126 89 6MB
Romanian Pages 170 Year 1998
Franz Wiedmann
U n iv e r s it a s
Georg Wilhelm Friedrich Hegel, s-a născut la 27 august 1770, ca fiu al secretarului de percepţie Georg Ludwig Hegel şi al soţiei sale Maria Magdalena, născută Fromm. După studii la Universitatea din Tiibingen, încheiate în 1793, devine profesor particular la Berna. în 1801, sprijinit de Schelling, îşi dă examenul de docenţă la Universitatea de l;i Jena. în 1808 este numit profesor pentru ştiinţele pregătitoare şi rector la Ăgidiengymnasium din Niirnberg. Este chemat, în 1816, să preia catedra de filosofie a Universităţii Heidelberj; şi, din 1818, devine succesorul lui Fichte la Berlin. Moare pe neaşteptate, la 14 noiembrie 1831, după o scurtă suferinţă. Opera: Diferenţa dintre sistemul lui Fichte şi cel al lui Schelling (1801), Fenomenologia spiritului (1807), Ştiinţa logicii (1812), Enciclopedia ştiinţelorfilosofice (1817), Principiile fundamentale ale filosofiei dreptului (1821).
G. W. Fr. Hegel Franz Wiedmann Traducere de Vasile V Poenaru
U
n iv e r s it a s
Titlul original: Georg Wilhelm Friedrich Hegel Die Originalausgabe erschien unter den Titel Hegel in der Reihe «Rowohlts monographien» Copyright © 1965 by Rowohlt Taschenbuch Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg Copyright © 1998 Editura Teora Toate drepturile asupra ediţiei în limba română aparţin Editurii Teora. Reproducerea integrală sau parţială a textului din această carte este posibilă numai cu acordul prealabil scris al Editurii Teora. U n iv e r s it a s este un imprint al Editurii Teora.
Distribuţie: Bucureşti: B-dul Al. I. Cuza nr. 39; tel./fax: 222.45.33 Sibiu: Şos. Alba Iulia nr. 40; te l: 069/21.04.72; fax: 069/23.51.27 Bacău: Calea Mărăşeşti nr. 5; tel./fax: 034/18.18.26
Teora - Cartea prin poştă CP 79-30, cod 72450 Bucureşti, România Tel./fax: 252.14.31
Teora CP 79-30, cod 72450 Bucureşti, România Fax: 210.38.28
Sef > de redacţie: > Gelu Diaconu Coperta: Gheorghe Popescu NOT: 1486 UMA HEGEL ISBN: 973-601-605-6 Printed in Romania
Cuprins Tinereţea la Stuttgart
7
Casa părintească - Gimnaziul - Trăsături şvăbeşti
Colegiul din Tiibingen
13
Studiul filosofiei şi al teologiei - Hegel, Holderlin şi Schelling Entuziasmul pentru Rousseau - Examenul de Magister şi dizertaiia teologică
Profesor particular la Berna şi Frankfurt
21
Studii teologice şi politice - Moartea tatălui
Anii petrecuţi la Jena
28
Docent şi profesor de filosofie - Fenomenologia spiritului - Bătălia de la Jena - Redactor la «Bamberger Zeitung»
Rector de gimnaziu la Niirnberg
38
Hegel ca pedagog - Căsătoria cu Mărie von Tucher - Fiii lui Hegel - Ştiinţa logicii - Trei oferte de la universităţi
Heidelberg
51
Enciclopedia ştiinţelor filosofice - Primii discipoli
Punctul culminant la Berlin
59
Numirea de către ministrul zum Altenstein - Prelegerea inaugurală - Polemica împotriva lui Schleiermacher - Principiile generale ale filosofiei dreptului - Hegel ca filosof de stat prusac Prelegeri de filosofie a istoriei - Estetica şi filosofia religiei - Hegel si Goethe - Gospodăria din Berlin - Impresii din călătorii reflectate în scrisorile către soţie - Hotho despre Hegel înstrăinarea de Schelling - Aniversarea zilei de naştere în 1826 Cuvântări în calitate de rector - Ultima scriere politică - Boala, moartea şi înmormântarea
Şcolile hegeliene
117
Adversari şi adepţi - «Dreapta şi stânga» - D. Fr. Strauft «Hallische Jahrbucher» - Ludwig Feuerbach
Hegel şi marxismul
128
Marx şi Engels - Răstălmăcirea lui Hegel
Note 137 Tabel cronologic 140 Mărturii 142 Bibliografie 147 Indice de nume proprii
170
Gerog Wilhelm Friedrich Hegel Gravură în oţel de Sichling după L Sebbers
T IN E R E T E A LA S T U T T G A R T J
Printre emigranţii protestanţi care au venit în secolul al 16-lea în Wurttemberg-ul luteran după ce au părăsit proprietăţile pe care Ferdinand al Il-lea le deţinea în Steiermark şi Kărnten se afla şi un tur nător de vase din cositor, pe nume Johannes Hegel, care a ajuns la Grofibottwar, o aşezare viticolă şvăbească. El s-a adaptat repede, deve nind curând primarul orăşelului. Urmaşii săi aveau să fie preoţi şi decani în Sindelfingen, Reutlingen şi Winnenden (Friedrich Schiller a fost botezat de un părinte Hegel pe 11 noiembrie 1759 la Marbach), ori avocaţi şi grefieri. Bunicul lui Hegel a fost subprefect la Altensteig în Pădurea Neagră; fiul său Georg Ludwig, secretar la tre zorerie şi mai târziu consilier la un centru de expediţie, s-a căsătorit pe 29 septembrie 1969, la Stuttgart, cu Maria Magdalena Fromm. Pe 27 august 1770 s-a născut fiul lor, Georg Wilhelm Friedrich. Părinţii locuiau pe atunci aproape de rudele lor Hauff, pe Eberhardstrafte 53; la câţiva paşi era casa văduvei căpitanului Vischer, la care trăsese Schiller, care era pe atunci medic de regiment. Casa în care s-a născut Hegel a fost împodobită cu o placă din bronz lucrată de K. Donnhoff şi a rezistat distrugerilor celui de-al doilea război mondial, aflându-se astăzi chiar în centrul oraşului. în anul 1776 familia Hegel s-a mutat în aşa-numita «Reiche Vorstadt» («Suburbia bogată»), în cartierul «Turnieracker», situat la vest de Konigsstrafie, o zonă depopulată astăzi din cauza băncilor şi magazinelor. Strada numită «Rodersche Gasse», şi, mai nou, «Lange Strafie» («Strada lungă»), era foarte aproape de «Lateinische Schule» (Şcoa la latină), de «Professoratshaus» şi de «Gymnasium Illustre», prede cesorul gimnaziului «Eberhard-Ludwig» de mai târziu. Ceea ce edilii oraşului lăsaseră intact a fost distrus în urma bombardamentelor din anii 1943/1944. Casa de pe Lange Strafie nr. 7, care se evidenţia prin placa memorială realizată de Wilhelm Pelargus, nu mai există1*. Dintre cei trei copii ai consilierului Hegel, cel mai mare a fost deosebit de răsfăţat, «pentru că învăţa foarte bine». Fratele mai mic, Georg Ludwig, s-a făcut ofiţer, participând la campania din Rusia şi murind de timpuriu, pe când sora Christiane i-a supravieţuit renu mitului ei frate. Fiind guvernantă în slujba contelui de Berlichingen, ea s-a îmbolnăvit de nervi, după care a mai predat vreme de câţiva * Cifrele se referă la notele de la pag. 137
7
Casa în care s-a născut: Stuttgrat, Eberhardstrafîe 53
ani limba franceză şi lu crul manual la Aalen, tre buind însă în cele din urmă să se interneze la sa natoriul Zwiefalten. Mai târziu fratele ei i-a trimis bani de la Berlin; Karl Eberhard Schelling, frate le filosofului, i-a acordat îngrijiri medicale, fără a obţine însă vreo îmbună tăţire a stării sale de sănă tate. în 1832 ea s-a sinucis la Bad Teinach. în urma ei, a rămas o scrisoare către văduva lui Hegel, datată 7 ianuarie 1832 şi în care descria această amintire: «...îţi voi comunica tot ceea ce mai pot să exprim despre fratele meu în tris ta mea stare fizică şi psihi că: la vârsta de trei ani a fost dat la şcoala germa nă, iar la cinci ani la cea latină, ştiind atunci deja prima declinare şi cuvintele latineşti corespunzătoare, pe care le deprinsese de la răpo sata noastră mamă, o femeie educată din perspectiva acelor timpuri, ce a avut o mare influenţă asupra primilor săi ani de învăţătură. A fost premiant în fiecare clasă, numărându-se întotdeauna printre cei mai buni cinci elevi; iar de la zece până la optsprezece ani a fost primul din grupa sa de la gimnaziu. La vârsta de opt ani, învăţătorul Loffler, care îl îndrăgea foarte mult, aducându-şi o contribuţie im portantă la formarea sa ulterioară, i-a dăruit operele dramatice ale lui Shakespeare, traduse de Eschenburg, scriindu-i dedicaţia: «Acum nu le înţelegi încă, dar în curând vei învăţa să le înţelegi!». Aşadar, acest dascăl sesiza deja profunzimea ce se ascundea în acest copil, şi mi-aduc aminte bine că «Nevestele vesele din Windsor» l-au cucerit de la început. Tata i-a luat de timpuriu profesori particulari, fapt menţionat şi în Conversationslexikon, la fel ca referirile la studiile
9
sale din Tubingen. Când avea zece ani, tata l-a trimis la Christian Duttenhofer spre a învăţa geometrie, iar acesta l-a luat, împreună cu mai mulţi tineri, la măsurători topografice, ocazie cu care cei mici şi-au putut însuşi de asemenea şi cunoştinţe de astronomie. La orele de religie, duhovnicul, care avea să ajungă apoi prelatul Griesinger, era deosebit de satisfăcut de cunoştinţele sale. în anul 1783, la Stuttgart a izbucnit gălbeaza, care i-a cuprins şi pe părinţii noştri, precum şi pe Hegel şi pe mine însămi, iar dintre primii trei nu se ştia care va muri primul; victima a fost buna noastră mamă; Hegel era atât de bolnav încât se făcuse deja pământiu, şi toată lumea se îndoia de faptul că s-ar mai putea înzdrăveni; s-a însănătoşit, alegându-se însă cu un abces mare şi păcătos în spatele urechii, ast fel încât a fost nevoit să suporte o operaţie dureroasă. Am uitat să spun că la şase ani s-a îmbolnăvit foarte rău de varicelă şi nu a putut să vadă câteva zile, medicul crezând că se prăpădeşte. In timpul studenţiei, a avut multă vreme friguri intermitente, petrecând din această cauză câteva luni în casa părintească, unde se ocupa, în zile le bune, cu cititul tragediilor greceşti, lecturile sale preferate, şi cu botanica...»2 Hegel era un adevărat elev model, şi ar fi fost poate cazul să fie trimis la unul dintre «m icile seminarii», cum erau numite acele aşezăminte pregătitoare pentru Universitatea landului, în care duce le Christoph von Wiirttemberg transformase multe mănăstiri ale lan dului său «pentru scopurile şi nevoile tânărului protestantism». Planul a eşuat însă, şi Hegel a rămas la gimnaziul din Stuttgart, unde preocu parea privitoare la clasicii greci şi romani era la loc de cinste. Elevii «se hrăneau înainte de toate cu miezul latinităţii». Dar e puţin probabil ca această şcoală să fi fost cu adevărat într-atât de lăudabilă cum este prezentată în biografiile lui Hegel. Sunt şi alte voci în legătură cu organizarea şcolii şi cu orarul din vremea când Hegel era elev: «Gimnaziul inferior... era într-o stare dezastruoasă. Cei şapte das căli - nu existau profesori de specialitate - nu aveau un salariu sta bil, fiind dependenţi de taxele şcolare; era de înţeles aşadar dorinţa lor de a avea cât mai mulţi elevi (ajungându-se chiar la mai mult de şaizeci de elevi de profesor) şi de a-i determina într-un fel sau altul să mai rămână un an peste anul şcolar normal. în fiecare clasă erau şcolari de diferite vârste şi nivele de cunoştinţă, cum nu se putea mai pestriţ. Copii de patru ani învăţau alături de cei de nouă ori zece ani, iar, pe de altă parte, în gimnaziul superior gama vârstelor se întindea
10
de la unsprezece la douăzeci de ani. Neexistând un plan de învăţământ care să asigure continuitatea fiecărei materii... fiecare dascăl preda pe cont propriu, asumându-şi întreaga responsabilitate.»3 La cincisprezece ani, Hegel a început să ţină un jurnal pe care îl scria când în germană, când în latină, şi «care era o adevărată carte in-cvarto obţinută prin împăturirea hârtiei de ciornă». însemnările sunt nesistematice, relatând în primul rând despre întâmplările şi progresele de la şcoală, despre lecturi, unde Hegel proceda, ca şi Jean Paul, după metoda «extragerii citatelor». Astfel, după un capi tol intitulat «Despre extragerea citatelor» se regăsesc porţiuni mai lungi din lucrarea lui Sulzer, «Kurzer Begriff der Gelehrsamkeit» (Schiţă despre conceptul de erudiţie), din «Lehrbuch der allgemeinen Weltgeschichte» (Manual de istorie universală) de J. M. Schrockh, din «Neuer Emil» (Noul Emil) de Feder, din Kăstner, din Nicolai şi nu în cele din urmă din scrierile lui Christian Garves, care a tradus cu subtilitate operele lui Feuguson, Burke şi Adam Smith. După cum arată jurnalul său, Hegel a dobândit în anii tinereţii sale o cunoaştere temeinică a literaturii secolului al XVIII-lea; aşa se explică fără îndo ială faptul că el a respectat tradiţia în opera sa, profitând de bogăţia punctelor de vedere psihologice şi estetice. Iată ce este trecut în jurnal pe data de luni, 1 ianuarie 1787: După-amiaza am vrut să citesc doar puţin din «Călătoria Sofiei»; dar nu am putut să mă mai desprind.4 E vorba de romanul «Călătoria Sofiei de la Memel în Saxonia», de Joh. Timotheus Hermes, profesor de teologie la Breslau. Când Schopenhauer a aflat de acest lucru din biografia lui Hegel realizată de Karl Rosenkranz, el i-a scris triumfător elevului său Karl Băhr: «Cartea mea de căpătâi este Homer, iar a lui Hegel «Călătoria Sofiei»... «Şi Kuno Fischer pare să-i ia lui Hegel în nume de rău această rătăcire a gustului. El numeşte cartea «una din tre cele mai mizerabile şi plictisitoare făcături ale literaturii noastre dramatice». Nu poate să-şi explice cum «neinspiratele relatări ale vieţii cotidiene, cu oameni trăncănind despre chestiuni anoste, cu distracţii fade» l-au impresionat pe tânărul Hegel, decât prin faptul că acesta însuşi ar fi fost «orientat către cotidian, către un aer bătrâ nesc şi filistin», atitudine pe care nu a putut-o depăşi spiritual decât prin înălţarea treptată a lumii ideilor sale. Nimeni nu ar fi bănuit pe atunci că în acel tânăr care nu lăsa să se vadă nimic deosebit... se ascundea un gânditor profund, care avea să se afirme şi să ajungă într-o bună zi cel dintâi filosof al epocii.»5
11
