146 82 23MB
Romanian Pages 252 Year 1999
Luc FERRY
NOUA ORDINE ECOLOGICA Copacu� animalul şi omul
LUCFERRY
NOUA ORDINE ...,
ECOLOGICA COPACUL,ANIMALUL ŞI OMUL Traducere: Alin Tat şi Ciprian Vălcan
TIMIŞOARA 1999
Coordonatorul colecţiei: Ciprial1 Vălcan Coperta colecţiei: Dieter Penteliuc-Cotoşman Ilustraţia copertei: Bosch - Moar/ea damnatului
©:
Luc Ferry, Le nOI/vei ordre ecologique,
EdiUons Grasset & Fas quelle, Paris,
1992
Toate dreptu rile rezervate Editurii Augusta
1900
Editura "AUGUSTA"
Timişoara, str. Datiei nr. 1 A Tel. : (056) 20 2931, 20 2932 Fax: 202930 I.S.n.N. : 973-9353-79-7
\
"Epoca
noastră
se
caracterizează
printr-un extraordinar romantism intelectual:
fugim de prezent pentru a ne refugia în nu
contează ce fel de trecut pentru' a regăsi acolo
floarea albastră a unei sigural'lţe pierdute ( ) . . .
.
Şi ceea ce vreau să arăt în mod special este faptul că această ipoteză lipsită de curaj nu se impune. Starea actuală a spiritului european,
după părerea mea, nu este decadenţa,
ci o
tranziţie încă
ci o
în curs;
nu un exces,
insuficientă maturitate. "
ROBERT MUSlL, Eseuri, p. 346
Cuvânt înainte
Parantezele umanismului 1.
Procese de animale
1587: locuitorii satului Saint-Julien intentează proces pe lângă judecătorul episcopal di n Saint-Jean-de Maurienne contra unei colonii de cârtiţe. Din cauza acestor «hoţomani», care au invadat podgorii le, cauzând pagube considerabile, ţăranii cer consilierilor l o cal i să redacteze, în numele lor, o cerere adresată «reverendului senior vicar general şi oficial al episcopiei de Maurienne», p e care îl roagă să binevoiască să le prescrie măsuri le convenabile p entru a linişti mânia dunmezeiască şi pentru a proceda, /. Şi ca o dovadă a serio zit ăţi i deciziei luate, lipitorile desemnate de soartă fură ex ecutate pe loc după ce au auzit acest monitoriu! Să lăsăm deocamdată deoparte chestiunea sensului
pe care îl putea avea această stranie dramaturg i e În ochii diverşilor săi protagonişti.
Să
evităm
de
asemenea
-
istoricii Evului Mediu nu ne-o vor ierta - să facem din aceste practici obscure, no ime ale adevărului u nei epoci,
mai frumo asă şi mai o întreagă imagerie moştenită d in perioada Luminilor. Este un fapt Că ac e ste procese, care au avut loc cu ze c il e în Europa între agă între secolele XIII-XVIII, trezesc în noi un irepresibil sentiment de stranietate. Problemă e t no l ogic ă devenită c lasică : cum putem să înţelegem că ceea ce a fost ev i denţa unei lumi devine perfect ermetic pentru o alta? Ce ahis se deschide în o menire , pentru ca un ritual îndeplinit cu cea mai marc grijă de unii, să devină atât de comic de neînţel es pentru ce i la lţ i ? Pentru noi, Modernii, răspunsul este cât se po ate de clar. Ţine de o evidenţă pe care cu uşurinţă o considerăm ca «naturală»: ni se pare pur şi simp lu lipsit de sens să trat ăm animalele, fiinţe supuse naturii şi rţelibere, ca perso ane j uri dice Ni se pare de la sine înţeles că doar acestea din urmă sunt, ca să zi cem aşa, «demne de despr e care ştim astăzi că a complexă decât lăsa să se
f ost
v a dă
.
proces». Natura este pentru noi literă moartă. În sensul propriu: ea nu ne
m ai vorbe şte pentru că noi la Descartes încoace - să
demult - cel puţin de 7
L.
