se ovi stepeni čistote mogli srediti, jer se čistota često uzima ila nivou j ed n og posebnog kvaliteta. Ponekad se neko posebno svojstvo koj e ne angažuje duboko celinu hemij sk ih sv oj stav a može pokazati kao neverovatno osetljivo prema naj manjoj nečistoti. Endrju Džiment (Andrew Gemant) u jednom p oglavlju Fa rkaso vog priručnika : Elek trica/ properties of hydrocarbons ( str 2 1 5) kaže da tečni hi ckokarbonat ima električnu provodljivost koja varira od 10-19 m h ofcm kod primeraka koji je najbolje prečišćen, do 10-1 3 kod komercijalnog primerka, što znači da varira od jedan do jednog miliona. Tu se vidi ogromno dej stvo i najmanje nečistote. Džiment dodaje da određivanja provodljivosti daju vrednosti koje neograničeno opadaju sa sve jačim nastavljanjem prečišćavanja, no da ipak nijedna granična vrednost nije istaknuta. Moramo shvatiti da, ako bismo tražili čistotu po sebi, ne bismo mogli dovesti u red prirodne čistote. Štaviše, uprkos svim naporima strogo artificijalističkog materijalizma, linija pročišćavanja nikada ne vodi do apsolutnog prečišćavanja. Bilo bi do voljno da se ustanovi jedan nov tip eksperimentisanja pa da se čitav problem postavi u novom obliku. Čistota jedne supstance je, dakle, ljudsko delo. Ona se ne može smatrati za prirodnu datost. Ona nosi u sebi suštinsku relativnost ljudskih dela. Njeno posebi je uslovljeno dugom prošlošću izvršenih ekspe rimenata putem veštačke delatnosti koja se neprestano povećavala. Veštačko u svakom slučaju daje neuporedivo više garantija nego prirodno. .
.
XI
Ako bi nam sad bilo dozvoljeno da u zaklJ!Jčku ovog poglavlja, u koine smo pokušali da iznesemo evoluciju inaterijalističkih ideja o homogenosti, j edno s tavn o sti i čistoti, p ovežemo sve naše refleksije u · opštu filozofsku poziciju koje bismo se pri državali u našim epistemo·
1 13 loškim istraživanjima, rado bismo rekli da ovde vidimo nove dokaze u prilog filozofije primenjenog racionalizma. Doista, sve je metoda, sve je primenjena metoda, sve je metoda koja se ispravlja svojim primenjivanjem. Neprestano budna svest u ispravnom primenjivanju metode prava je osnova primenjenog racio nalizma. Ona određuje duh kao sistematsku aktivnost ispravljanja A sa primenjenim materijalističkim racionalizmom, ova svest koja neprestano bdi nad primenjivanjem jedne metode, duboko prodire u objektivnost. Ova svest o metodi ispravlja i normalizuje i samu materiju. Iz toga ne sledi psihologizam, kao u prvoj poziciji, kojim se zadovoljavaju brojni egzistencijalizmi, već ortopsihologizam u drugoj poziciji. A baš ova druga pozicija sasvim je jasna u ovom problemu supstancijalne čistote, koji smo upravo ispitivali. Ovde treba ići do krajnosti i reći : pošto je supstanca data, prirodno data, ona nije čista. Postaće čista kada je tehnika bude prečistila. Postoji, dakle, bitna meta fizička razlika između materijalizma koji se vezuje za grubu materiju i materijalizma poučenog na koherentnom skupu materija koje nose obeležje tehničke čistote. Zato tehnički materijalizam i jeste nerazdvojno povezan sa obrazovanim racionalizmom. .