Precocitatea lui Hegel reiese şi dintr-o însemnare datată luni, 27 iunie 1785. Premianţii tuturor claselor trebuiau să apară în calitate de capita repraesentativa în faţa colegiului profesoral al gimnaziu lui. Nu s-a mai întâmplat nimic altceva în afară de faptul că ni s-a pus cu toată seriozitatea în vedere să îi avertizăm pe colegii noştri să nu intre în dubioasele asociaţii dejoacă etc. Se formase o societate cuprin zând băieţi de 16-17 ani si fete de 11-12, etc; ea este cunoscută sub numele de societatea dogilor, a laponilor etc. Băieţii scot fetele la p lim bare şi-şi pierd vremea fără nici un sens.6 Despre relaţia cordială cu stimatul său dascăl, preceptorul Loffler, el avea să scrie după moartea acestuia: Era omul cel mai drept si nepărtinitor. Principala sa grijă era să fie de folos elevilor săi si lumii. Nu gândea aşa de meschin ca alţii, care credeau că din momentul în care şi-au intrat în pâine nu mai era nevo ie să studieze, de vreme ce puteau să se dedea veşnicei rutine nepăsătoare a orelor Nu! răposatul nu gândea astfel Cunoştea valoarea ştiinţei şi satisfacţiile pe care ea le hărăzea uneori omului. Cât de des nu a stat el mulţumit şi voios la mine în acea odaie plăcută. Puţini îi cunoşteau meritele şi a fost un mare ghinion că acest bărbat a trebuit să lucreze atât de mult sub nivelul său. Iar acum s-a săvârşit şi el din viaţă! Dar îi voi purta veşnic amintirea neştirbită în inimă!7 Educaţia din casa părintească era marcată de spiritul protestant-pietist, la fel cum era şi la începutul acestui secol în vechile familii din Stuttgart. De mic copil Hegel era aşadar familiarizat cu ideile vechii teozofii din Wurttemberg şi cu misticismul pietismului. Firea sa şvabă nu s-a pierdut nici în «elementul generalului, în eterul ideii şi al filosofiei». Nu numai vinul care se face pe Neckar are un alt gust şi alte particularităţi decât cel de pe Rin, ci şi oamenii au un fel propriu de a fi. Timizi şi închişi în ei, aceşti oameni ascund o propensiune către «meditaţie», care îi face să cadă pe gânduri. De aici se trage spiritul lor aparte, acel umor încântător, care se deosebeşte de ironie şi sar casm, limba greoaie, vorba plină de miez, cuvintele irupând cu greu tate şi dificultate, dar şi reuşita adeseori miraculoasă a unei imagini potrivite şi a unei viziuni de efect, care dau o culoare atât de caracte ristică stilului hegelian.8 Rostirea largă şi cântată avea să îl evidenţieze şi la catedra de la Berlin, la fel cum se întâmpla şi cu Schelling, care îşi încânta, la rândul său, de fiecare dată auditoriul când spunea, în loc de «etwas» (ceva), «ăbbes». Hegel era cu toată seriozitatea de
12
părere că dialectul şvab cu posibilităţile sale inepuizabile de modulaţie s-ar potrivi mai bine decât oricare altul pentru filosofîe. într-adevăr, Suabia inferioară s-a remarcat vreme îndelungată prin poeţii, filosofii şi teologii de excepţie pe care i-a dat. Plini de mân drie şi afecţiune, localnicii obişnuiau să cânte: «Schelling şi Hegel, Schiller şi Hauff reprezintă regula prin ţinuturile noastre, astfel încât nici măcar nu ies în evidenţă.» Mulţi dintre ei şi-au început drumul pornind de la «Tubinger Stift», unde şi Hegel avea să înveţe din oc tombrie 1788. La terminarea gimnaziului, Hegel şi-a susţinut teza de bacalaure at cu o temă oarecum bizară: Der verkummerte Zustand der Kiinste und Wissenschaften unter den Tilrken («Starea jalnică a artelor şi ştiin ţelor sub dominaţia otomană»). Scopul acestei lucrări pompoase era evidenţierea faptului că era mult mai bine să te formezi la gimnaziul din Stuttgart. Faptul că învăţământul era neglijat în Turcia, înflorind în schimb la Stuttgart, se datorează lui Carol (ducelui) şi mai ales dumneavoastră, mult stimaţi domni (profesori)9. Din câte cunoaştem, tânărul Hegel nu s-a gândit niciodată că ar putea studia altceva decât teologia. într-o cerere semnată şi de tatăl său el solicită să fie admis la Institutul Teologic din Tiibingen al înălţimii Sale, Ducele. El prom ite: voi studia cu seriozitate şi hărnicie, neîmbrăţişând nici un fel de profesie în afara teologiei şi ghidându-mă, cu mila lui Dumnezeu, în toată munca mea după voia Domniei Voas tre, fiind folositor în bisericile şi şcolile landului ori ale unor ţinuturi străine, dacă înălţimea Sa Ducele mă va trimite într-acolo. Tatăl făgăduise că-şi va educa în mod conştiincios fiul în spiritul hărniciei, punându-şi zălog casa şi avutul pentru ca acesta să-şi împlinească vocaţia ecleziastică.10
COLEGIUL
DIN
TUBINGEN
Universitatea din Tiibingen era mică şi neimportantă când Hegel s-a înmatriculat în semestrul de iarnă 1788. Număra între 200 si > 300 de studenţi, cei mai mulţi fiind teologi ori viitori profesori de gimna ziu, în vreme ce majoritatea studenţilor medicinişti şi jurişti învăţau la Karlsschule din Stuttgart. Era una dintre numeroasele universităţi de land, a căror sarcină consta în primul rând în formarea tinerilor
13
pentru serviciul în slujba statului, a bisericii şi a şcolii. La Facultatea de filosofie predau pe atunci profesorii August Fr. Bok şi Jakob Fr. Abel (fostul profesor al lui Schiller de la Karlsschule), dar, mai ales, orientalistul Ch. Fr. Schnurrer, un savant de renume european, care îl cunoscuse personal în Franţa pe Rousseau. Ca fost student al facul tăţii şi teolog, el ocupa funcţia de efor al acesteia, fiind, deşi nu era lipsit de severitate, îndrăgit de studenţi ca nimeni altul pentru felul său deschis de a fi. La facultatea de teologie se remarcau Johann Fr. Flatt, care preda Noul Testament, şi Gottlob Storr. Ca reprezentant al teologiei sistematice, Storr era pe atunci fără îndoială cea mai însemnată minte din colegiu11.
Hegel locuia, ca bursier al ducelui, la Institutul Teologic, înfiinţat în anul 1536 de către ducele Ulrich şi strămutat în 1547 din fosta mănăstire augustină. Julius Klaiber descrie în felul următor poziţia clădirii: «La poalele dealului îmbrăcat în viţă de vie, care adăposteşte ve chea cetate Hohentiibingen, aproape de râul Neckar, care curge de-a lungul ultimei trepte a muntelui, în spaţiul dintre munte şi râu, călu gării augustini îşi construiseră cândva o mănăstire, intr-un loc fru mos, desigur: jos, în faţa zidurilor ce împrejmuiau grădina mănăstirii, curgea năvalnic râul, în amonte se aflau păşunile verzi delimitate de pitorescul promontoriu al muntelui, iar în aval strălucitoarele case înşirate pe stradă, cu zidul oraşului întinzându-se până la podul de piatră de peste Neckar şi cu muntele Oesterberg, care încununează peisajul, iar în continuare, deschizându-se larg, Valea Steinlach, sco ţând la iveală în spate, peste cupele împădurite ale înălţimilor mai apro piate, lanţurile înmiresmate ale păşunii alpine, remarcându-se îndeosebi forma frumoasă a muntelui împodobit de capela din Salmendig. Mănăstirea avea două aripi paralele, legate printr-o galerie bolti tă: cea din spate, sprijinită de munte, dar separată printr-un şanţ adânc de străduţa situată mai sus, adăpostea biserica, cu altarul în dreptat spre răsărit, iar cealaltă, în care se aflau refectoriul şi chiliile de deasupra, urma cursul Neckar-ului. Astfel era structurată clădi rea când Hegel şi-a început studiile.»12 Bursierii purtau o uniformă proprie constând dintr-un palton uşor şi negru, cu revere albe, îmbrăcăminte pe care Holderlin o purta cu anumită eleganţă, Hegel însă cu o mare neglijenţă. Timpul studiului, al recreaţiilor şi al permisiilor era stabilit cu stricteţe, fiind controlat la fel ca şi prezenţa la cursuri a studenţilor. Cei ce încălcau regulile de disciplină erau pedepsiţi prin aşa-numitele «caritionen», care con stau în reţinerea porţiei de vin (ori a sumei de bani corespunzătoare, deoarece vinul, din cauza calităţii lui proaste, era numai rareori pri mit în natură), la grade mai înalte adăugându-se însă şi încarcerarea. Din păcate, încălcarea ordinii exterioare pare a fi fost singurul material de apreciere a studenţilor, punându-se un accent deosebit pc acest aspect, în ciuda înţelegerii manifestate de supraveghetori, însumarea acelor «caritionen» şi notarea lor trimestrială în aşa-numitul «Carenten gatter» (cuvânt ce a luat naştere din «quattuor») con stituia, în lipsa altor puncte de referinţă, criteriul hotărâtor pentru aprecierea studenţilor, ca şi cum legalitatea ar putea face dovada
15
unui caracter bun. Nu este de mi rare că tocmai cei mai buni pro testau împotriva acestei stări de fapt prin repetate încălcări ale or dinii. La început, pedepsele care îi erau aplicate lui Hegel (pentru absenţa de la lecţii, sculatul târ ziu, neparticiparea la rugăciune) se menţineau în anumite limite. De ziua sfinţilor Fabian şi Sebastian din anul 1790 însă i se aduna seră 18 Caritionen în gatter, ceea ce i-a atras un avertisment serios pe 12 februarie. Un an mai târ ziu, ziua Sfinţilor Fabian şi Sebastian i-a adus chiar două ore de carceră. Se întorsese cu o oră mai târziu dintr-o permisie, afirmând că «armăsarul s-ar fi accidentat pe drum», în vreme ce eforul înclina să creadă, pe bună dreptate, că pri Friedrich Holderlin. etenii săi Finck şi Fallot i-ar fi ieşit Tablou de Hiemer fără aprobare în întâmpinare. Din diplomele semestriale ale repetitorilor reiese că la *gej înzestrarea şi hărnicia sunt în mod regulat ingenium bonum,iiigens< La mores, el obţinea iniţial boni, apoi însă numai probi oriiCtij 0 dată chiar languidi.13 în semestrul de iarnă d anui 1790 Holderlin îi scria surorii sale: «Din promoţia mea mai l'uiesc în aceeaşi odaie cu mine Hegel şi Mărklin, iar ceilalţi, puţiqa număr, sunt şi ei oameni de ispravă, printre care se află Breyer Şchelling». Hegei şi Holderlin erau amân doi cu ciţici ani mai mari[ec§t Schelling. Dintre cei trei prieteni, care aveau să se îndepărta apQi atât de mult între ei, Hegel era un «Copromotionale» cumpăl: şi mai jn vârstă, la care nu se întrezărea nici o urmă de genialitat» «Niciodată n-am fi crezut una ca asta despre Hegel», spuneau m târziu alţi prieteni din tinereţe, când de la Berlin a sosit vestea că Hegel s-a schimbat în ultimul an, de când nu l-am mai văzut. Mă îndo iesc însă de acest lucru. în orice caz de-a lungul celor patru ani când l-am cunoscut mai bine Hegel nu se dă dea în vânt după metafizică. Eroul său era Rousseau. Citea necontenit «Emile», «Contractul social», «Con fesiunile». Spera să se dezbare prin această lectură de anumite prejude căţi generale şi premise tacite, de lanţuri, cum le spunea el. O bucurie deosebită i-o aducea cartea lui Iov, datorită limbajului ei natural, ne convenţional. Mi se părea în general oarecum excentric. A ajuns la opini ile sale de mai târziu abia în străină tate, căci la Tubingen nici măcar tăticul Kant nu îi era prea cunoscut. Iar eu, care eram pe atunci foarte preocupat de scrierile lui Kant, conversând adesea în legătură cu ele împreună cu Schelling, Breyer, Flatt, Mărklin, Duttenhofer, cu repetitorul Diez, acest pasionat de Kant, cu Hauber ş.a., nu reuşeam deloc să-i stârnesc lui Hegel interesul prin conversaţiile mele privitoare la Kant, Reinhold, Fichte...»16 Se formase la institut un «club politic», la care participau cu cea mai mare înflăcărare cei din regiunea Mompelgard. Comitatul situat dincolo de Rin mai ţinea atunci de Wurttemberg, iar studenţii de acolo aveau la «Tiibinger Stift» masa gratuită. Aceştia reprezentau elementul francez, şi Hegel obişnuia să iasă cu majoritatea dintre ei, îndeosebi cu Fallot şi Billing din Kolmar. Subiectul principal al dez baterilor lor îl constituia desigur Revoluţia Franzeză. Cu elan tine resc, ei sperau în renaşterea morală a Europei, după ce fuseseră decretate drepturile omului. Citeau ziarele franţuzeşti, devorând şti rile şi discutând despre evenimente, iar entuziasmul lor mergea atât
18
de departe încât într-o frumoasă dimineaţă de duminică din primăvara .inului 1791 tinerii care visau la libertate au ridicat în apropiere de Tiibingen un pom al libertăţii după model francez. Au scris apoi în caietul de amintiri: «Vive la liberte», «Vive Jean Jacques». Faptul a devenit public, cauzând sosirea ducelui Karl Eugen, care a fost însă destul de inteligent spre a se mulţumi cu un reproş general la adresa spiritului de împotrivire şi de neascultare. Principalul vinovat (Wetzel) s-a putut refugia la timp la Strafiburg.17 «Afară în lumea largă» ideile revoluţionare începuseră de mult să circule, oamenii cereau libertate, văzând în biserică şi stat «un bastion al despotismului». «Evanghelia» lui Rousseau îşi făcea acum efectul, teologia tradiţională şi mai cu seamă sursa de inspiraţie divină a Bibliei pierzându-şi credibilitatea, iar Criticile lui Kant păreau să fi distrus definitiv vechiul edificiu al metafizicii. Şi studenţii din Tiibingen au început să manifeste un spirit critic şi diverse forme de împotrivire, ştiind că se află la o universitate închisă în faţa noului şi care încerca să salveze «bunul spirit al vremurilor trecute» de secolul iluminismului. Nu trebuie să trecem însă cu vederea un lucru: nici Hegel, nici Schel ling nu au devenit mai târziu «revoluţionari» în sensul uzual al cuvântului. îmbătrânind, amândoi au apucat să vadă adevărata izbucnire a spiritului revoluţionar (prin asociaţiile studenţeşti germane numite Burschenschaften), fără a adera la ideile sale. Din contră, ei au devenit păzitorii ideilor deja existente, aderând în spirit conservator la organicitatea istoriei. Hegel a devenit filosoful prusac de stat, iar Schelling căuta să salveze tocmai «ceea ce era creştin», contribuind la o renaştere a creştinismului. Pare ciudat, dar ar fi greşit să vedem în perioada pe trecută la Tiibingen numai un episod al vieţii lui Hegel. în realitate, acei ani au jucat un rol determinant pentru evoluţia sa ulterioară.18 Nu ştim ce l-a făcut pe Hegel să renunţe la preoţie. Se prea poate ca acest fapt să se fi datorat nu atât repulsiei sale faţă de teologie ori faţă de ceea ce se întâmpla la institut (obligativitatea rugăciunilor şi a slujbelor, forma nedemnă a pedepsei într-un timp când spiritul libertăţii îşi făcea loc în mentalitatea oamenilor), ci mai curând unei indispoziţii legate de un tratament care i se părea nedrept. Singura sursă la care putem apela în această chestiune este deja amintitul magistru Leutwein: «Dintre cei cinci absolvenţi de gimnaziu care au sosit iniţial la Tiibingcn în promoţia lui Renz, Hegel se situa pe primul loc conform notelor obţinute la gimnaziul din Stuttgart. Al doilea după el era tot din