Menabn5a,
op. cit., p.
500.
am încetat
îi atribuim
17
Or, no ş tri ideea de voluntară până
un suflet şi să credem că este locuită de forţe oculte.
n o ţi u n e a
cri mă
de
imp lică
în
ochii
responsabilitate, pre s up un e o inte nţi e
aco lo
î ncât
si s t e me l e
j uridi c e
«stare
secundă»,
-
acordă
«ci rcumstanţe
atenuante» în toate cazurile în care in fracţi u nea comisă
într-o
inco nş tie nt e
şi,
deci,
lipsit
de
sub
lib ertatea
este
n aturii
impe ri ul
unei
voinţe
s uverane. Adevărul acesta sau no ua imagerie pe care o
p r opune va fac e p r o b ab i l să surâdă
g e ne r aţiil e viito are. Se
prea poate, de altfel, ca separarea omului de natură
proces datorită căruia umanismul mo dem
a
-
fost silit să
atribuie doar celui dintâi teffilen calitatea de persoană mo r al ă şi j urid i c ă - să nu se închidă. Iată un
ind i ciu
fie de cât o
par a nte ză pe ca l e
să
în acest se ns .
2. Copacii în proces
În
1 9 72
apărea
în
foarte
serio asa
Southern
un lung articol al profesorului Cris to pher D. St o ne intitulat: Should trees have Standing? Toward legal rights for natural objects (Ar trebui să aibă copacii u n statut juridic? Înspre crearea de drepturi legale pentru obiectele naturale). Republicat doi ani mai târziu sub forma unei cărţu l ii, articolul lui Stone s-a California Law Review ,
bu curat de mare s ucce s Într-un context care merită să fie me nţionat La di st anţ a de ani-lumină, după cum se .
pare de ,
cahlpaniile noastre medievale, California contemporană 18
reinventează nmuc mai puţin decât ideea unui drept al fii nţe l o � naturi i , ocazionată de un proces c i u dat . In 1970, Serviciul apelor şi p ă du ri lo r (The US
Fo rest Service)
a eliberat companiei Walt Disney un
permis care o autoriza să «dezvolte» o vale sălbatică,
«Mineral King», situată în Sierra Nevada. Un buget de
treizeci şi cinci de mili�ane de
dolari
a fo st prevăzut
pentru construirea de hoteluri, restaurante şi obişnuitele spaţii de joc, dup ă modelul Disneyland. Fo ar te bogatul «Sierra Club», fără în doia lă una dintre cele
as oc iaţ ii
mai eficiente
ec o logiste din lume, a depus o plângere, invocând
că pr o i e c tul
a men i n ţ ă
să distrugă es teti ca
şi echilibntl respinsă
natural al văii M i neral King. P lâng er e care a fo st
de eUlie, nu din cauză că serviciul pădurilor ar fi fost în
dr ept să el i berez e
un as em en ea
permis, ci întrucât Sierra
Club nu avea nici un titlu pentru a susţine ace as tă plângere
-
interesele sale nu erau lezate în rnod direct prin proiectul
în disc uţ ie (să nu uităm că dreptul am eric an se s prij i nă , ca pe ideea că sistemul j uridic în întregime
principiu,
protej ează interese, ori c are ar fi a c es tea , şi nu valori ab s trac te) . Afacerea urmând să mear gă în apel , profesorul Stone, care până atunc i ap ăras e în linişte tezele eco logi e i radicale în cu rs urile sale un iv ersi tar e , s-a' ho t ărât să
întreprindă redactarea în mare viteză a unui arti co l c are propunea , dup ă formularea sa, «în mod f o mi e serios, ca
noi
să
atribuim
drepturi
legale
p ă duri l o r ,
oceanelor,
râuri l o r şi tuturor obiectelor numite «n at ur al e » din mediul
în co njurător, chiar acestuia în ansamblul său». T rebu i a să
se ac ţi o neze rapid astfel încât j ude c ăto r ii să poată dispune,
în
lipsa
unei jurisprudenţe rea le , măear de un pr e c eden t
19