,
XII Prema tome, maksimum garantije čistote ne nalazi se u prirod noj vrednosti, već upravo u strogom primenjivanju metoda. I samo nadgledavanim primenjivanjem mt!to da materij alizam i može izgraditi jedan nov supstancijalizam, supstancijalizam supstance bez akcidencije. Tehničko konstituisanje potpuno normalizovane supstance isključuje svaku fantaziju i svaku neizvesnost. Remija danas izgrađuje supstancu na serijski način. Kada govorimo o serijskoj proizvodnji hemijske supstan ce, i nehotice nam dolaze na pamet one lake polemike u kojima filozofi govore o ljudskom obezvređivanju serijski fabrikovanih predm e ta . Zar ovi filozofi ne vide da se sa supstancom bez akcidencije istinski raspada i iracionalizam, koji je njima toliko drag? Nema sumnj e da se u fabričkoj proizvodnji mogu potkrasti i greške, pogrešni postupci, »škart«. Ali ove »akcidencije« nisu više supstanci inherentne akci dencije, nisu to takve akcidencije koje u svojoj osnovi individualiziraju supstancu. Postoji tu jed na dijalektika pojma akcidencije koja se završava elimi nisanjem akcidencije. Kada se od realne supstance prelazi na metodu realizacije, akcidencija postaje u najvišem stupnju ispravljiva. Jas n a svest o metodi moći će da je izbegne. Društveno nadgledanje će je ugušiti. Izgradite jedan grad r;auke koji će biti dobro napravljen, pa će i ma te r ije koje on bude isporučivao biti dobro napravljene. One će tada biti supstance bez akcidencija. Sa supstancama bez akcidencija, tj. sa supstancama koje su snabdevene nepromenljivim kvalitetima, hemija više ne dozvoljava 8
Racionalni materijalizam
1 14
filozofu da iracionalizam postavlja u neizrecivu dubinu, u supstancijal nu unutrašnjost koja se ne da analizirati. Jedan lek koji je stvorila he mija nema više pravo na individualnost, on bez akcidencije ostvaruje svoju suštinu, on apsolutno odgovara svojoj formuli. Svaka pilula vaše tube aspirina ostvaruje jednu apsolutnu identičnost, koja je isto tako sigurna i isto tako čista kao što je to i logička identičnost. Da biste ih u upotrebi razlikovali, potrebno je da singularizujete svoju glavobolju, potrebno je da iracionalno tražite na drugom mestu. U svakom slučaju, ovo iracionalno nije više u supstanci, ono nije više u onoj dubini s one strane supstance, u kojoj filozofi konkretnog traže samo odraz njene singularnosti.
GLAVA TREĆA MODERNA SISTEMATIKA JEDNOSTAVNIH TELA
Neću navoditi sve moderne metale, Jl!jihovu brojnu bližu i dalju rodbinu ; Cekam da ih znanje dovede u red l označi im pretke i potomstvo. Opat Delil »Njemu se dapadalo sve što se može svrstati«. G. Kivije, Pohvala Verneru
I
Pošto smo prethodno učinili opstrna opažanja na opšti filo zofski aspekt hemijskog materijalizma, sada treba da ispitamo moderno egzaktno određivanje osnovnih hemijskih supstanci. Ovo egzaktno određivanje broja elementarnih,.. supstanci prethodno empirijskih, sakupljenih tokom stoleća, odgovara, u savremenoj nauci, nekoj vrsti potpune indukcije čiju novinu moramo istaći. Umesto uzaludnog po kušaja uspostavljanja racionalnosti 4 elementa, o kome smo govorili u jednoj prethodnoj glavi, videćemo kako se postepeno razvija racio nalizam broja devedeset i dva. U tome što postoje 92 hemijska elemen ta, 92 elementarne supstance koje su kontinuirano poredane u jedan rea lan i racionalan red, nalazi se uverenost da će po svoj prilici iščeznuti svaka slučajnost supstancijalne datosti. Prošlo je ono vreme kada je Hegel mogao da kaže : »Hemijski elementi ne mogu nikako da se svrstaju u neki red ; naprotiv, oni ostaju jedan prema drugom heterogeni«• . Ne može se više, kao u Fenomenologiji duha, lista elementarnih datosti podrediti jednoj jurisdikciji izraza takođe : postoji bakar, postoji takođe cink, postoji takođe kiseonik. Doista, bakar i cink u katalog svojih svojstava moraju uključiti svoj supstancijalni odnos- sa kiseonikom. A zatim, red će se uspostaviti bez mogućeg poremećaja. Ovaj red biće daleko od onoga što je Hegel nazvao : »ravnodušna i pasivna univer zalnost, Takođe mnogih svojstava, ili, bolje reći, materija«2. Drukčije l Hegel, System der Philosophie, Ile Partie, Die Naturphilosophie, ćd. Michelet, 1929, § 281 , p. 1 87. 2 Hegel, La phinamenologie de /'esprit, trad. Hyppolite, t. l, p. 96. 8*