19
Stuttgart, şi anume Mărklin, cel care avea să devină inspectorul gene ral al bisericilor protestante din Heilbronn şi cu care eram pe atunci în relaţii mai strânse. Curând însă Mărklin i-a luat-o înainte lui Hegel, fapt datorat ori repetitorilor, ori, ceea ce e mai probabil, inspectoratu lui, care putea recurge la o astfel de atitudine spre a-i fi pe plac tutore lui lui Mărklin, ce avea să devină apoi administrator la Denkendorf. Dar comportamentul genial al lui Hegel dăduse cel puţin pretextul, prezenţa la ore şi hărnicia lăsând de asemenea de dorit. Avea ceva nestatornic în el, şi i-o spuneam uneori drept în faţă. Nu se ferise nici de petrecerile voioase închinate lui Bachus. Pe scurt, Mărklin, mai disci plinat, s-a situat în cele din urniă pe locul trei, iar Hegel pe locul patru. Acest mod de apreciere a lăsat o rană deschisă în inima lui Hegel, ceea ce vă pot spune mai bine decât oricare altul, deşi Hegel se ferea s-o recunoască; cu siguranţă că această rană constituia resortul se cret al schimbării ceva a intervenit în viaţa lui Hegel după anii de formare academică. înainte avusese de luptat împotriva atitudinii potrivnice a tatălui. Cu siguranţă că nu era încă vorba de nevoia pro prie a unei noi filosofii. Dacă el s-ar fi clasat pe locul trei, cu siguranţă că Berlinul nu l-ar fi văzut niciodată, iar patria germană nu ar fi avut prilej să vorbească atâta despre el.»19 După doi ani de studiu al filosofiei, la Tiibingen se dobândea titlul de magistru. (Magister era echivalent cu titlul Dr. phil. al altor univer sităţi.) După aceea urmau trei ani de teologie, în urma cărora studiul era încheiat prin dizertaţia pro candidatura examinis consistorialis. Hegel s-a prezentat în anul 1790 la examenul anual de Magister cu două specimina (lucrări ştiinţifice de mici dimensiuni) redactate de el. în prezenţa repetitorilor şi sub conducerea profesorilor Facultăţii de Filosofie, candidaţii trebuiau să susţină o dizertaţie redactată de un profesor. Hegel a dezbătut împreună cu colegii săi Finck, Autenrieth şi Holderlin un tratat de filosofie morală al profesorului Bok, «De limite officiorum» (Despre limitele datoriei), atribuindu-i-se pe 27 septembrie 1790 în marea sală de curs Aula Nova (actuala «Aula Veche» de lângă biserica institutului) titlul de Magister. Examenul teologic a început în iunie 1793, când, împreună cu alţi opt candidaţi, Hegel a susţinut o teză redactată de cancelarul Lebret având o temă privitoare la istoria bisericii din Wiirttemberg. Examenul consistori al a avut loc după vacanţă, pe 20 septembrie 1793. Pe diploma de absolvire a lui Hegel scrie: «Studia theologia non neglexit, orationem sacram non sine studio elaboravit, in recitando
20
non magnus orator visus. Philologiae non ignarus, philosophiae mulţam operam impendit.» Din «mulţam» E. Zeller a făcut într-o scriere evident tendenţioasă din 184520 «nullam», ceea ce R. Haym a preluat imediat în biografia sa, afirmând: «...profesorii săi i-au scris pe diplomă că e un om cu posibilităţi, dar nu prea harnic şi cam lipsit de cunoştinţe, un prost orator şi un idiot în filosofie.»21 După ce şi-a luat examenul, Hegel s-a reîntors în anul 1793 la Stuttgart spre a se înzdrăveni în urma unei febre de care tocmai scăpase. Făcea adeseori plimbări la Cannstatt împreună cu poetul şi literatul Gotthold Friedrich Stăudlin, prietenul lui Holderlin, care avea atunci treizeci şi cinci de ani, discutând în legătură cu viitorul său.
PROFESOR PARTICULAR L A B E R N A SI F R A N K F U R T Un cetăţean de vază din Berna, Cari Friedrich Steiger von Tschugg, căutase în vara anului 1793 un profesor particular. Hegel fusese pro pus pentru acest post de către un anume domn von Rutte. Probabil că responsabilii de la Tiibinger Stift nu au fost consultaţi, deoarece eforul Schnurrer îi scria pe 10 noiembrie 1793 domnului Scholl din Olanda: «Domnul M. Hegel va fi examinat la sfârşitul anului, după care va părăsi institutul nostru, fiind liber să-şi aleagă un post în afară. Cred că nu strică să fim prevăzători. Mă îndoiesc că ar fi învăţat între timp să îşi asume răbdător acele sacrificii pe care un post de profesor particular le presupune întotdeauna, măcar la început. A lipsit aproape întreaga vară de la noi sub pretextul că face o cură, iar îndelungata sa şedere în casa părintească, unde probabil că el trece înaintea ta tălui, nu poate fi considerată o adevărată pregătire pentru viaţa nu tocmai scutită de restricţii a unui dascăl de casă.»22 în orice caz, în august şi septembrie a existat un schimb de scrisori cu domnul von Rutte, iar la începutul lui octombrie 1793 se pare că Hegel şi-a luat slujba în primire. Faptul că tinerii învăţaţi care nu se bucurau de avere ori de protecţie dădeau ore particulare înainte de a se putea gândi la susţinerea examenului de docenţă era pe atunci ceva obişnuit. Kant, Fichte, Herbart şi Holderlin şi-au luat şi ei ani la rând astfel de slujbe. Avantajul acestora era că în afară de casă, masă
21
Berna şi un mic salariu ele lăsau timp liber pentru studii proprii, presupu nând de asemenea posibilitatea unor relaţii sociale avantajoase. Despre situaţia lui Hegel la Berna ştim foarte puţin lucruri. Prima scrisoare care s-a păstrat (adresată lui Schelling) este datată 24 de cembrie 1794, urmând aşadar unei tăceri de peste un an: Nu sunt chiar total in a ctivd a r preocupările mele prea eterogene si adesea în trerupte nu-mi lasă timp să mă apuc de ceva serios.23 Un scurt raport adresat patronului său cu privire la casă şi avut ne face să bănuim că Hegel nu se ocupa exclusiv cu educaţia copiilor. Se pare că trebuia să se ocupe de fiul Friedrich, în vârstă de şapte ani, precum şi de două fiice şi de un copil din Neuenburg, fără să existe însă date mai exacte.
22
Tatăl căpitanului Steiger fusese un om foarte educat, care avusese cunoştinţe în domeniul politicii statului. Când a pierdut alegerile pentru Micul Consiliu al oraşului Berna, el s-a retras din viaţa politi că şi s-a stabilit supărat pe domeniul său din Tschugg, pentru a se dedica în întregime studiilor. Avea o bibliotecă impunătoare, cu vo lume de filosofie, istorie şi politică, de care Hegel se putea folosi pentru studiile sale24. După cum s-a dovedit, Hegel a citit atunci din operele lui Grotius, Hobbes, Hume, Leibniz, Locke, Machiavelli, Montesquieu, Shaftesbury, Spinoza şi Voltaire. în ceea ce priveşte pro priile sale proiecte, a continuat întâi cercetările începute la Tubingen despre Religie populară si creştinism, înăsprindu-şi critica. Studiază din nou operele lui Kant (în 1793 apăruse «Religia în limitele raţiu nii»), îşi cumpără scrierile lui Fichte şi strânge materiale pentru Filosofia spiritului subiectiv. Despre timpul petrecut de la sfârşitul lui iulie până la începutul lui august 1796 deţinem relatări trecute într-un jurnal deosebit de lucid, pedant şi la obiect, al unei călătorii prin Alpii de Sus (aproape de Berna), pe care Hegel a întreprins-o împre ună cu trei profesori particulari saşi. în scrierile sale el îşi manifesta consideraţia faţă de operele lui Schelling, tăcând însă în legătură cu propriile sale studii sistematice. Poate era de părere că ele nu meritau să fie pomenite în comparaţie cu cele ale mai tânărului său prieten în plină ascensiune. Hegel îşi urma idealul cu paşi lenţi, cum îi stătea în fire: Să nu aştepţi de la mine observaţii despre scrierea ta. Aici eu nu sunt decât un ucenic: încerc să studiez «Principiul» lui Fichte («Principiul întregii teorii a ştiinţelor» din 1794) .. .Despre munca mea nu merită să mai discutăm (scrisoare din 30 august 1795). Schelling publicase deja la 17 ani în revista «Memorabilien» un studiu despre «Mituri, legende istorice şi filosofeme ale celor mai vechi timpuri.» Până în anul 1796, el a creat în mod independent «Standpunkt der Wissenschaftslehre» (Concepţia teoriei ştiinţelor), apoi «Standpunkt der Naturphilosophie» (Concep ţia filosofiei naturii) putând deja să-şi prezinte, la vârsta de 26 de ani, «Sistemul idealismului transcendental». în scrisorile sale afectuoase către Schelling şi Holderlin, accentul cădea pe amintirile comune din perioada petrecută la Tubingen, Hegel rugându-1 pe Schelling să-i transmită veşti despre ultimele evenimen te, întrucât se simţea cu totul rupt de realitate. Ce se mai întâmplă prin Tubingen? Până când nu se vor afla acolo la catedră oameni ca Rheinhold şi Fichte, nu va ieşi nimic. Nicăieri vechiul sistem nu este perpetuat atât de conştiincios ca acolo.23
23
O lună mai târziu tonul său se înăspreşte: Ceea ce îmi spui despre mersul teologic-kantian al filosofiei la Tilbingen (si diis placet) nu e de mirare. Ortodoxia nu poate f i clintită atâta vreme cât profesarea ei este legată de avantaje lumeşti şi ţesută în întregul unui stat. Acest interes e prea puternic pentru a se putea renunţa aşa uşor la el, având efect fără ca cineva să-şi dea seama, atâta vreme cât el are de partea lui întreaga trupă din ce în ce mai numeroasă a im itatorilor lipsiţi de idei ori de interese superioare. Dacă această trupă citeşte ceva contrar convingerilor sale (dacă vrpm să fa cem însăilării lor de vorbe cinstea de a o numi astfel) şi pe care îl simte totuşi într-unfel ca fiind adevărat, atunci răspunsul este: «Da, trebuie să fie adevărat.», după care toată lumea se culcă pe o ureche, iar dimineaţa bea cafea de parcă nimic nu s-ar f i întâmplat Oricum, ei acceptă orice li se propune şi le permite să-şi păstreze inerţia. Dar eu cred că ar f i interesant să-i deranjăm cât mai mult pe teologii care aduc mijloace de construcţie critice pentru susţinerea templului lor gotic, fiind adânciţi în elanul lor de furnici, şi să li se facă numai greutăţi, astfel încât, fiind mereu izgoniţi din colţurile lor de refugiu, să nu mai găsească până la urmă nici unul, trebuind să-şi arate întreaga goliciu ne la lumina soarelui. Printre uneltele de construcţie pe care le sustrag din rugul kantian spre a împiedica pârjolirea dogmatismului, ei duc însă întotdeauna acasă şi tăciuni a p r in ş i- ei conduc la răspândirea generală a ideilor filosofice... Holderlin îm i scrie uneori din Jena: audiază cursurile lui Fichte şi vorbeşte cu entuziasm despre el ca despre un titan care luptă pentru omenire şi al cărui efect cu siguranţă că nu se va mărgini numai la interiorul sălii de curs... împărăţia Domnului e aproape, iar noi nu stăm cu mâinile în sân!... Raţiunea şi libertatea rămân lozinca noastră, iar punctul nostru de întâlnire este biserica invizibilă.26 în urma recomandării lui Schiller, Holderlin îşi luase pentru un an o slujbă de profesor particular la Charlotte von Kalb, fiind de la înce putul anului 1796 pedagog în casa bancherului Gontard din Frankfurt am Main. De doamna Gontard, Diotima din «Hyperion», îl lega acea dragoste aprinsă, pătrunsă de entuziasmul pentru tot ceea ce este frumos şi măreţ, care avea să se sfârşească pentru amândoi cu o catastrofă. Pe 24 octombrie 1795 el îi scria lui Hegel: «M ai ţii minte că îţi scriam la începutul verii de o slujbă extrem de avantajoasă şi că dorinţa mea era ca, de dragul meu şi al tău, tu să vii
24
aici la oamenii cumsecade despre care era vorba... Alaltăieri domnul Gogel a venit la noi pe neaşteptate, spunându-mi că, dacă mai eşti li ber şi îţi convin condiţiile, propu nerea rămâne valabilă.» Holderlin descrie în culori vii con diţiile care îl aşteptau: o cameră proprie, 400 de florini, bani de că lătorie, cadouri din belşug, vin de cea mai bună calitate la masă, gaz de rezonabile şi lipsite de pretenţii. Apoi el continua: «Un om care în condiţiile unor transformări destul de colorate ale situaţiei şi ale caracterului ţi-a ră mas totuşi credincios cu inima, gân dul şi spiritul şi care va fi, mai mult ca oricând, prietenul tău afectuos, fiind gata să împartă de bunăvoie cu tine toate întâmplările vieţii, şi căruia nu-i lipseşte în situaţia sa frumoasă nimic în afară de tine, acest om va locui în imediata ta vecinătate dacă vii aici. Dragul meu, am cu adevărat nevoie de tine şi cred că, la rândul meu, îţi voi putea fi de folos.»27 Hegel, care ducea de mult lipsa bunilor săi prieteni din vremea studenţiei, simţindu-se părăsit şi izolat, a acceptat cu bucurie: Nu îţi pot spune cât m-a bucurat (scrisoarea), dându-mi speranţa că te voi putea vedea si îmbrăţişa curând... Oricât mi-ar părea de rău că nu pot să pornesc imediat la drum , îmi este totuşi imposibil să părăsesc casa în care mă aflu acum până spre sfârşitul anului, astfel încât nu voi putea ajunge la Frankfurt înainte de mijlocul lui ianuarie,28 Holderlin bănuia că situaţia de la Berna îi răpise lui Hegel «bine cunoscutul său fel de-a fi, întotdeauna voios», asigurându-1 totuşi că ar fi nevoie numai de câteva zile de stat împreună pentru a-i întineri pe amândoi, prezentâdu-i noua sarcină în mod atrăgător: «Oricât ne apasă primele lecţii predate, vei prefera să te ocupi de băieţi decât de stat şi biserică, aşa cum sunt ele la ora actuală.»29 Trecând prin Stuttgart, Hegel s-a oprit pentru câteva zile în casa părintească, unde a lăsat impresia că ar fi cam abătut şi închis în