teoretic. După cum scrie Stone
în
prefaţa cărţii sale :
«Fără
îndoială că paguba produsă asociaţiei Sierra Club nu era directă, în schimb cea suferită de Mineral King
însuşi -
nu se
încât Curtea să considere par cu l ca juridică
-
parcul
în sen sul in care intreprin deri l e sunt -, noţi unea
cu dreptur i ar putea fi o
diferenţă operatorie considerabilă ... ». Concluzie: dintre cei nouă judecători, patru au votat contra, doi s-au abţinut, i'nsă trei au yotat de
n atură
-
p utea face astfel atare drep t persoană
prezenta tot aşa. Dacă eu aş
pentru, ceea ce ne permite să spunem că arborii au pierdut
procesul din pricina unui sin gur vot. Argumentaţia lui Stone în favoarea drepturilor obiectelor nu este lipsită de interes. În primul moment, care îi va bucura pe discipolii lui Tocqueville, se aminteşte r aţi on amentul , ritual în li teratura ecologistă, conform căruia timpul drepturilor naturii a sosit, du pă cel al c opilului, al femeii, al negrului, al indianului, chiar al pri zon ierului , al nebunului şi al emb rionulu i (în cadrul cercetării medicale, dacă nu în cel al legislaţiei despre avort . . . ). În fapt, se sugerează că ceea ce p ăre a «de negând it» in trecut, chiar în cel apropiat nouă, a devenit astăzi ev i denţa însăşi. Şi Stone continua citând cu plăcere din istoria justiţiei, care, inclusiv în secolul al XIX-lea, nu considera chinezii, femeile şi n egrii, ca s u biecţi de drept, decât în gr ade diferite. Rămâne de definit, bineînţeles, ce co nd iţ i i trebuie săjn deplinească o fiinţă pen tru a fi «purtătoare de drepturi legale». După Stone, trebuie în primul rând ca această
juridice în propriul său ca într-un ev entual proces Cur tea
fiinţă să poată intenta acţiun i
profit, În al doilea rând, 20
lua în
să poată
pr ej udiciu
co nsi de rare ideea unei pagube sau a unui
adus
(şi
acesteia
nu, de exemplu, asupra
proprietarului său ) ; în s fârşi t, în al treilea rând, ca ea să beneficieze în mod direct de eventuala r e para ţ ie . Restul lucrări i este consacrat demonstraţiei, punct cu punct, p otriv i t căre ia copac ii (şi alte fiinţe naturale) pot satisface rară dificultate aceste trei condiţi i - dacă adm it em , fireşte, cum s e procede ază în alte cazuri comparab i le , pentr u alt e fiinţ e ner aţi ona l e, să se acţio neze pri n inter me di u l unor reprezentanţi ai acestora ( asociaţii ec o l o gi st e sau alţii: Stone
merge
până
la
a
reprezentare propol1ională
ima gi na
la
nivel
analo gă este reluată astăzi în Franţ a
j ur i şti care,
pentru -copaci
o
legislativ!). O teză de către un număr de
de asemenea, pornesc de la principiu l că
trebuie repusă în di scuţ i e tradiţia uman i s mu lui modem conform căr eia om enir ea s i n gură ar avea p erso n a litate j ur idică . Astfel, Marie-Angele Hermitte vede în mod fav orabil cele câte v a precedent e cu ajut orul cărora «se face dintr-o zonă, a l e as ă în funcţie de interesul său ca ecosistem, un subiect de drept , reprezentat de către un c o mitet sau asoc iaţi e cu s arc ina de a-i ap ăra drepturile, adică drep tul de a ră m âne în st are a în care se găs eşte sau •
mtr-o stare supenoara»
�
8
w
8
.
Cf. "Le concept de diversite biologique et la creation d'un
statut de la
nature"
(Conceptul de diversitate biologică şi crear ea
unui
statul al naturii). în L'homme, la nature, le droit (Omul, natura,
dreptul), Bourgois, 1988.