1 16
rečeno, znanJe se može u modernoj nauci akumulirati samo ako ga organizuJemo. Ali upravo red elementarnih supstanci postaje tako organ ski da organizacija, na neki način, može da apsorbuje i ono što je iz van nje. Tako se racionalizam, koji se zatvarao u 92 elementa, posle nekoliko godina otvorio u dva pravca : najpre otkrićem izotopa, što će reći, elemenata koji imaj u iste hemijske osobine, ali različite atom s ke težine, a zatim i novom tehnikom koja je stvorila transuranske ele mente. A to znači da ćemo iza ona 92 elementa ubuduće nailaziti na elemente 93, 94, 95, 96, 97, 98, 1 00. Na taj način, broj elemenata koje ćemo pokušati da siste matišemo premašuje cifru 92. Broj izotopa teško je fiksirati. Ovaj broj se povećava iz godine u godinu. On brzo može da dođe i do hiljade. Verovatno da nema nijednog fizičara ili hemičara na svetu koji bi znao njihovu tačnu listu. Covek, svojom izvanrednom tehnikom , kao da premašuje okvire svoje sopstvene misli. Ovde tehnika nadmašuje nauku . A zbog izvesne podvojenosti između nauke i tehnike jedna istorijska slučajnost dolazi do izražaja u znanju. Naučna kultura napreduje na taj način što upija u sebe izvesne protivrečnosti sa svoj i m sopstvenim principima. Žerar Vasel (Gerard Vassails), u jednom članku koji se pojavio u Revue d'histoire des sciences (septembar 1 950) pod naslovom : Težina vatre, mogao je da zaključi (str. 24 1 ) : »Ako je u vreme Lavoazjea saznanje nemerljivosti energije koja se oslobađa u toku reakcija bilo bitni uslov razvoja molekularne hemije, upoznavanje njene merljivosti, vek i po kasnije, postalo je, suprotno tome, jedan od bitnih uslova raz voja atomske hemije. Tako se, eto, u razvoju nauke jedna ista realnost može javljati u protivrečnim formama«. Isto to se dešava i u filozofiji nauke. Racionalizam 92 jednostavna tela jeste postojana filozofija koja razara sl učajnost hegelijanskog takođe, slučajnost neograničene materijal ne datosti. Međutim, baš iz ovog ograničenog racionalizma nastaje jedna tehnika koja je čini se, u stanju da proizvede neograničeno. Tehnika proizvodnje neograničenog broja izotopa ne bi se mogla razu meti da se prvo nije usvojio sređeni materijalizam 92 hemijska elementa. U svakom slučaju, upravo u ovoj numeričkoj organizaciji, u · ovom racionalnom materijalizmu što uspostavlja poredak ele men ata koji se razdvajaju elementarnom jedinicom, mogu se i pojaviti onakve filozofske nijanse koje nisu bile poznate ni u jednoj filozofiji materije pte XX veka. Kada aritmetici 92 elementa budemo, kao novo optere ćenje, dodali stotine drugih izotopa, nikada više nećemo videti da nam se pokazuje . neki p osredn i elemenat, nikada neki polu-elemenat, nikada neki elemenat koji bi bio označen nekim razlomljenim »atomskim bro jem>realizovana apstrakcija«. I eto kako se otvaraju perspektive iracionaliz ma. Sa koliko li samo revnosti iracionalizam supstanci ne iskorišćava unutrašnje protivrečnosti ! A ništa nema bolje od protivrečnosti za indi vidualizaciju nekog bića ! Romanopisci to znaju. Upravo u ovoj dvostruko dogmatičnoj formi supstance sa dve boje bila je poznata »boja zlata« sve do kraja prve četvrtine XX veka. Ili, kako to kaže Ruar (Rouard)l : » Čvrste i vrlo tanke pločice upotrebljavale su se pre dvadesetak godina u izvesnom broju aparata ili tehničkih postupaka, ali njihovo proučavanje izgledal o je fizičarima skoro završeno ; samo su se neki zakasneli pojedinci interesovali za ovo proučavanje, iako je ono možda privlačilo jednostavnosću materijalnih sredstava koja je potrebno uložiti da bi se tome poslu posvetilo. 1 Cf. Journal de physique et le radium, avril 1 949, p. 120.