25
Frankfurt am Main sine, după cum relatează sora, începându-şi, pe la mijlocul lunii ia nuarie 1797, slujba de profesor particular al familiei Gogel din Frank furt, ceea ce îşi dorise din toată inima: un bogat aparat literar, o mai mare tihnă şi distracţii cu prietenii, toate aceste îl aşteptau acum. Holderlin a fost, la rândul său, la fel de recunoscător pentru faptul că puteau fi din nou împreună. «îm i face foarte bine să fiu în prejma lui Hegel», îi scria lui Neuffer. «îm i plac intelectualii liniştiţi, pentru că la ei te poţi orienta atât de bine atunci când nu ştii cum să te potriveşti cu tine şi cu lumea.» La început, Hegel s-a simţit mai bine ca oricând. Aici, la Frankfurt, încep să semăn mai mult cu lumea, îi transmite el prietenei sale din tinereţe, Nanette Edel.30 în primul rând însă, el a reuşit să elaboreze lucrări mai ample şi studii preliminare pentru sistemul său. Frag mentele reunite de Nohl sub titlul Spiritul creştinismului si destinul său se află însă, prin abordarea tragică a ideii de destin, sub influenţa nemijlocită a bolii prietenului său Holderlin, pe care Hegel a cunoscut-o. Aceste studii ne suscită interesul şi prin aceea că aici apar pentru prima oară conceptele atât de caracteristice pentru gândirea
lui Hegel: depăşirea, progresul dialectic şi sinteza. Conform lui Hegel, creştinismul trece în evoluţia sa de la catolicism şi protestantism la filosofie, de la viziunea revelaţiei la constatare şi la cunoaştere. Prin mijlocirea filosofiei trebuie să se ajungă la o formă superioară a reli giei, prin care contrariile se compensează reciproc, anulându-se. Mijlocirea trebuie gândită în sensul că noua idee preia viaţa ca în treg, luând în considerare toate opoziţiile şi contradicţiile definitive cu ajutorul conceptului de Aufhebung, care are mai multe sensuri, presupunând anularea lor, depăşirea lor la un nivel superior şi toto dată menţinerea lor, ridicarea lor la statutul de unitate vie. în aşa numitul Frankfurter Systemfragment (datat 14 septembrie 1800), care nu reprezintă, ce-i drept, încă un sistem, schiţând însă cadrul mai larg de instituire a unuia, nu mai regăsim elanul poetic al limbii, înaripat de Holderlin. Frazele lungi, cu respiraţie greoaie, lasă să se întrezărească un intens efort intelectual. Chiar dacă metoda dialectică nu este aici încă propriu-zis expusă, Hegel se gândeşte deja dialectic la istoria evoluţiei în sensul unei unificări, a unei sinte ze şi integrări la nivel superior (Aufhebung)31. Frazele de încheiere anticipează deja ceea ce Hegel avea să spună mai târziu despre rolul individului în istorie: Fiecare individ în parte este o verigă în lanţul necesităţii absolute care transformă lumea. Fiecare individ în parte poate să-şi supună o porţiune mai mare din acest lanţ numai dacă îşi dă seama de direcţia marii necesităţi, învăţând să rostească prin această cunoaştere cuvintele vrăjite care să-ifacă vizibilă forma. Aceas tă cunoaştere, întreaga energie a suferinţei şi a conflictului care a stăpânit câteva mii de ani lumea şi toate formele ei de cristalizare pat f i integrate şi depăşite totodată numai prin filosofie.32 Nu trebuie să trecem cu vederea faptul că în aşa-numitele sale scrieri teologice timpurii Hegel s-a ocupat pe larg de problemele filo sofiei statului. Interesul său politic, care nu s-a stins niciodată, a pus din nou stăpânire pe el la Frankfurt. «Hegel venise din casa părinteas că, situată într-un oraş rezidenţial, într-un idilic centru universitar; de la o aristocraţie patriarhală de castă din Berna, el a ajuns acum într-un oraş al aristocraţiei financiare mercantile.»33 Hegel îşi scotea citate din ziarele englezeşti, pentru că voia să cunoască relaţiile de dobândire şi posesiune din Anglia; urmărea cuvântările din Parlament privitoare la «taxa săracilor», reforma dreptului funciar prusac, şi critica aspru sistemul pedepselor de atunci. Rosenkranz relatează că începând din august 1798 Hegel a studiat cât se poate de serios teo
27
ria dreptului şi a virtuţii a lui Kant, precum şi «Metafizica moravuri lor». Dorea să nu lase nimic neînţeles, nimic nelămurit... îşi propu sese încă de pe acum să reunească legalitatea dreptului pozitiv şi moralitatea interiorităţii, care se ştie prin ea însăşi bună ori rea, într-un concept superior, pe care în aceste comentarii îl numea de multe ori pur şi simplu «viaţă», mai târziu însă «moralitate». A protestat împo triva dezmembrării omului în cazuistica ce a luat naştere prin abso lutismul simţului datoriei.»34 Hegel a criticat mai ales concepţia lui Kant despre relaţia dintre stat şi biserică, rezumată de acesta prin vor bele: «Ambele, statul şi biserica, trebuie să se lase reciproc în pace, neavând nimic în comun.» Hegel în schimb se întreba dacă şi în ce măsură este posibilă o astfel de separare, dezvoltându-şi, pe baza principiului întregului, determinarea celor două instituţii şi ajungând la concluzia, caracteristică pentru el, că omul nu poate f i divizat între stat si biserică şi că e imposibil să separi biserica de stat. Pe 15 ianuarie 1799, pe când era adâncit în lucru, a primit o scrisoa re de la sora sa: «Tata a murit noaptea trecută, cu puţin înainte de ora 12, liniştit şi blând, nu sunt în stare să-ţi scriu mai multe. Dom nul să mă aibă în pază! A ta, Christiane.»35 Pentru a rezolva succesiunea (mama murise deja cu 15 ani înain te), Hegel pleacă pe 5 martie la Stuttgart, de unde se întoarce după împărţirea moştenirii cu partea sa, care se ridica la 3 154 guldeni, 24 kreuzer şi 4 pfenigi, la Frankfurt pe 28 martie 1799. Aflându-se în posesia acestei mici averi, la care se adăugau economiile sale, Hegel se gândeşte să renunţe la slujba de profesor particula^pregătindu-şi cariera academică.
ANI I PETRECUTI LA JENA Pe atunci, Jena era capitala filosofiei germane, iar Weimar cea a poeziei. în afară de Schiller, la cumpăna veacului, au mai predat la Jena Fichte, August Wilhelm şi Friedrich von Schlegel, Fries, Krause, Schad şi Schelling. în 1798 tânărul Schelling fusese chemat la Universitatea din Jena prin intermediul lui Goethe. Din 1795 schimbul de scrisori dintre cei doi prieteni cunoscuse o pauză mai lungă; tacit, relaţia se schimbase oarecum, şi anume în conştiinţa lui Hegel. Dar Schelling era acum
28
Jena: piaţa, în ju r de 1820 singurul care mai putea face ceva pentru Hegel. Pe 2 noiembrie 1800 Hegel scrie la Frankfurt: Cred, dragă Schelling, ca o despărţire de câţiva ani nu ar trebui să împiedice o rugăminte particulară. Ti-as cere să mă ajuţi cu câteva adrese din Bamberg unde as putea sta câtva timp . Deoa rece sunt, în sfârşit, în stare să îmi schimb modul de viaţă, m-am hotă rât să nu-mi iau pentru o vreme nici o slujbă, dedicându-mă lucrărilor şi studiilor începute. înainte de a îndrăzni să particip la întâlnirile literare de la Jena, aş vrea să mă întăresc printr-o şedere într-o altă localitate. Am ales Bamberg şi pentru că am sperat că acolo voi da de tine; aud că te-ai întors la Jena, iar eu la Bamberg nu cunosc pe nimeni şi nici nu ştiu de unde mi-aş putea face rost de o adresă... caut alimen te la preţuri convenabile, bere bună, având în vedere starea organis mului meu, şi câţiva cunoscuţi; în rest-a ş prefera un oraş catolic unui oraş protestant; aş vrea să văd odată de aproape această religie... Ti-am urmărit cu admiraţie si bucurie măreaţa evoluţie ; nu mă voi j > f > > > referi la ea cu umilinţă şi nici nu voi încerca să-ţi atrag atenţia asupra propriilor mele realizări; voi folosi o formulă intermediară, spunându-ţi că sper să ne regăsim ca prieteni în formarea mea ştiinţifică, ce a pornit de la nevoile subordonate ale omului, a trebuit să fiu împins înainte către ştiinţă, idealul adolescenţei a trebuit să se transforme
29
într-o form ă de reflexie, într-un sistem; mă întreb acum, când mai sunt încă ocupat cu acest lucru, ce cale de întoarcere există pentru a interve ni asupra vieţii omului.. Dintre toţi oamenii din jurul meu, tu eşti sin gurul pe care vreau să-l am prieten si pentru impactul asupra lumii exterioare; căci văd că tu ai cuprins omul în mod pur, altfel spus cu tot cugetul si fără vanitate. Găndindu-mă la mine, nădăjduiesc că vei recunoaşte strădaniile mele dezinteresate, chiar dacă sfera lor va f i fiind mai joasă, si le vei putea atribui o valoare.36 Schelling l-a sfătuit pe prietenul său să vină cât mai degrabă la Jena şi să locuiască pentru o vreme la el. La începutul anului 1801, Hegel a dat curs invitaţiei, apucându-se îndată de lucru. în următorii şase ani de activitate a publicat cu o viteză uimitoare, comparativ cu felul său lent de a fi, o serie de scrieri mai mari şi mai mici ce aveau să pună bazele prestigiului său. «Fiind total necunoscut ca literat şi intrând brusc într-o lume în care activitatea literară era generală, el trebuia să se pronunţe măcar cu aproximaţie cu privire la poziţia pe care urma să o adopte.«37 în câteva luni el şi-a redactat prima scriere filosofică: Diferenţa dintre sistemul filosofic al lui Fichte si cel al lui Schelling. Această scriere a fost provocată de ştergerea diferenţelor dintre cele două sisteme, datorată lui Karl Leonhard Rheinhold, care le considera identice. Hegel recunoştea filosofia lui Fichte ca o nepieritoare operă măiastră a speculaţiei, care nu se poate însă impune ca sistem pentru că Fichte nu atinge nici conceptul de natură şi nici pe cel al moralităţii şi al culturii estetice. în ciuda aderării sale entuziaste la filosofia naturii şi a spiritului a lui Schelling, Hegel atrăgea atenţia în mod prudent şi asupra lipsurilor ei, punând alături propria sa concepţie filosofică. Spre sfârşitul semestrului de vară Hegel a depus la facultate o dizertaţie scrisă la început în germană şi rezumată apoi în latină: De orbitis planetarum, care consta în esenţă dintr-o critică a metodei Kepler-Newton a ştiinţelor naturii. La cea de a treizeci şi una aniver sare, pe 27 august 1801, a avut loc examenul de docenţă, în urma căruia i-a fost atribuită Venia legendi. începând cu semestrul de iarnă 1801/1802 Hegel ţinea cursuri în calitate de docent în faţa a douăzeci-treizeci de auditori în medie, având câte o prelegere publică şi una privată «contra sumei de trei taleri», câte patru ore pe săptămână. în primul semestru cursul său de Logică şi metafizică nu a atras decât unsprezece studenţi; mai târziu, el a predat dreptul natural «ex dictatis», la fel şi matematica,
30
anunţând pentru semestrul d(‘ vară 1803 că va expune tui sistem al întregii filoso fii şi făcând de mai multe ori (în semestrul de iarnă 1803/1804 şi în semestrul
> asa > lovit. Această conduită nu este deloc nobilă.» Hegel şi-a ieşit cu totul din fire. El a copiat sfârşitul recenziei şi a mers atât de departe cu supărarea încât a cerut la minister protecţie împotriva «delatorului» său. Găsea de neacceptat ca un funcţionar prusac să fie astfel bănuit într-o foaie sprijinită de guvernul prusac şi care apărea chiar în Prusia. Iată la ce putea duce prea multă libertate a presei. In cele din urmă a cerut satisfacţie din partea ministerului culturii. Altenstein s-a lăsat într-adevăr convins să recomande redacţiei de la «Hallesche Literaturzeitung» o cenzurare severă a recenziilor, ame ninţând cu retragerea licenţei în cazul nerespectării acestei recoman dări. Dar ministrul i-a scris lui Hegel că dacă acesta dorea satisfacţie trebuia să se adreseze tribunalului.98 Să ne reîntoarcem însă la Cuvântul înainte de la Filosofia dreptu lui şi la o nouă luare de poziţie a lui Hegel, care «a îndepărtat de la el inimile». După cum mărturiseşte Rosenkranz, «toţi cei care aveau în faţa ochilor viitorul Prusiei, s-au îndepărtat suspicioşi de Hegel, în care vedeau un bărbat a cărui politică era prea limitată şi prea de pendentă de relaţia cu Prusia, aşa cum o găsea el.»99 De ce deranjau aşa de tare vorbele lui Hegel? Hegel pornea de la premisa că filosofia ar trebui să cuprindă pre zentul şi nu să postuleze ceva aflat dincolo de el. Considera că statul, fiind ceva prezent, ar domina ca o împărăţie a libertăţii, nu a samavol niciei, prin legi. Dar acolo unde domneşte legalitatea există şi raţiona litate, altfel spus raţiunea care poate fi cunoscută şi care cunoaşte. Nimic nu ar fi mai greşit şi mai nechibzuit ca înlocuirea cunoaşterii politice şi a ştiinţei prin aşa-numita simpatie faţă de popor. Deoarece numai legea posedă trăinicie, durabilitate şi eficienţă, fiind totodată raţională, este valabilă afirmaţia: Ceea ce este raţional este şi real, iar ceea ce este real este si raţional Dacă Bacon a numit adevărul «fiica timpului», Hegel considera că filosofia cuprinde timpul ei în idee. Ea presupune realitatea într-un moment în care evoluţia către punctul culminant s-a consumat deja. Astfel, Cuvântul înainte la Filosofia dreptului se încheie cu renumita frază: dacă filosofia îşi zugrăveşte cenuşiul în cenuşiu, atunci form a vieţii a îmbătrânit, iar cu cenuşiu peste cenuşiu ea nu mai poate f i întinerită, ci numai cunoscută; bufniţa Minervei îşi începe zborul abia în amurg.