21
Să nu ne înţelegem greşit. Toţi aceşti jurişti nu sunt
nişte fantezişti.
Dintr-un punct de vedere pragmatic sau operatori u,
argumentaţia lui Stone nu este lipsită de coerenţă, chiar dacă poate fi contestată, după cum vom vedea: ea permite
de facta
să se intenteze procese marilor întreprinderi
poluante, deşi nu există un interes direct (şi Stone citează
un caz con cret destul de problematic, al unor întreprinde!i ,
devastatoare în plan ecologic, dar care nu puteau
fi stopate
întrucât poluarea avea loc în zone în care nu era lezat nici
un interes individual imediat). Dar interogaţia devine mai presantă
într-un
construcţia
plan
juridică
cvasi
abilă
«ontologic»,
disimulează
un
deoarece parti pris
filo sofic discutabil, în favoarea reîntoarcerii la concepti i antice
despre
natură.
Aceşti
gânditori
care
se
vor
«postmoderni» în sens propriu, filosofi sau jurişti ai «post umanismului», nu se împărtăşesc oare în mod straniu
i'n care fiinţele îşi regăsesc statutul de persoane juridice? Nu este
dintr-o concepţie premodernă a lumii
naturii
vorba, în fond, de acelaşi sentiment
ciudat care ne bântuie,
întl1lcât suntem încă Modemi, la ideea că arborii sau insectele pot pierde sau câştiga un proces? Umanismul se află astfel pus
între paranteze. Şi
chiar aici se găseşte miza problemei pentru aceşti noi suporteri zeloşi ai naturii. Dezbaterea în jurul dreptul ui
copacilor, al insulelor sau al stâncilor, dincolo dc hizarcria în sine - şi ne-am înşela dacă am crede că aceasta e
ignorată de Stone sau de amicii săi - nu are alt motiv:
se
pune întrebarea dacă omul este singurul subiect de drept sau, dimpotrivă, dacă singurul subiect de drept este ceea
22
ce numim astăzi «biosferă» sau «ecosferă», ccea ce se
chema altădată cosmos. Omul to ate
punctele de
vedere,
element între celelalte - şi de
ţi
ar fi, în această optică, din juridic, on tologic, LI Il fapt ce l mai puţin simpatic,
etic,
pentru că este c el mai pu n simbiotic în acest uni vers
mo n i o s
ar
şi ordonat, în care
n
măsură, pri
nu încetează,
prin
lip sa sa de
hybris-ul său, să introducă o supărătoare
o
dez ordine . Nu ar trebui să r e"cur g em la un n u «contract
natural» care să-i pună la punct orgoliul şi să restabilească
s
armonia pierdută? Nu e t e oare aceasta viziunea la care ne
invită
să
tre cem
premoderna postmodernitate, de' la o
concepţie umanistă la una cosmică asupra dreptului?
3. Opiumul poporului sau noul ideal
Noua cosmologie ce se întrezăreşte din
ac est e
procese, în care copacii acced la statutul de persoane
juridi ce , are şanse serioase de a seduce lumii moderne care,
Într-adevăr, gă s im
în
pe decepţionaţii
grade diferite, suntem no
p p lanuri
i
ţ
to i .
aici totul, sau a roape totul" chiar şi
e l ementele clasice ale «marilor
»
politice defuncte.
Împreu nă cu ideea unei ordini cos mice eco lo gia - această formă de ecologi e, întrucât vom vedea că sunt şi altele reînno adă le gătur a cu noţiunea de «sistem», pe c are o ,
-
credeam de acum discreditată din temeiuri. Acesta este
preţul plătit
-
care ar pute a părea exagerat - pentru a
pretinde statutul de aute
nt ică
«viziune asupra lumii», În 23
momentul în care utopi ile pol i tice,
dome n i ul u i
cunoaşt erii
sau
dar
parce larea
şi
«barbaria}}
disciplinelor
ştiinţifice particulare p ar să interzică pentru totdeauna
orice
proiect
pretenţie
de
globalizare
a
dacă
sistemică,
cunoştinţelor. Această sistematică,
nu
este
indispensabilă p entru fundarea unei cscatologii politice.