14
Racionalni materijalizam
210 Ali ima evo već deset godina kako se na ovom području stalno umnožavaju otkrića : tanke pločice nemaju tačno odredenu boju, ukoliko im se upravo ne da i jedna tačno propisana deblj ina, jedna tačno odre dena debljina. Providnošću, evo jedne igre boja zlata prema debljini listova : »iznad 4 mm ono je zelenožućkasto, stanjujući se prema 2, 7 mm, ono postaje plavozeleno, zatim otvoreno plavo i, najzad, stanjujući se prema 1 ,5 mm - modro ružičasto« (Rouard, loe. cit., p. 1 22). Drugim rečima : određivanje boje vezano je za vrlo brižljivo određivanje debljine materije. Boja neke materije jeste fenomen mate rijalnog prostiranja, ili, tačnije, fenomen protezanja materije. Ovde se na taj način tehnika stanjivanja i tehnika određivanja preciznih mera udružuju u cilju preciziranja proizvodenja jednog supstancijalnog kvaliteta. Ovde, u stvari, nije reč o posmatranju jednog fenomena, već upravo o proizvodenju jednog fenomena. Otuda je fi zičko poznavanje tankih pločica u saglasnosti sa jednom fenomeno tehnikom, a ne samo sa jednom fenomenologijom. Č ovekova aktiv nost je ovde očigledna. Ova aktivnost uspostavlja između dokonog duha i kontempliranog sveta ljudsku realnost. Klasični problem »real nosti spoljašnjeg sveta« dobija treću dimenziju. Pfimenjeni racionalizam koji pribavlja dokaze pomoću tehniciteta jeste takva ugovorna filozofija koja uklanja generalne sumnje. Moć fenomenotehničkih varijacija jeste jedna nova filozofska instanca. Ona udvostručuje realno rea/izovanim. Priroda ne poznaje zeleno zlato, još manje plavo zlato, a još manje zlato koje bi bilo modroružičasto. U prirodi postoji samo jedno zlato : teško, neprovidrio, žuto, ono zlato koje su alhemičari i astrolozi simbo lično sastavljali na suncu, odajući se neobuzdanim sanjarijama u okviru jednog naivnog materijalizma duboko ukorenjenog u »datom«. Ali to »dato« se zamenjuje »izrađenim«. A rad materija izra žava se u radu poj mova. Filozofi često vole da ponavljaju da se pojam boje ne može odvojiti od pojma obojene površine. No u fenomenotehnici nailazimo na to da pozivamo na jače geometrijsko uslovljavanje. Prou čavajući tanku pločicu zlata, tehnička nauka najpre razlikuje ono što jedna pločica ref/ektuje, ono što ona apsorbuje, kao i ono što ona pro� pušta. Selektivne moći se upravo i obelodanjuju na neki način pomoću proste debljine. Ovo sugerira jednu aktivnu geometrizaciju, geometriju proizvodenja boje. Prevoditi ovu geometrizaciju na supstancijalističku formulu i reći da zlato ima takvo svojstvo očigledno je samo obična navika izra žavanja. Supstancijalističko mišljenje mora, u ovom slučaju, biti psi ' hoanalizirano, svedeno na pravu meru, relativizirano. Upisujući boju kao svojstvo u dubinu supstance, na način klasične ontologije, koja bez ičega daljeg iskazuje : zlato jeste žuto, realistički filozof bi se lišio onih novih filozofskih pouka naučnog iskustva koje je proizvelo nove materi jalne funkcionalnosti. Zar se ovde ne može videti dobar primer modusa koji su obradili jedan atribut, rasprašavajući ga na mnoštvo eksperimen talnih tema? Ovde, čini nam se, dobijamo dokaz da spoljašnje iskustvo