76
Dar o altă frază pe care am citat-o deja avea să provoace critica: cc.ea ce este raţional este si real,* iar ceea ce este real este si raţional. » > > > Nu a ajutat prea mult faptul că la cea de-a doua ediţia a Enciclope diei (1827) Hegel încearcă să limiteze această afirmaţie, spunând că prin realitate el nu înţelege numai empiricul, existenţa amestecată cu întâmplarea, aşadar şi cu ceea ce este rău şi cu ceea ce nu ar i rebui să existe, ci existenţa care este identică cu conceptul de raţiune. Căci dacă fenomenele comune, realitatea nemijlocită sunt subsuma te conceptului de real, atunci fără discuţie că ele nu pot fi şi extrem de neraţionale. La fel de neconvingătoare este apologia lui Hermann Glockner: «Nu e vorba nici de statul prusac care există acum, nici de momentul istoric trecător în genere, ci de acel «prezent veşnic», care «există întotdeauna», «păstrând în sine tot trecutul». Chiar el recunoaşte că dubioasa frază privitoare la raţionalitatea a tot ceea ce este real repre zintă o dificultate «care nu a fost rezolvată pe deplin niciodată nici de către cei mai ortodocşi hegelieni.»100 Cea mai aspră critică este făcută iarăşi de Rudolf Haym în biogra fia sa din 1857. «Cu un zel antidemagogic şi antisubiectivist», Hegel ar fi rostit «cuvântul clasic al spiritului restauraţiei, formula absolută a conservatorismului politic, a chietismului şi optimismului». în con tinuare, Haym afirmă: «Consider că era în firea lucrurilor ca un gu vern aflat pe planul înclinat al reacţiunii, dar care avea totuşi vanitatea de a fi apărătorul ştiinţelor, să apuce cu lăcomie mâna pe care filoso fia i-a întindea atât de necondiţionat. Din câte văd, Hegel a meritat cu desăvârşire să fie considerat filosoful oficial al statului prusac şi filosoful oficial al Restauraţiei, cum l-a numit Altenstein. Din câte văd, în comparaţie cu acea vorbă faimoasă din prefaţa lui Hegel de spre raţionalitatea a ceea ce este real, tot ceea ce au predat vreodată cei ca Hobbes, Filmer, Haller ori Stahl reprezintă teorii relativ liberale. Teoria graţiei divine şi teoria despre obedientia absoluta sunt nevi novate şi nu prezintă nici un pericol în comparaţie cu doctrina îngro zitoare c a r e s a n c t i f i c ă c e e a c e e x i s t ă c a f i i n d
e x i s t e n t .»101 Pe cât este de adevărat că acela care scoate o singură frază din prefaţă «spre a o arăta tuturor celor care trec, expediind astfel opera încă dinainte ca ea să fie citită» (Gans), acţionează perfid, pe atât de greşit este să îi acuzi de înţelegere mărginită pe toţi cei care iau vorbele aşa cum sunt ele rostite. Nu e o întâmplare că guvernul pru-
77
Berlin: vedere către Charlottenburger Chaussee sac a aşezat filosofia lui Hegel la baza concepţiei sale despre stat, preluând nu numai filosofia dreptului, ci şi filosofia religiei. Din cau za naturii comune a cunoaşterii, statul şi filosofia realizează o alianţă intimă împotriva religiei. Căci statul şi filosofia sunt ceea ce religia nu este: o raţionalitate care se ştie pe sine. Considerarea lui Hegel ca «filosof de stat oficial al Prusiei» nu reprezenta aşadar o defăimare. El însuşi se credea profesorul profesorilor, afirmând într-o scrisoare adresată soţiei: Iar eu, profesor regal publ ordin, la Universitatea Re gală din Berlin (şi anume profesor de meserie, adică profesor de filoso fie, care este materia tuturor materiilor -J...102 Robert Heiss se îndoieşte de faptul că Hegel merita reproşul lui Haym în toată cuprinderea sa («Filosofia hegeliană s-ar fi constituit într-o filosofie a Restauraţiei»). Cel care măsoară filosofia dreptului a lui Hegel numai după renumita frază: Ceea ce este real este raţional, nu înţelege noile perspective deschise de filosofia dreptului. Astfel, afirma Robert Heiss, trebuie făcută regretabila constatare că toţi cri ticii, fără excepţie, s-au înşelat, «pornind de la premisa facilă că He gel ar fi scris această operă din raţiuni exterioare, pentru a apăra
78
statul prusac de atunci.» E însă ciudat faptul că Heiss însuşi nu ajun ge să aibă o altă atitudine. Interpretarea pe care o dă el prefeţei nil minează cu reproşul că Hegel ar fi adoptat o poziţie echivocă prin aplicarea principiului său dialectic la relaţia dintre teorie şi realitate, deoarece şi-a revocat opiniile anterioare. «La Berlin, Hegel dezavueHză cele spuse de tânărul Hegel». Dacă în tinereţe Hegel îi scrisese Iui Schelling că teoria ar fi berbecele cu care poate «îm pinge» realita te*a, acum el se pronunţă cu hotărâre împotriva acelora care vor să înveţe statul cum trebuie să fie. Filosofia, spune Hegel, ajunge întot deauna prea târziu pentru a putea învăţa lumea cum trebuie să fie. «Hegel capitulează în faţa realităţii, teoria nu luminează în faţa realităţii, ci şchioapătă după ea.»103 în ultimul deceniu al vieţii sale, Hegel nu a mai publicat decât tratate separate şi cristalizările a două mari cursuri noi: Filosofia re ligiei şi Filosofia istoriei universale. Astfel, prin operele şi prelegerile sale, Hegel a dat un sistem complet. Acest sistem era în mod prepon derent istorico-filosofic. Se poate spune că «metafizica lui Hegel este istorică, iar concepţia sa despre istorie, metafizică». Trebuie avut în vedere aici rolul important al istoricului în filosofia religiei şi în estetică, precum şi faptul că an de an Hegel îşi ţinea seminarul de istoria f ilosofiei, extinzându-1 de fiecare dată. Constatarea aspectului istoric este foarte importantă, deoarece el a făcut de fapt pentru prima oară hegelianismul accesibil unor cer curi mai largi. Abia prin implicarea în domeniul istoric metoda dia lectică a devenit cunoscută. Până atunci majoritatea oamenilor nu înţelegeau nimic din triplul pas logic reprezentat de teză, antiteză şi sinteză. Acum multe lucruri din cursurile lui Hegel puteau fi recepta te; prelegerile deveneau inteligibile. Se năştea însă şi un pericol: şi disputele iscate în jurul lui Hegel aveau loc în majoritatea lor într-un plan ce luase naştere într-o mai mare ori mai mică măsură prin concepţia mai mult sau mai puţin populară a filosofiei sale despre istorie.104 Prelegerile de filosofia istoriei universale se bazează pe principiul că raţiunea domină lumea şi că, prin urmare, şi în istoria universală lucrurile au decurs în mod raţional Mersul istoriei universale este o înşiruire de evenimente având un anumit sens şi un anumit scop. Să vezi un sens şi un scop în istorie înseamnă să o înţelegi în mod util. Telul istoriei universale este aşadar ca spiritul să ajungă să ştie ce este ci cu adevărat, făcând ca această cunoaştere să fie concretă, întrupându-se într-o lume reală şi afirmându-se ca fiind obiectivă. Mij
79
locul de care spiritul universal se foloseşte pentru realizarea scopuri lor sale constă în acţiunile individuale ale oamenilor. Deasupra indi vizilor neistorici se află însă personalităţile istorice ale lumii, de care spiritul universal se slujeşte ca instrumente. «Noile circumstanţe mon diale, faptele pe care ele le provoacă, apar ca fiind realizările lor, interesele lor şi opera lor. Dar au dreptul de partea lor, căci ei sunt cei care înţeleg: ei ştiu care este adevărul lumii lor, al timpului lor, ei ştiu ce este conceptul, care e cea mai apropiată generalitate care iese la iveală, iar ceilalţi se adună, după cum am mai spus, în jurul stin dardului lor, pentru că ei rostesc vorbele timpului. Ei sunt cei mai impresionanţi din lume şi ştiu cel mai bine ce este de făcut; iar ceea ce fac ei e drept. Ceilalţi trebuie să-i asculte, pentru că aşa simt. Cuvintele lor, faptele lor sunt cele mai bune». Dar ei numai se amăgesc că-şi urmăresc scopurile individuale, în realitate şiretenia raţiunii se foloseşte de ei pentru atingerea scopuri lor generale. Ei sunt doar mandatarii spiritului universal Faptul că se mai întâmplă ca din pasiune ei să calce In drumul lor pe câte o floare nevinovată şi să distrugă multe lucruri, nu-i deranjează, după spusele lui Hegel, decât pe servitori şi pe dascăli, care nu înţeleg adevărata măreţie. Indivizii sunt abandonaţi şi jertfiţi. Libertatea lor constă numai în distrugerea izolării capricioase şi în integrarea lor într-un întreg general moral: Istoria universală nu este tărâmul ferici rii. Perioadele de fericire sunt fo i goale în ea. Nu mai este cazul să facem observaţii critice pe marginea acestor fraze. Aş recomanda lectura comentariilor ironice ale lui Kierkegaard, care, deşi recunoaşte că istoria se supune unui destin, neagă cu vehemenţă că profesorului Hegel i-ar fi fost permis să cunoască pla nurile Providenţei. Hegel era însă de părere că propria sa filosofie nu trebuie înţeleasă doar ca o etapă, ca o treaptă a evoluţiei în calea istoriei filosofiei care duce într-o direcţie necunoscută, aşa cum este cazul la predecesorii săi, de la Descartes la Fichte, ci ca o încheiere definitivă a acestei istorii, care cuprinde în sine toată cunoaşterea anterioară. După el s-ar mai putea, ce-i drept, înainta, dar, la fel cum se întâmplă pe un drum aflat pe un podiş, nu ar mai exista năzuinţa către ceva superior. Astfel şiretenia raţiunii s-a manifestat împotriva lui Hegel însuşi; ceea ce începuse Hegel a devenit altceva decât cre dea «spiritul subiectiv Hegel». între anii 1835 şi 1838 Hotho a publicat Prelegerile lui Hegel de spre estetică. Filosofia hegeliană a artei denotă un uimitor simţ artis
80
tic. însă din 1805 filosoful afirmase de fată cu Vofi că în cazul în care îi va fî dat să predea la Heidelberg are de gând să ţină acolo prelegeri de estetică în sensul unui cours de literature. Abia treisprezece ani mai târziu el şi-a împlinit această promisiune. Cursurile ţinute la I leidelberg au fost îmbunătăţite din ce în ce mai mult la Berlin, ope rele de artă ale capitalei, expoziţiile şi reprezentaţiile teatrale, dar şi călătoriile de vacanţă şi vizitarea galeriilor de la Dresda, Viena, Paris si din Ţările de Jos, oferind material din belşug spre exemplificare. Estetica a devenit astfel cea mai atractivă şi populară prelegere a lui Hegel de la Berlin. Poate că limpezimea şi claritatea artei au diminu at puţin din caracterul greoi al filosofiei hegeliene a spiritului. Hegel afirma cu hotărâre că frumuseţea artistică reprezintă un alt dome niu decât ideea, receptarea activităţii şi produselor ei necesitând un alt organ decât gândirea ştiinţifică. După Hegel, stă în firea artei să se transpună în existenţă obiectivă; ea nu e silită - precum religia ca atunci când iese din interioritatea ei să pătrundă în alte domenii şi să se folosească de mijloace care nu-i aparţin. Esenţa interioară a religiei poate fi întunecată în cult şi în dogmă; esenţa cea mai pro prie artei, în schimb, se dezvăluie în obiectivitatea operei de artă, mai pură si mai desăvârşită. De aceea, spune Haym, Hegel nu şi-a dat seama de specificul religiei, pe care l-a coborât, recunoscând numai specificul artei.105 Filosofia hegeliană a religiei culminează cu propoziţia: Conţinutul religiei creştine, care este cea mai înaltă treaptă în evoluţia religiei în genere, se suprapune perfect cu conţinutul adevăratei filosofii. întrea ga filosofie nu este nimic altceva decât dovada adevărului în jurul căruia se învârte creştinismul: că Dumnezeu este dragoste, spirit, substanţă, subiect şi un proces care se reîntoarce mereu în sine. Filo sofia religiei vede specificul ei prin faptul că ea strânge într-un vârf şi într-o sumă adevărul care trece prin toată filosofia. Ea se ridică la înţelegerea relaţiei de corespondenţă dintre Dumnezeu şi om. Sau mai exact: Omul ştie de Dumnezeu numai în măsura în care Dumne zeu însusi stie de sine în om;' această cunoaştere este constiinta de sine y y > f y a lui Dumnezeu, dar totodată o cunoaştere a omului de către Dumne zeu.7 iar această cunoaştere a omului de către Dumnezeu este cunoaşterea y y lui Dumnezeu de către om; spiritul omului care ştie de Dumnezeu nu este decât spiritul lui Dumnezeu însuşi. Prin această determinare adevărul conţinutului religios este spul berat, devenind o umbră şi încetând să mai prezinte interes. Carac
81
terul logic universal al filosofiei hegeliene triumfă, demascându-se, după cum spune însuşi Glockner, ca un «raţionalism doctrinar, care nu-şi dă de fel seama de esenţa iraţionalului.»106 Cel mai important capitol despre Cult pătrunde în filosofia religiei numai pentru a putea fi în cele din urmă eliminat cu totul. Reprezen tarea religioasă nu este recunoscută decât în măsura în care ea a deve nit o dogmă filosofică. Cultul ajunge la adevărul său deplin abia atunci când el se transformă în moralitate. Numai statul este serviciul divin desăvârşit. Aşa cum se comportă filosofia faţă de religie se comportă şi statul faţă de biserică; el nu se află «în conflict în privinţa conţinutului de adevăr şi raţionalitate, ci prin diferenţele de form ă». Hegel spune astfel că filosofia ar reprezenta un sanctuar separat, slujitorii ei al cătuind o preoţime izolată, care nu are voie să meargă în rândul lumii} trebuind să păzească posesiunea adevărului. Ieşirea prezentului empi ric din dilema în care se află cade în sarcina lui,, nefiind o problemă şi o chestiune nemijlocit practică a filosofiei.107 în viziunea lui Hegel, filosofia nu reprezintă numai o cunoaştere absolută pentru om, ci şi desăvârşirea realităţii lui Dumnezeu. Astfel filosofia filosofiei, autocunoaşterea spiritului uman şi divin se află la sfârşitul sistemului hegelian în faţa celei mai înalte sarcini pe care un filosof i-a atribuit-o vreodată. Printre aceia care îl priveau cu prietenie pe Hegel, implicându-se în creaţia sa, mai trebuie amintit Goethe. Prietenia lor datează încă din perioada petrecută la Jena, dar ea se întemeiază pe coincidenţa tuturor trăsăturilor esenţiale din concepţiile despre lume ale celor doi. în 1817, Boisseree îi trimisese lui Goethe acele paragrafe ale Enciclopediei în care Hegel se pronunţase împotriva lui Newton şi în favoarea teoriei culorilor a lui Goethe. Goethe s-a bucurat foarte mult de acest lucru, scriind pe 8 iulie 1817: «Felul atât de salutar şi decis al Domniei Voastre de a lua partea străvechii teorii a culorilor, pe care eu am formulat-o din nou, impune de două şi chiar de trei ori mulţumirile mele sincere, deoarece hotărârea mea de a lua din nou atitudine în mod public cu privire la aceste chestiuni depinde de prieteni şi susţinători.»108 La Berlin schimbul de idei dintre ei s-a intensificat. Goethe făcuse să-i parvină lui Hegel un exemplar al tratatului său despre «Culorile endemice», pentru care Hegel i-a mulţumit printr-o lungă scrisoare, în care lăuda mai ales felul în care Goethe înţelegea natura, ştiind să cuprindă esenţa apariţiei ca «fenomen primordial». Pentru explica-
82
Goethe rea gestului emoţionant pe care-1 vom descrie în continuare să adău găm că sunt numite culori endemice acele culori «care pot fi văzute în interiorul anumitor corpuri». Goethe i-a trimis filosofului un pahar delicat, colorat în galben, în care se găsea o bucată de mătase neagră prin care galbenul se vedea albastru - ca un fel de simbol al teoriei sale a culorilor. Cadoul era însoţit de dedicaţia: «Fenomenul primor dial îi transmite absolutului cele mai călduroase salutări.» într-o scrisoare către Reinhard, Goethe scrie despre «o manifesta re demnă de laudă a profesorului Hegel din Berlin; acest om care gândeşte ciudat de ascuţit şi fin este de multă vreme prietenul opiniilor mele fizice în general, mai cu seamă al celor cromatice.