Î ntr - o vreme în care reperele etice sunt
in determinate mai mult ca ori c ân d , ea promisiunea
nesperată
a
ob iective şi certe a unui
unei
nesigure
lasă să a par ă
înrădăcinări
nou ideal
�i
în
sfârşit
moral: puritate a îşi
regăseşte drepturile , însă acestea din urmă nu se mai
bazează
pe o cre d inţă religioasă sau «ideologică}), ci se
vor, pur şi simplu, «demonstrate» de datele incontestabile ale unei noi ştiinţe, ecologia, c are este
la fel de puţin
dubitab i lă ca şi ştiinţele pozitive pe care se sp rijină în
perm an e nţă , fiind în
a c e laşi
timp g l obală , titlu pe c are îl
deţinea înainte filosofia. Dacă serviciile de sănătate au
arătat că fumatul provoacă boli grave, dacă laboratoarele
au
găsit
efectul
dezastruos
al
aeroso l i l OT,
daeă
constructorii de automobil e au recun osc u t ei înşişi legătura
între po lu are a cu gaze le de eşapament şi efectul lor asupra pă du r ilor, nu es t e oare nesăbuit, chiar imoral, să continui să mergi pe aceeaşi cale? Şi nu este, la fel
-
Stone are
dreptat e să insiste asupra acestui punct - lumea modernă
în ansamblu, cu antropocentrismul ei arogant, în industrie,
dar şi în cultură (se mai pot separa
cele două?),
pe drept
incriminabilă?
În
momentul în care marile ideologii politice, cu
ex cep ţi a integrismelor, sunt în declin peste tot în lume, nu
trebui e să re aprin dem flacăra eternului militantism? Cu
24
atât mai mult cu cât cntlca modernităţii poate pnml :;il sprijin u l marilor religii, întotdeauna gata să corecteze orgolii le omeneşti, precum şi pe cel al neo-fasciştilor sau al ex-staliniştilor, ale căror c o nvi n geri antillberale, trecute sau p rezen t e , refulate de nevoie mai mult decât din raţi une , nu cer decât să se investească în tr-o nouă aventură a po liti c ii ştiinţifice. «Ec o l o gie sau barbarie»: secolul uTInător riscă să consacre acest slo gan. De unde şi necesitatea de a repera falsa pro b lemă ce ameninţă, pr ecum şi punerea adevăratci întrebări care încă aşteaptă. Fa l sa disp ută e simplă, o ştim dej a : «democratul vigilent}> îl tr atea z ă pe ecologist drept «petainist», pe motiv că dra g o ste a sa faţă de natură seamănă prea mult a pământ pentru a nu fi puţin coc l ită . O altă variantă: accla�i democrat v i gi le nt descoperă reîncamarea stângisrnului în critica c i v i lizaţi ei occidentale şi elogiul v ieţ ii fru gale a indienilor americani sau a ţăranilor din Larza c. Să fim bine înţeleşi: democratul nu se înşeală în total it at e, departe de aşa ceva. El are chiar dreptate în încercarea sa de a ne face să reflectăm la ce l e două pante perverse ale ecologismului contemporan, amb e le animate de ace la şi d i spreţ faţă dc social-democraţia formală, amâ n d ouă sprijinin du-se pe o tradiţie solidă al c ăre i apogeu se situează, făra în d o i a l ă , la s f'arşitul anilor '30. Dar, în sfâ r ş i t , nu vom reduce astfel la zero, adică doa r la iluzi ile i d eo lo giil o r p o liti ce catastrol'iste şi catastro fi ce , provocarea lansată de ecologie tradiţiei umanismului
modem.