211
oslovljava unutrašnju supstancu. Ovde bismo mogli da upotrebimo j edan neologizam koji smo već predložili u našem delu Filozofija ne gacije, neologizam koji ovako rezimira gornji komentar : supstanca, fino pro učena, pokazuje se kao jedna eks-stanca. Svojstva jedne supstance u saglasnosti su sa1 onim iskustvom koje nju spolja oslovljava. Jednost nema svojstava. Ali čini nam se da ovo spoljašnje oslovljavanje supstance ima toliki filozofski značaj da ćemo se na njega vratiti, u jednoj novoj liniji dokaza, na stranicama koje slede. Pre toga želimo da damo ovlašnu skicu onoga što bi se moglo nazvati diskusijom između takvog jednog Hilasa i takvog jednog Filonusa koji bi bili naoružani znanjem i uspesi ma iskustva savremenog naučnog mišljenja. Doista, ne bi trebalo verovati da bi ovaj gubitak obojenih kvali teta, da bi ovo raspršivanje materijalnih kvaliteta prvobitnog oblika moglo da posluži kao argumenat idea/istu koji bi, nasuprot ovim nestal nim osobinama materije, postavio postojanost duha koji saznaje. Naša zapažanja, uzevši sve u obzir, ne koriste idealizmu, ona koriste racio nalizmu, a to je nešto sasvim drugo. Tačnije, naša zapažanja opravdavaju instancu primenjenog racionalizma, onu posredno filozofiju koja bi morala biti oličena u jednoj trećoj centralnoj ličnosti koja bi istovre meno imala pravo i protiv Hilasa i protiv Filonusa. Otkuda ova mirna uverenost u to pravo? Ova uverenost dolazi sigurno otuda što je ovde po sredi jedno iskustvo, obrazloženo iskustvo, iskustvo koje pruŽ;i dokaze svoje povezanosti i obeležava, svojim proizvedenim kvalitetima, različite karike jednog lanca iskustava. Duh je ovde aktivnost iskustava sređenih prema pri ncipu razvrstavanja kome je on gospodar. On ne bi mogao da bude žrtva jedne varljive spoljašnjosti, jedne fantasmagorije realnog koje se gubi u daJjini. Pojam reda nadvisuje ovde pojam realnog i uspostavlja jedan realizam reda. Duh je svestan svoje progresivne ob jektivnosti. Racionalistička aktivnost je sredila u n iz dobro specifikovana svojstva : zlato će biti žuto, zeleno, plavo, modroružičasto u ovom stro gom redu koji proizilazi iz tehnike stanjivanja. Nikakav skepticizam ne može da se pojavi ovde u pogledu pojma reda. Red se obezbeđuje korelacijom dvaju redova : redom stanjivanja i redom bojenja.' Fan tazije idealističkog subjekta tu ništa ne mogu da učine. Drugojačij e stvaranje reda značilo b i stvaranje nereda. Ako ste našli ružičasto pre plavog, načinili ste neku grešku u svojoj tehnici stanjivanja. Tako se rađeni materijalizam protivstavlja kako naivnom mate rijalizmu, tako isto i imaterijalizmu. Kvaliteti koje je uspostavio obra zovani materijalizam izmiču dijalektici onoga po-sebi i onoga za-sebe. Ti kvaliteti zasnivaju jednu instancu ispravljanja realnog, koje predstavlja duboko obeležje racionalističke aktivnosti. To ispravljano i sređeno realno jeste ljudska realnost koja odgovara tehničkom društvu jedne epohe tačno određenog progresa. Udruženi tehničari mogu, umesto onoga za-sebe, govoriti upravo o onome za-nas. Prema tome, problem saznanja spoljašnjeg sveta ne može biti odvojen od svojih kulturalnih