Cu ocazia lucrării sale despre culorile endemice el s-a exprimat atât de pătrunzător încât textul mi se pare într-adevăr mai transpa rent ca înainte. Având în vedere faptul că şi dumneavoastră vădiţi un interes constant şi credincios, desigur că vă veţi bucura de citatele porţiunilor celor mai relevante...» Lui C. F. L. Schultz Goethe îi scria pe 10 martie 1821: «Nu pot însă trece cu vederea o bucurie deosebită de care am avut parte zilele acestea. Am primit o scrisoare de la profesorul Hegel, care mi-a picat într-adevăr tare bine. Se referea la ultima mea lucrare despre ştiinţele naturii, mai ales la culorile mele endemice. Acest om surprinzător de spiritual a pătruns acest capitol, ca de altfel întreaga lucrare, în aşa fel încât opera devenea mai transparentă chiar şi pentru mine însu mi. Am fost cât se poate de satisfăcut de acest fapt deoarece tocmai în acea clipă începusem să-mi pun din nou în ordine hârtiile adunate vreme de zece ani, redactându-le cu intenţia de a le edita cu prima ocazie.»109 Pe 16 octombrie 1827, când se întorcea de la Paris, Hegel s-a întâl nit la Weimar cu Goethe, care i-a făcut cunoştiinţă cu Riemer, Zelter, şi cu marele duce Karl August, care venise acolo întâmplător Hegel i-a scris soţiei sale în legătură cu aceasta: Am ajuns aici aseară, în amurg. M-am pregătit aşadar puţin, după care am pornit să-mi duc la bun sfârşit călătoria, vizitându-mi vechiul prieten, pe care îl stimez în mod deosebit. Casa era luminată, Marele Duce fiind aşteptat la ceai; mi-am anunţat deocamdată sosirea. Goethe m-a prim it cât se poate de prietenos şi călduros; aveam multe să-i povestesc. După o jumătate de oră a venit bătrânul Mare Duce. Dar am uitat să menţionez faptul că în afară de Riemer am mai dat şi de Zelter la Goethe. Goethe m-a prezentat onorabilului domn, alături de care m-am aşezat pe sofa cred că stăteam chiar la dreapta lui. El a întrebat de Paris - e niţel cam surd - . . . aşa am petrecut seara (din fericire Zelter şi Riemer s-au aşezat în camera de alături), discutând, în măsura în care se putea, cu bătrâ nul domn până la ora nouă şi jumătate. Goethe stătea lângă noi tot timpul şi mi-am dat seama treptat că domnul era cam surd şi că atunci când se făcea linişte nu era bine să încerci să întreţii conversaţia, ci să aştepţi până când îi mai venea vreo idee. - Altminteri totul a mers strună, eu trebuind să petrec câteva ore ţintuit de sofa. Marele Duce îmi recomandase să-i vizitez grădina botanică din Belvedere. Am ieşit azi dimineaţă pe la ora zece cu Zelter - Goethe ne împrumutase trăsu ra. într-adevăr, grădina efoarte mare. Ducele însuşi este un mare bota-
84
nisty- are exemplare frumoase de plante acolo -> ce-i drept, noi nu ne pricepeam îndeajuns de bine spre a preţui totul cum se cuvine. La prânz nr-am întors. Am făcut o vizită la domnul şi doamna von Schwendler, ture şi-au exprimat bineînţeles regretul că nu eşti şi tu acolo şi că m-am lasat acaparat de Goethe. Apoi a urmat o plimbare prin frumoasele parcuri pe care le cutreieram acum 25 de ani, salutarea malurilor micuţului Ilm şi ale valurilor sale liniştite, care au auzit multe cântece ncpieitoare. La ora nouă am prânzit la Goethe, vădind cea mai bună poftă de mâncare. Doamna von Goethe, care aştepta să nască în fiecare clipă, nu a apărut, sora ei, domnişoara von Pogwisch, era bine dispusă, consilierul aulic Vogel, doctorul, un anume D. Eckermann, secretarul tui Goethe, cei doi nepoţi, fiul, Zelterşi cu mine stăteam lângă Goethe, la dreapta mea stând domnişoara de care ţi-am pomenit; oaspeţii din Weimar erau liniştiţi, noi însă voioşi, cu chef de vorbă, mâncând şi bând vârtos. A trebuit să-i povestesc lui Goethe multe despre opiniile şi interesele politice şi literare din Franţa, totul interesându-l în mod deo sebit El e foarte robust, sănătos, în toate cel vechi, adică mereu tânăr, ccva mai liniştit, - un chip atât de nobil, de bun, de fidel, încât te face să-l uiţi pe marele om de geniu şi de o inepuizabilă energie a talentului. Oricum, ca buni prieteni, noi nu am fost preocupaţi să vedem cum arată ori cum vorbeşte, ci ne-am întreţinut în mod cordial, şi aceasta nu de dragul renumelui ori a cinstei de a fi. văzut si auzit una ori alta de la el etc... - După masă, fiu l mi-a spus în mod explicit cât de mult îl bucurase pe Goethe speranţa că la întoarcerea mea de la Paris voi trece să-l văd. El mi-a vorbit în general detailat despre raporturile şi senti mentele sale în privinţa tatălui, fiind foarte grijuliu, şi consider că la vârsta lui si cu modul său de viaţă Goethe trebuie socotit norocos să se ştie astfel iubit şi înconjurat cu atenţie, iar fiu l său trebuie respectat şi îndrăgit pentru acest lucru. în seara aceasta am mai fost la teatru, iar acum îţi scriu, şi ceea ce trebuie să menţionez în mod special se referă la planurile ori, mai degrabă, la hotărârea noastră de a ne întoarce în sfârşit acasă. Goethe vrea aşadar să ne mai ţină, pe Zelter şi pe mine, încă cel puţin o zi; vom porni astfel poimâine. Zelter este la fel de satis făcut ca şi mine de faptul că ne vom continua călătoria împreună. Dar pentîu. că amândoi suntem la urma urmei nişte domni în vârstă, iar comoditatea ne e pe plac şi de folos, nu vom f i atât de temerari să luăm poştalionul.. ci vom porni vineri cu trăsura pe care deja am închiriat-o şi, cu voia lui Dumnezeu, vom ajunge atunci la voi duminică, unde,
85
reîntors din multicolorele călătorii Z a j viaţa unicoloră de familie, Odysseus al tău te va îmbrăţişa.110 într-o scrisoare adresată lui Kne*j bel, Goethe deplângea faptul că He gel nu a putut rămâne mai mult, «pentru că tot ceea ce ne apare ne clar şi confuz în scrierile unui astfel de om, neputând fi apropriat nemij locit nevoilor noastre, devine prin discuţia vie numaidecât proprietatea noastră, deoarece ne dăm seama că ideile şi mentalitatea noastră coin cid cu ale lui, şi că dezvoltarea şi des chiderea reciprocă pot duce prea bine la o apropiere şi reunire.»111 întorcându-se doi ani mai târziu de la Karlsbad la Berlin, Hegel l-a vizitat pentru ultima oară pe Goethe: Am petrecut împreună cu Schelling 5-6 zile la Karlsbad în spiritul vechii noastre prietenii cordiale cu ocazia unei călătorii prin Teplitz, Praga - apoi la Weimar, la sărbătorirea aniversară a flăcăului de 80 de ani, şi la Jena (unde cu vechile voastre pozne ne spărgeaţi ferestrele).112 . După semestrul de vară Hegel simţea din ce în ce mai mult nevoia să se recreeze, căutând să se revigoreze, prin schimbarea mediului, în cadrul unor călătorii mai mari sau mai mici. Pentru aceasta minis terul îi acorda un sprijin financiar destul de generos. în vara anului 1822, ministerul culturii îi scria: «Cu mulţumire am constatat că în urma asigurării mele de anul trecut de a vă aranja o compensare pen tru călătoria pe care urma să o faceţi conform dorinţei mele pentru restabilirea dumneavoastră, aţi plecat într-adevăr în vacanţă, şi mi-a fost neplăcut să întârzii atât de mult până să-mi ţin promisiunea. Acest lucru se datorează numai dorinţei de a vă face rost şi în acest an de o subvenţie cu acelaşi scop. Mă bucur din inimă că vă pot înştiinţa prin anexa oficială că am reuşit să obţin nu numai aproba rea remuneraţiei de 300 de taleri pentru anul trecut, ci şi o sumă identică pentru anul acesta, aşadar în total 600 de taleri. îmi doresc ca acest, fapt însoţit de asigurările mele cu privire la viitor să vă
86
liniştească pe deplin, astfel încât să puteţi fi în stare să mai faceţi şi In acest an o mică escapadă spre a vă relaxa. Dacă vă este posibil, pcrmiteţi-vă o astfel de relaxare şi fortificare după o muncă atât de încordată şi încununată de succes.»113 Dacă ar fi fost după Hegel, care nu era deloc pasionat de călătorii, H ar fi rămas singur acasă, împărţindu-şi vacanţa între familie şi Ktudii. Dar banii erau destinaţi unui sejur de odihnă, aşa că a trebuit .să pornească la drum. încă după prima zi de călătorie, grija pentru ai săi era să-l determine de câteva ori să se întoarcă, şi, deşi odată cu impresiile acumulate creştea şi spiritul său de iniţiativă, el se afla de fapt permanent pe drumul de întoarcere.114 Pe 15 septembrie 1822 el a pornit către Koln, Bruxelles, Gent, Antwerpen, Amsterdam, Hamburg şi înapoi la Berlin. In Ţările de Jos trăia unul dintre primii săi discipoli şi cel mai recunoscător prieten din perioada petrecută la Jena: Peter Gabriel van Ghert, referentul pen tru Educaţie şi învăţământ public din Ministerul Culturii din Olanda. Când aflase de provizoratul lui Hegel la Jena, el a scris imediat o scrisoare în limba germană, plină de greşeli, dar exprimând întreaga sa dragoste şi recunoştinţă faţă de stimatul său profesor. El dorea să intervină pentru ca Hegel să primească o catedră de filosofie în Olan da, care urma să-i aducă 6 000 de guldeni pe an; oferta sa includea şi relaţii cu o librărie' care plătea foarte bine şi care era dispusă să publice scrierile lui Hegel. El îl asigura pe Hegel că era plin de cele mai nobile sentimente de stimă şi prietenie, fiind interesat mai mult decât orice pe lume de problemele lui Hegel. Deoarece soţia lui Hegel nu lua parte niciodată la călătoriile sale, ne-au rămas, din scrisorile către ea, descrieri de călătorie excelente, dar şi stranii, care dezvăluie o parte necunoscută a filosofului. Din Koln, el scria: Koln este un oraş cu multe straturi - primul lucru pe care l-am făcut afost să vizitez domul; caracterul maiestuos şi delicat a ceea ce mai există din el, supleţea lui, întinderea lui, care nu reprezintă atât un suiş, cât o ridicare în zbor, merită într-adevăr toată admiraţia, fiind concepţia unui om şi realizarea unui oraş; în el, o altă stare, o altă lume umană şi un alt timp îţi apar în faţa ochilor în toate privinţele pline de viaţă. Nu este vorba de vreo utilitate, de vreo plăcere ori distracţie, de o necesitate satisfăcută, ci de o amplă transformare în săli înalte, care există pentru sine şi cărora le este parcă indiferent dacă oamenii se folosesc de ele în vreun scop; o operă goală sau o biserică goală reprezintă ceva incomplet; dar aici e vorba de o pădure uriaşă, şi
87
Koln: Domul
88
anume de una spirituală, artistică în toată puterea cuvântului, care există pentru sine, neinteresându-se de faptul că jos se târăsc şi merg sau nu oameni; el este pentru sine ceea ce este, fiind făcut pentru sine însuşi, şi toate întâmplările şi rugăciunile din interiorul lui şi toţi cei care, ţinând pipa în gură, dar ezitând totuşi să o aprindă, vin să-l viziteze cu raniţele pe spate, se pierd în el cu paracliser cu tot; toată această forfotă din interiorul lui este înghiţită de el.115 Din Aachen el relatează: La Aachen am văzut mai întâi domul şi m-am aşezat pe tronul împăratului Carol; pe părţile laterale şi la spate sunt câte două plăci de marmură, netede şi groase de un ţol şi jum ăta te; erau însă acoperite cu o tablă din aur pe care se aflau gravate dife rite istorii, din care doar câteva s-au mai păstrat. Regele Carol a fost găsit la 300 de ani după moartea sa de către regele Friedrich, cred, şezândpe acest tron având odăjdiile împărăteşti, coroana pe cap, scep trul într-o mână, globul imperial în cealaltă; toate aceste lucruri, in clusiv osemintele, au luat calea tezaurului regal. M-am aşezat ca oricare altul pe acest tron pe care, după spusele pai'acliserului, au fost încoronaţi 32 de împăraţi, şi toată satisfacţia este că am stat pe e l 116 Şi iată ce scrie din Haga: Dacă vrei să vezi biserici catolice sublime şi bogate, trebuie să vezi bisericile din Gent, Antwerpen - mari, largi, gotice, maiestuoase-, cu ferestrele colorate (cele mai frumoase pe care le-am văzut sunt la Bruxelles); pe coloane se află duzini întregi de statui de marmură în mărime naturală, la o oarecare înălţime, de obicei stând culcate ori şezând, picturi de Rubens, van Eyck şi discipolii lor, exemplare mari, minunate, din care se găsesc două, trei duzini într-o singură biserică; coloane din marmură, basoreliefuri, scaune cu grătare, scaune confesionale, jumătate de duzină ori chiar o duzină întreagă în biserica din Antwerpen, fiecare împodobit cu câte patru sculpturi în lemn în mărime naturală (m-am gândit la Salutul englez din Niirnberg) ; primăriile prezintă şi ele un stil gotic caracteristic. Am umblat de dimineaţă patru ore prin Antwerpen; de opt zile transpir din greu; la Waterloo m-am gândit că la urma urmei francezii şi aliaţii nu vor f i transpirat chiar aşa de tare. La Antwerpen m-am despărţit de bunul meu prieten, domnul von Ghert, care s-a întors la Bruxelles şi pe care l-am rugat să vadă dacă n-au mai sosit scrisori de la tine şi să mi le trimită eventual la Amsterdam.117 Despre Olanda el are numai cuvinte la laudă: ...ce ţară frumoasă! E o ţară pentru plimbări, plină de pajişti înverzite, cu vite voioase şi sătule, fără flăcăi care să le mâne de la spate, cu lungi păduri ferme