Cu
at ât
mai
sensibilitatea e c olo gi s tă «medie», aceea
a
mult
cu
cut
fiecăruia, nu arc
nimic extremist, şi nici chiar antidemocratic. Ea exprimă, 25
mai degrabă, acea etică a autenticităţii, acea grij ă faţă de
sine, în numele cărora revendicăm bucuros - şi de ce nu? o a nume «calitate a vieţii». Aici se află adevărata prob l emă. Întreaga n o astră cultură democratică, întreaga no as tră istori e econ o m i că , industri ală, i nt el e ctu a l ă , aliisti că, este m arcată, încep â n d c u Revoluţia fra n cez ă ş i d i n moti ve fi l osofice dc fo n d , d e u n elogiu al dezrădăcinării s au, ceea ce in s e a m n ă ac e l a� i lucru, a l inovaţiei - e lo g i u pe c are roman t i s m u l ş i apoi fa sc ism u l ş i nazismul n - au încetat să-I den unţe ca fat al pentru i d e ntităţile naţio n a l e ş i chiar pentru cutume şi particularităţi lo cale. Antiumanismul acestora, exp l i c i t În plan cultural, a fo st însoţit de o grij ă p e ntru înrădăcinare propice ecloziunii unei atracţii formidabi le pentru eeolo gi e. Ca să p aro d i em fericita formulă a lui Marcel
Gauchet, «iubirea naturi i» disimula (slab) «ura
oameni» 9 .
faţă
de
Nu este întâmplător, d eci , că regimul nazist şi voinţa personală a lui Hitler ne-au furnizat două dintre cele mai elaborate le gi slaţ ii pe c are le-a cu noscut o m en i rea până în zilele noastre în materi e de protecţie a naturi i ş i a lO animal elor . Ş i t o tuşi , cum să negi că «ura faţă de
oameni», înţ e l easă ca geni t i v (ură a oamenilor), c a d i s p reţ
cartezian al naturi i ş i , mai ales al v i ului, nu ar fi o problemă autentică? Cum să nu recuno şti că umanismul
a fost, de fapt, la originea acestei întrep ri n de ri de colonizare a naturii , fără precedent, fie că e v or b a de
metafizic
9
Ci Le Debat, nr. 60, august 1 990. Cj: intra, partea a doua, Ecologia nazistă.
10
26
teritori i sau de fiinţe vii, animale sau fi inţe «naturale», cum au fost numiţi «indigenii»? Un umanism nemetafizic, netiran i c e ste o are de conceput? Ar avea oare altceva de sp us decâl cartezianismul ce încearcă să facă din oameni «stăpânii şi posesorii naturi i » - sau trebuie să ne resemnăm cu întoarcerea la «adevărat a viaţă», la frugal itatea pierdută, la acel Wilderness care ni se · serveşte astăzi de către cinemato graful american sau filosofia germană? O astfe l de întoarcere ar în semna chi ar abolirea a 101 ceea c e a m putea iubi în cul tura m o dern ă, de fapt arti fi c i a l u l şi, încă foarte denaturat. Întrebarea s e impu ne, este ci v i l izaţia dezrădăc inării şi a ino vaţiei, aş a cum p arc la prima vedere , întru totul ireconciliabilă cu luarea în serios a «grij i i pentru natură»? Ş i , reciproc, această grij ă presup une renunţarea la ori ce artificial? Eu nu cred. În p lus, dacă am dori s ă studiem condiţiile necesare unei astfel de reconcilieri, să băgăm de seamă că a devenit imposib i l să vorbim despre eeol ogie la singul ar. Filosofii le care an i m ă,
în mod secret s au explicit, diversele sensibilităţi faţă de problemele mediului înconjurător sunt atât de diferite, chiar
opuse,
Încât
însăşi
varietat ea
l or
descal ifi că
judecăţile globale ce se poartă pro sau contra iub iri i de natură . A s osit timpul să ţinem cont de ' această complex itate, să ren unţăm, în sfârş it, la adversari i fi ct i v i pe care este atât d e uşor, dar ş i d e i nut i l s ă î i resp i n gem .