212 karakteristika. Istorija saznanja, dovedena do aktualnosti, čini bespred metnim pitanja porekta, aspekte neposrednosti i pasivno ·usvajanje pri rodnih fenomena. Ostale teme oslovljavanja iskustva o mate rij i omogućlće nam da još jače istaknemo ove filozofske opaske. Nećemo se više pitati, sledeći nezgrapna pitanj a idealista, da li ma terijalna tela postoje i onda kada ih ne opažamo. Pitaćemo samo da li zlato jeste žuto i onda kada nije osvetljeno, kada je prepušteno noći duboke zem lje, na dnu mračnoga rudnika, u carstvu Kraljice Noći iz Hofmanovih priča. Ima već nekoliko vekova kako se zna da zlato ima upravo onu boju koju odbija. Ako se ono osvetli belom svetlošću, apsorbuje sve druge boje, a odbija žutu. Ako bi se zlato osvetlilo svetlošću koja je lišena žute boje, ono ne bi više bilo žuto. Boja, dakle, nije pravi atribut supstance. Tu je, dakle, reč o jednom aktivitetu, ili, bolje reći, o jednom reaktivitetu koji se ispoljava u određenim uslovima ; ovaj aktivitet je, na neki način, ekstancijalni, a ne supstancijalni. Dakle, uslovi nazvani prirodnim uslovima ne mogu sačuvati nikakvu privilegiju eksplikacije kad nastupa filozofija stvaralačke tehnike. U stvari, ona a priroi naučnog iskustva jesu potpuno određena oslovljavanja koja, u pri ncipu, odstra njuju kolebljivost i nepreciznost prirodnih uslova. Da bismo proučili činioce odbijanja, propuštanja i gašenja, napašćemo metalnu pločicu svetlošću tačno određene talasne dužine, sa određenom bojom. Prema tome, tek na osnovu dobro koordiniranih teorijskih pojmova, to će reći, s jasnom svešću racionalne organizacije koncepata , ispitivanja, mi ćemo da pokušamo sa eksperimentom na tankoj pločici određene debljine. Tada naučni duh, sav u pozitivnosti svoga zadatka, potpuno koncentrisan na primenu svoje metode, ima, tako reći, dvostruku potrebu da bude oprezan. On je u onom huserlovskom smislu »oprezan duh«. On je više nego svestan svesti ; on je svestan dobro orijentisane svesti. Duh pristupa vrednostima dobro zamišljenog. Ovde upravo i jeste početak racionalističke svesti. Tada smo daleko od apsurdnosti stvari i od proizvoljnosti duha. Ovu apsurdnost i ovu proizvoljnost racio nalistički duh će bez sumnje moći da upozna, baš kao i sve drugo, a možda čak i lakše nego nešto drugo. Zar se naučni · duh, za ovo ispi tivanje, ne koristi dijalektikom valorizovanog znanja i grubog saznanja, suprotnošću izmedu apodiktičke povezanosti i zanosa praznog zanove tanja. Olabaviti se može samo onaj koji se pritegao. Isto tako psihologija otpuštanja u koju se uklapa naturalistička psihologija čini samojasnijim, po kontrastu, postojanje onoga što smo u jednom predavanju pred Pariskim filozofskim društvom, nazvali racionalističkim tonusom. A to je upravo onaj tonus koji se najbolje definiše dualizmom naučnog duha i tehnički uspostavljene realnosti, u samom čvoru dobro odre denog metafizičkog spajanja.
213 Zašto jedan metafizičar ne bi imao pravo da bude svestan aktivnosti svoga duha u samom naporu tehničkih koordinacija koje mu omogućavaju da se »uzdigne do iskustva