89
cătoare de stejari şi de fagi; case de ţară - în Olanda e cea mai mare densitate de populaţie din lume, dar în zonele joase sunt doar puţine sate, în Brabant în schimb este pământ fertil, plin de sate. Haarlemul este curat, mare şi frumos ca şi restul ţinuturilor, având lângă sine Marea Haarlem. Pe cât am văzut de multe frumuseţi, pe atât de multe n-am văzut, dar tot ceea ce este mai frumos şi mai bun am văzut Fiecare oraş e bogat, drăguţ şi curat. Nu mi-am dat seama până acum unde stau oamenii obişnuiţi şi săraci, mai ales la Haga, pentru că nicăieri nu se vede vreo casă părăginită, ori vreun acoperiş care stă să se prăbu şească, ori uşi putrezite şi ferestre sparte. La Haga, ca peste tot de alt fel, toate străzile sunt pline de cele mai frumoase prăvălii şi mai ales luminoase, dezvăluind mărfuri din belşug - aur, argint, porţelan, tabac, pâine, pantofi, - toate aranjate cât se poate de frumos în vitrine.lls Doi ani mai târziu, în toamna anului 1824 - din nou singur - Hegel a întreprins o călătorie la Viena, trecând prin Praga. La Viena totul i-a plăcut şi i s-a părut interesant: minunatele opere de artă şi colecţiile, grădinile populare şi înainte de toate opera italiană. Hegel a fost entuziasmat, neputând lăuda îndeajuns frumuseţile: Bună dimineaţa, dragostea mea! - l a V i e n a -d a , Viena; - Dar din păcate tu nu eşti la Viena... (la ora 7 ajunsesem la han) la opt şi jumătate - la opera italianădeoarece doamna Milder, pe care va trebui să o mai amintesc pe parcurs, m-a trimis acolo. O piesă de Mercadante, doamna Fodor nu a apărut - dar ce voci bărbăteşti! Doi tenori, Rubini şi Donzelli, ce gâtlejuri, ce manieră încântătoare, volubilitate, forţă, sunet, toate aces tea trebuie auzite! - un duet de efect al celor doi. Basul Lablache nu a avut un rol principal, dar cât de mult a trebuit să-i admir frumoasa, puternica şi încântătoarea voce. Da, aceste voci bărbăteşti trebuie au zite, ele sunt pline de sunet, de puritate, de forţă, de o libertate desăvârşită etc. etc. Au şi o cântăreaţă germană care se numeşte Eckerlin şi care scoate cele mai frumoase, pline şi puternice sunete medii, amintindu-mi de Milder, pentru că numai doamna Milder putea să se pună cu trei voci bărbăteşti, ţinându-le în frâu. Doamna Fodor va juca astăzi în «Othello». Atâta vreme cât îmi vor ajunge banii să plătesc opera italiană şi drumul de întoarcere, rămân la Viena! După operă şi un Pas de deux al unor parizieni - fac totul la fel de bine ca berlinezii, - dacă berlinezele abia fac un unghi drept, ele ajung până la 180 de grade - m-am întors acasă, unde spre profunda noastră satisfacţie co mună i-am găsit pe Lilli şi Klein (tânăra soţie a lui Parthey nu se simţea bine şi se retrăsese în camera ei); acest lucru îmi convine, ei vor rămâ
90
ne aici o săptămână, şi am stabilit deja că vom hoinări împreună; erau miraţi de faptul că veneam de la opera italiană, de trei zile ei petrec toate serile la Kasperl şi la teatrul german, fără să f i văzut încă opera italiană!! şi fără să o f i auzit!!119 Când s-a apropiat vacanţa de vară a anului 1827, Hegel a pus la cale o călătorie la Paris, scriindu-i lui Cousin, care devenise în 1824 suspect din punct de vedere politic, fiind întemniţat la Dresda. în urma unei intervenţii a lui Hegel pe lângă ministrul de interne pru sac, Cousin a fost eliberat, rămânând însă încă un timp sub suprave ghere politică la Berlin. Aflând de planurile de călătorie ale lui Hegel, el a îmbrăţişat ideea plin de zel practic şi înfocat, punându-şi în în tregime la dispoziţie persoana, locuinţa şi timpul. Drumul l-a purtat pe Hegel la Trier, Luxemburg, Verdun şi Paris, unde s-a stabilit întâi la Hotel des Princes, mutându-se apoi, când preţul i s-a părut prea mare, într-o cameră mobilată, de unde pornea în fiecare zi să viziteze împreună cu Cousin obiectivele demne de a fi văzute. Deşi el îşi descrie şi de această dată noile impresii, soţia sa observă pe drept cuvânt şi cu uimire că scrisorile sale de la Paris erau mai puţin pătrunse, voioase şi comunicative decât cele din urmă cu trei ani, de la Viena. Ei, draga mea, din această capitală a lumii civiliza te, din cabinetul prietenului Cousin, care, casă nu uit, mi-a dat scrisoa rea ta din 20 ale lunii trecute, astfel încât am prim it în sfârşit vestea de la tine şi de la băieţi, a căror scrisoare m-a bucurat de asemenea... . ..Sunt înconjurat de o bibliotecă prin intermediul căreia pot studia şi cunoaşte mai bine interesele şi punctele de vedere ale spiritului fran cez, deşi, ce-i drept, nu prea am timp pentru aceasta; până acum vre mea a fost mereu frumoasă, iar zilele ploioase nu sunt tocmai de dorit... ...Parisul este un oraş cu o veche bogăţie, în care de multe secole regii iubitori de artă şi de măreţie şi în cele din urmă împăratul Napo leon şi mulţi mari bogătaşi, apoi un popor activ şi industrial au strâns toţi laolaltă prin toate căile posibile bogăţii de tot felul; sunt o mulţime de palate, de clădiri publice - fiecare facultate a Universităţii de pildă are un palat. Ceva asemănător cu clădirea Universităţii noastre. Hala vinurilor, o clădire cu tot felul de pivniţe, e un edificiu grandios... Toate sunt, desigur, de trei, patru, zece ori mai întinse ca la noi, fiind toate concepute pentru folosirea nemijlocită de către public, dar totuşi toate atât de protejate, pentru ca nimic să nu se strice. Cel mai mult mi-ar plăcea să vii la Palais Royal, Parisul Parisului; mulţimea nesfârşită de boutique-uri şi bogăţia mărfurilor, cele mai frumoase prăvălii de giu-
91
vaieruri şi bijuterii îţi provoacă uimirea. Dar pe fiecare stradă se revar să în toate felurile belşugul şi măreţia; poţi avea absolut orice... iar toate relaţiile cu oamenii decurg simplu, cu înţelegere şi onestitate. Tre buie numai să nu faci mofturi. Bisericile, Pantheon-ul sau St. Genevieve - o biserică nouă - şi vechea catedrală Notre Dame au arhitecturi grandioase... Galeria de tablouri este la Luvru: o sală dreaptă, lungă, boltită sus, având de amândouă părţile tablouri, o întindere aproape de necuprins cu privirea, pe care o străbaţi într-un sfert de oră; am parcurs-o în grabă împreună cu Cousin acum câteva zile. Am vrut să încep ieri cer cetarea mai temeinic, privind totul îndeaproape, când am aflat că nu mai ieri şi azi mai era timp, de mâine muzeul fiind închis din cauza pregătirii expoziţiei de tablouri a maeştrilor contemporani; e o mare bogăţie, cei mai mari maeştri fiind reprezentaţi cu piese celebre, pe care le-am văzut de sute de ori în gravuri, de Rafael, Coireggio, Leonardo da Vinci, Tizian etc. în general, franceziisunt: mai liniştiţi şi mai hotărâţi decât noi atunci când îşi exprimă sentimentele, mai ales decât tine; de câte ori ţi-am spus că trebuie să tratezi lucrurile fără sentimentalism; de multe ori însă felul tău plin de viaţă îţi stă cât se poate de bine. Sunt puţini oameni aici pe care i-am văzut şi cu care am vorbit; în perioada aceasta nu e nimeni la Paris. Cousin a vrut să mă ducă la ducesa von Montbello, dar am renunţat; e bolnavă. Toţi sunt plecaţi la ţară; ridicola onoa re germană de a f i vorbit cu unul ori altul oricum nu e la modă a ici ...Viaţa mea de la Paris din săptămâna aceasta nu prea merită să ţi-o povestesc; din contră, a fost foarte monotonă, şi despre această monotonie trebuie să-ţi scriu pentru ca tu să nu te îngrijorezi degeaba, aflând, poate, din altă parte, că am avut mici probleme trecătoare de sănătate... Spui că nu-ţi scriu de la Paris cu tot atâta înfocare şi entuziasm ca de la Viena şi că le-ai povestit multe prietenilor. Aşa o fi; dar tot ceea ce-ţi transmit este mult prea fugar pentru a oferi material de povestit. La aceasta se adaugă faptul că, simţindu-mă rău, am pierdut mult timp, precum şi faptul că totul este atât de departe şi de amplu, trebu ind să fiu cât se poate de robust pentru a putea cuprinde mai multe şi, de asemenea, să petrec considerabil mai mult timp aici, spre a putea avea contacte serioase şi a aprofunda chestiunile. E un teren extrem de interesant; dar ar f i nevoie de multe săptămâni numai pentru a te dez metici, pătrunzând în obişnuinţa întregii variaţiuni strălucitoare... pe 92
scurt, trebuie să petreci o jumătate de an la Paris pentru a te acomoda cu tot ceea ce te interesează şi pentru a-ţi pierde apoi, după cum am spus, prin obişnuinţă tot interesul faţă de ceea ce în prima perioadă ţi se pare ieşit din comun şi demn de a f i văzut Cousin a râs de multe ori de mine atunci când vedeam şi consideram ciudate lucrurile pe care conştiinţa călătorului şi ghidul de călătorie mi le recomandau... Dar aici trebuie să mă opresc, la fel cum trebuie să mă opresc a vedea mai mult din Paris; pe cât de puţin pot cuprinde prin scris ceea ce văd în faţa ochilor, pe atât de puţin aş putea epuiza în patru săptă mâni îndatoririle unui călător conştiincios: de a urmări pas cu pas toate obiectivele...120 Plăcuta călătorie făcută alături de Cousin l-a purtat pe Hegel la Bruxelles, unde l-a regăsit pe prietenul van Ghert, apoi la Lowen, Luttich, Aachen (Am văzut domul iluminat şi am stat din nou pe tro nul împăratului Carol) şi Koln, până unde l-a însoţit Cousin. Acesta relatează câţiva ani mai târziu că la vederea negustorilor care vin deau în faţa portalului domului medalioane şi lumânări sfinţite Hegel ar fi exclamat: Aceasta este religia voastră catolică şi scandalul pe care eă ni-l aduce! Voi muri oare înainte de a vedea că toate acestea au trecut? într-o scrisoare din Elberfeld ni s-a păstrat o afirmaţie remarcabilă a lui Hegel, care se referă la o circumstanţă fatală a Berlinului, pe care nu putem să o omitem. De la Luttich până la Aachen sunt clădiri universitare deosebit de frumoase. Am tatonat terenul în aceste universităţi, văzând în ele un posibil loc tihnit în caz că popii din Ber lin mă vor face să nu mai pot sta în locuinţa mea din Kupfergraben. Administraţia papală din Roma ar f i în orice caz un adversar mai ono rabil decât bietele îngăimări ale bieţilor popi din Berlin.121 în prelegerea sa din semestrul de iarnă 1826/27, despre Filosofia istoriei universale cu privire la concepţiile diferitelor confesiuni în legătură cu teoria Cinei celei de Taină, Hegel se pronunţase fără cruţare împotriva dogmei transsubstanţierii. Pentru a dovedi cât de grosola ne sunt reprezentările catolice şi la ce consecinţă crasă duc ele, Hegel a mers până acolo încât a dat următorul exemplu: dacă un şoarece mănâncă ostie sfinţită, adăpostind astfel în trupul său «adevăratul trup al Domnului», un bun catolic trebuie să îngenuncheze în faţa şoarecelui şi să se roage la el. Aceasta afirmaţie a fost auzită printre alţii şi de un diacon al bise ricii St. Hedwig, care urmărea cu regularitate cursurile lui Hegel. El