27
4. Cele tre i ecologii
În Franţa majo ritat e a
ţărilor
-
tradiţia carteziană obligă
catolice din
s udul
dar şi în
-
Eu ro pei , eco l o gi a
nu
ş i -a g ă s it încă te oret ici e ni comp ar ab i li cu cei din lumea anglo-sax onă sau germ an ică . Aici se află un punct a s up ra căruia merită să refl ectăm, iar ipo t e z a con fom1 căre i a ar exista o legătura Între religii şi grija faţă de n atură m e rită ·
să fie aprofundată. În general , se poate observa c ă peste tot
unde dezbateri l e t eoret i c e asupra eco logiei au l u at o fo rm ă
filosofică coerentă,
bine
a c e s te a s-au structurat în
distinse, chiar opuse în
trei c urente
principiile l or, în ceea
p rive şt e p ro bl ema directoare a raporturilor omu lui
natura.
ce
cu
Primul cure nt, fără îndo ială cel mai b a n a l , dar şi
cel mai puţi n dogmat i c întrucât mai puţin doctrinar, p l e ac ă de la ideea că prot ej ân d natura, de fapt omu l est e cel care trebu i e prot ej at , chiar de s i ne însuşi, atunci când se j oacă de - a uc e nicu l vrăj itor . Mediul ambiant nu este do t at aici cu o
valoare
i ntrin s ec ă .
Pur
şi
simp lu ,
s-a
ajuns
la
conştientizarea faptu lu i că di s tru gân d mediul înconj urător omu l riscă s ă - ş i p un ă pro pri a ex i st enţă în p eri co l şi , cel puţin, să s e priv ez e de condiţiile unei v i eţi bu n e p e
pă mân t . Şi astfe l , p or n i n d de la o p o zi ţ i e pe c are o p u t e m numi «umanistă», chiar antropocentristă , n atura este l u ată
în
considerare doar indirect. Ea nu este decât înconjoară fiinţa umană, deci p eri fe ria , i ar nu
ceea
ce
centru l .
Astfel con s i derată , e a nu poate fi privită ca subi ect de
drept, ca entitate ce posedă o valo are absolută î n .e a însă� i . 28
A doua figură face un pas în p l u s în atri buirea unei semnificaţii morale u no r fi inţ e non umane. Aceasta c o n stă în a lua în serios principi u l «utilitarist» conform căruia
trebuie nu doar să căutăm interesul propri u o m u l u i c i , într-un mod mai gen eral , să t i nd e m să d i m i n u ă m l a maximum suma suferinţelor di n lume ş i s ă mărim p e cât posibil cantitatea de bunăstar� . În această p erspect i v ă , ,
foarte prezentă în lumea anglo-saxonă unde întemeiază uriaşa mişcare a «liberalizării animale», orice fiinţă susceptibilă de a simţi plăcerea sau durerea trebuie considerată subiect de drept şi tratată ca atare. În această privinţă , punctul de v edere al antropocentrismului se vede deja înăbuşit întrucât animalele sunt incluse, cu acelaşi .
titlu ca oamenii, în sfera preocupăril or morale. Cea de a treia fomlă este cea pe care am văzut-o aplicată în rev end i care a unui drep t pentru copac i , adi că al naturii ca atare, inclusiv sub formele sale v e geta l e şi mi neral e Să încercăm să nu cedăm prea rep e d e sp i ri t u l u i de deriziune. Pentru că nu numai că ea tinde să dev i n ă .
ideologia
dominantă
a
mişcări lor
«alternati ve»
în
Germania şi în Statele U nite, ci e s te şi cea care p u ne în temlenii cei mai radi cali probl ema necesarei rediscutări a umanismului. Ea şi-a găsit, b ineînţeles, intelectual i i săi organici : printre mulţi alţii, Aldo Leopold În S tatele U n i te, dar şi, pentru o bună p arte a operei, pe .ţf ans J o n a s în Gemlania, al căru i Principiu al responsabilităţii, apărut în 1 979 şi difuzat în peste o sută cincizeci de mii de exemplare, a devenit bibli a unei oarecare stângi gennane,
dar şi dincolo de aceasta; M i che l S eme s, de aseme n e a, ale
cărui teze, totuşi, ne îndoim că ar fi înţelese în Franţa drept 29
ceea ce sunt: o v e ri tab i l ă cru ciadă il l 'americaine (Scrrcs în C al i forn i a de mai mulţi ani şi cu n o a şt e bine toată această literatură) împ o tri v a antropocentrismului în
pred ă
numele drepturilor naturii. Pentru că despre asta este vorb a în această ultimă vers iune a ecologi e i , în c ar e vech i u l
«c o n tract social» al gânditorilor p o l iti ci trebuie înlocuit cu
un «contract natural », prin c are uni v ersul întreg devine
o m ul , considerat c a centru al p rot ej at în primul rând de sine însuşi, ci cosmosul ca atare tre b u i e apărat de o a m e n i . subiect de drep t: n u mai e
lumii, cel care treb u ie
Ecosi stemul
-
«biosfe ra» - este de acum i n vesti t c u ( )
v aloare i ntrinsecă
sup erioară c e lei a speci e i um ane, cat'c
C
mai degrabă dăunătoare. C onform
deveni te
terminol ogiei
u nivers it ă ţ i l e americ ane , trebuie să o p uncm adâncime»
(deep
ecology) , ·
clasi ce
În
«c c o l o g i a de
«ecocentrică»
sau
«biocentrică», « e co lo gi e i superficiale» (shallo w ecology)
sau «ambientaliste», ce se bazează pe vech i u l antro p o centrism . Î ncă de acum douăzeci d e an i , însă fără vreun ecou semnificativ în Franţa înainte a pu b li c ăr ii cărţii lui Serres (care rămâne de o mare d i s cr eţ i e asupra izvoarelor), o b o g ată l iteratură s-a s tră du it să construiască o doctrină coerentă a naturii ca nou subiect de drept. S ă
ţin e m seama d e asta. Vom privi, însă, şi dintr-o altă p ersp ec ti vă ten s iu n i le ce compun complexa n e bu l o asă ecol o gi c ă . Pentru c ă renaşterea sentimentului de compasiun e /aţă de
fiinţeLe naturii
este i'nlo tdea una i'nsoţ i tă de o dimensiune
critică la adresa modem ităţii
registrul 30
de referinţă,
-
desemnată, în funcţ i e de
ca « o cci de nt a l ă» ,
«cap itali stă»,
«tehnicistă» s au , mai general , «consumistă». Or, cn t 1 Ca
lumii moderne se poate face în v ari i moduri , oferind astfel
un fir călăuzitor acestei noi tipologii a chipurilor ecolo giei.
5. Anii '3 0 sau cele trei critici ale modern itâ ţii
grija
Să începem cu un p ara d o x : este un lucru ev id ent că
faţă de m e d i u se manifestă cel mai pregnant în
liberale-social-democrate. Chiar în ' Franţa, p u ţin interesată decât Gemlania sau Statel e Un ite în iubirea naturii, cei ce s e ocup ă cu protecţi a mări i şi a so lului beneficiază de multă sim p at i e : comandant ul Cousteau e figurea z ă în mod regulat printre p erso n a l ităţ i le cele mai dra gi inimilor concetăţenilor noştri, iar filoso fi i , ale căror lucrări savante, chiar academice, rămâneau al tă dat ă co nfi d e nţi a l e , au devenit a s tă z i g ân d i t o ri pop u l ari expri m ând pri n cip i i l e care reglează ecosistemele sau vulgarizând t e ze l e ecol ogi ei anglo-saxone pri v i n d s oc iet ăţ ile
reputată ca mai
neces itatea unui «contract natura l » care să p ermi t ă , î n
j uridic al fi i nţel o r n o n - u m a n c . Bineînţeles, au existat şi punks des t u l d e rCQeli faţă d c sfârşit, existenţa unui statut
buna conştiinţă unanimă a tineri lor p aci fişti care a u arborat insigne
unde
se
putea
citi:
«Nuke
the
Whales ! »
(