93
Berlin: Poarta Brandemburgică
s-a plâns la Ministerul Culturii «de defăimarea publică a religiei ca tolice», lucru ce i-a fost luat în nume de rău de către toată lumea. Când diaconul a apărut la următoarea oră de curs, el a trebuit să părăsească sala din cauza ostilităţii studenţilor. Ministrul l-a însărcinat pe Dr. Schulze să-l roage în mod confidenţial pe Hegel să se pronunţe asupra plângerii ce i-a fost adusă. A urmat scrisoarea de justificare din 3 aprilie 1826 a lui Hegel, după care Mi nisterul s-a declarat satisfăcut. Scrisoarea respectivă nu se regăseşte însă în ediţia scrisorilor (de la şi către Hegel), fiind tipărită la Haym: Ca răspuns la cererea confidenţială prim ită din partea domnului con silier privat Schulze cu privire la o explicaţie a unor afirmaţii pe care eu le-aş f i făcut la cursul meu referitor la religia catolică, consider că este cazul să fac următoarea observaţie, al cărei conţinut l-am adus deja la cunoştinţa studenţilor de la catedră după ce am fost înştiinţat de plângerea respectivă: a. Ca profesor de filosofie la Universiatea Prusacă Regală din Berlin şi ca un creştin luteran, pretind să mă pot exprima conform acestor calităţi în legătură cu doctrinele şi cu spiritul catolicismului; este ceva nou ca acest lucru să fie considerat ca fiind ieşit din comun; o opinie contrară ar trebui să fie privită de către mine ca o insultă personală,
94
ba chiar ca o insultă la adresa înaltului guvern, care a fost nu numai tolerant faţă de biserica evanghelică, ci s-a situat în mod explicit de multă vreme pe o poziţie nobilă, aflându-se în fruntea statelor evan ghelice din Germania, către care toţi protestanţii îşi ridică necontenit ochii, văzând în el principalul lor punct de reazem ( . ..) b. Având în vedere interesul ştiinţific pe care îl urmăresc în cadrul prelegerilor mele, nu m-am mulţumit să condamn şi să neg religia ca tolică prin enunţarea unor generalităţi, ci a trebuit să cuprind doctri na catolică în miezul ei, reprezentat de cuminecătură, despre care am vorbit cu o exactitate ştiinţifică, găsind astfel că teoria lui Luther este singura teorie adevărată, recunoscută ca atare şi de filosofie. c. Cei care au făcut o plângere împotriva mea din cauza unor afirmaţii pe care eu le-am rostit de la catedră în faţa unor studenţi catolici care s-au supărat în urma acestui fapt nu au decât să se acuze pe ei înşişi pentru că frecventează cursuri de filosofie în cadrul unei universităţi evanghelice, susţinute de un profesor care se mândreşte că a fost bote zat şi crescut în credinţa luterană, fiind şi rămânând un luteran, ori să-şi învinovăţească superiorii, care nu i-au avertizat sau nu le-au in terzis, după cum se întâmplă în altă parte cel puţin în cazul studenţilor catolici de la teologie, să vină la aceste cu rsu ri}22 Dacă Heinrich von Treitschke spune în «Istoria germană a secolu lui al 19-lea» despre Hegel: «în ultimii săi ani el s-a apropiat mult de guvern, folosindu-se fără scrupule de bunăvoinţa lui Altenstein şi a lui Johannes Schulze pentru a-şi înlătura adversarii ştiinţifici»123, el este nedrept cu Hegel. în caz că Treitschke a folosit numai izvoare pe care le numeşte, judecata sa aspră nu se adevereşte decât în «Cazul Beneke»; nu se mai cunoaşte vreun alt caz. Docentului Eduard Beneke i-a fost retrasă în 1822 venia legendi, «la dorinţa şi din dispoziţia lui Hegel», cum se afirmă. După cum considera chiar credinciosul său discipol şi admirator, Joh. Ed. Erdmann, în această chestiune Hegel a avut un comportament care i-a pătat memoria. Nu s-au păstrat documente privitoare la acele întâmplări. Faptele însă îl arată pe Hegel într-o lumină mai bună. Conform regulamen tului universitar de atunci, guvernul avea atribuţia de a suspenda ori retrage permisiunea acordată unui cadru academic pentru desfăşura rea activităţii, dacă acest lucru era considerat a fi necesar. Deoarece un docent concediat nu mai putea preda la nici o altă universitate germană, o astfel de decizie cântărea greu. în 1820, când Beneke îşi luase examenul de docenţă, Hegel era deja membru al facultăţii.
95
Când, în urma publicării scrierii sale, «Fundamentarea fizicii mora vurilor» şi pe baza observaţiilor defăimătoare pe care le făcuse la catedră împotriva lui Hegel, lui Beneke i-a fost retrasă venia legendi, în referatul prezentat guvernului de către facultate, pe lângă Hegel mai figurau Bockh şi Bekker. Cinci ani mai târziu, Beneke a primit din nou dreptul de a preda, fiind pe deplin reabilitat. Aceasta se întâmpla în anul 1827, aşadar pe vremea când influenţa lui Hegel era cea mai mare. Judecând obiectiv, trebuie să spunem: chiar dacă în spatele eliminării lui Beneke s-a aflat Hegel, reangajarea lui nu ar fi fost posibilă fără contribuţia sa ori cel puţin fără acordul său.124 Să ne întoarcem la viaţa particulară a lui Hegel şi să schimbăm documentele oficiale cu un document mai puţin delicat: registrul de cheltuieli al lui Hegel. La începutul fiecărui trimestru el primea o leafă de 500 de taleri, din care plătea o cotizaţie de 7 taleri şi 20 groschen pentru asigurările de văduvie. în ceea ce priveşte cheltuie lile, Hegel îi dădea în mod regulat soţiei necesarul pentru gospo dărie; de pildă, trecea în fiecare săptămână suma pe care i-o dădea, fiind vorba de multe ori de o restanţă, urmată de o sumă rotundă (10 taleri) pentru a doua zi. El însuşi se ocupa de plata chiriei, a fetei din casă şi de cumpărarea vinului. Chiria era destul de mare pentru condiţiile de atunci: 300 de taleri anual postnumerando. La preţul chiriei se adăugau în fiecare trimestru «banii de gunoi» (un taler) şi «serviciul de chirie» (un taler, 9 groschen şi 4 pfenigi). Fata din casă primea în fiecare trimestru 7 taleri şi 12 groschen. Hegel a plătit-o pe 6 februarie, trecând în registru conştiincios şi plin de reproş la adre sa sa ori a soţiei: ar f i trebuit plătită de Anul Nou. De altfel, relaţiile cu servitoarea erau cât se poate de cordiale; făcând o achiziţie mai mare, Hegel s-a împrumutat cu 15 taleri de laAnna, trecând însă la numai o zi după aceea: i-am restituit Annei cei 15 taleri Consumul de vin din casa lui Hegel nu era de nesocotit; în primele luni ale anului Hegel trece în fiecare zi o nouă sticlă de vin. Mai târziu el comanda vin la litră (quartweise), achiziţionând în cele din urmă şi butoaie de 50 de litre. în ianuarie a cumpărat 19 sticle, în februarie 17, în martie 4 sticle şi 18 litre, în aprilie 15 litre şi un butoi de 50 de litre. în medie preţul unei sticle era de 18 groschen; la început nu sunt menţionate sorturi mai deosebite, în afară de Cahors, altminteri e trecut mereu vin, vin roşu şi o dată vin de Rin. în mai urmează apoi 25 de sticle de Madeira... si 51 de sticle Haut Sauteme. în celelalte
96
luni ale anului Hegel continua tot aşa, consumul fiind însă îndeobşte mai mic decât în «sezonul sărbătorilor». După cum se ştie, lui Hegel i-a plăcut întotdeauna viaţa de socielate, el participând cu bucurie la distracţiile berlineze. Dintre petre cerile pe care le-a dat în casa lui, menţionează, datorită banilor suplimentari alocaţi soţiei pentru bugetul casei, una pe 9 februarie şi alta pe 20 martie. La începutul lui mai aminteşte în contextul unui chef ţinut acasă la el două nume: Krause şi Zelter. Pe 12 iulie este vorba din nou de o petrecere, care a costat 7 taleri.125 O trăsătură care se potriveşte mai puţin filosofului superior şi mai mult berlinezului bonom constă în faptul că Hegel juca în mod cons tant la loterie, reînnoindu-şi lozul de-a lungul întregului an de două ori la toate categoriile... Cheltuielile de binefacere au fost suportate probabil de doamna Hegel din bugetul propriu; în însemnările sale găsim o singură dată... un sprijin în valoare de 1 taler şi apoi «con tribuţia anuală pentru urmaşii lui Luther», care se ridica la 2 taleri. Un profesor universitar renumit aflat într-o lume avidă de cultu ră, aşa cum era lumea secolului trecut nu numai la Berlin, este expus publicului, trebuind să facă faţă unei probe dificile. Pentru fiecare vizitator el trebuie să se pună în scenă, semnalizându-şi în orice discuţie cu orice ascultător particularităţile. Nu-i rămâne decât să aleagă în tre o izolare strictă şi o deschidere multilaterală. Solger se decisese aproape până la limita insuportabilului pentru prima variantă, Hegel, în schimb, îşi urmă evidenta natură sociabilă. Dar el nu a luat propriu-zis o decizie în acest sens, totul întâmplându-se mai degrabă fără voia sa, şi tocmai aerul său inocent îi încânta pe berlinezi. Drept urmare, Hegel a fost pur şi simplu «depăşit» de situaţie. Unul îl ruga să-i facă rost de un loc de muncă, altul dorea o catedră universitară «din pământ, din iarbă verde». Dacă cineva îl asigura că îi studiază sistemul filosofic ori că are de gând să o facă, Hegel se purta cu «o infinită bonomie», plin de receptivitate. Discipolul şi biograful lui Hegel, Karl Rosenkranz, a adăugat câteva trăsături pitoreşti de penel la portretul maestrului său: «Distracţiile berlineze mai erau pe atunci foarte relaxate şi deschise: Stăteau la masa de ceai si beau Si vorbeau mult de iubire j Domnii care esteţi ne păreau Si >doamnele cu aleasă simţire. >
97
începând cu Revoluţia din iulie, această lipsă de grijă a unei vieţi pline de voioşie face loc unei profunde încordări interioare, de care nu ne vom ocupa însă acum. S p i r i t u l c a u s t i c , care repre zenta o trăsătură de bază a berlinismului, ajungând la punctul său culminant în secolul trecut în cercul de societate enciclopedic al lui Friedrich cel Mare, şi-a lăsat amprenta şi asupra vremurilor trăite de Hegel, care avea atunci, ce-i drept, încă o înfăţişare preponderent zâmbitoare... Dar lui Hegel îi lipsea cu desăvârşire încântătoarea cochetărie speci fică, în general, berlinezului din regiunea de jos, până la Nante Strumpf; naivitatea sa şvăbească îi făcea imposibilă o astfel de atitudine... Adorat de copii, divinizat de soţie, care, fiind cu douăzeci şi doi de ani mai tânără decât el, nu îl iubea numai ca o nevastă devotată, ci îl venera ca pe un părinte, Hegel avea un aer liniştit şi era preocupat ca oaspeţii săi să nu ducă lipsă de nimic. De obicei conversaţia la masă decurgea în aşa fel încât toată lumea să poată lua parte în mod activ ori tacit. El însuşi vorbea cu dificultate. Vocea sa nu era potrivită pentru cuvântări; expresia nu era nici uşoară, nici elegantă; folosea în continuare dialectul şvăbesc; îşi însoţea întotdeauna cuvintele cu mişcări ale braţelor şi mâinilor. Pentru cel care se obişnuia însă cu aceste particularităţi, refrenul celor auzite era îndeobşte atât de plin de miez şi de spiritual încât nimeni nu mai găsea de cuviinţă să se plângă de formă. La jocul de cărţi era de-a dreptul prevenitor, ba chiar condescendent faţă de ceilalţi jucători; manifestând mereu acelaşi umor atât la câştiguri cât şi la pierderi, mânia zâmbitoare a îndrăgitului filosof cădea cum nu se putea mai bine atunci când îi reproşa partenerului jocul prost de Whist. Se folosea cu această oca zie de diferite expresii care, în ciuda trivialităţii lor, căpătau datorită lui miez şi importanţă. îi plăcea să îi tachineze cu bunăvoinţă pe cei la care ţinea în mod deosebit. Astfel, profesorul Gans, unul dintre preferaţii lui, era adesea obiectul observaţiilor sale spirituale, când începea să povestească ceva şi nu mai era atent la joc. «Uite-1 cum trăncăneşte şi nu e atent!» obişnuia el să-l certe bine dispus. Dacă se întâmpla totuşi să câştige partida şi adversarul să invoce honneurs, care oricum nu-i mai puteau fi de nici un folos, Hegel zâmbea răută cios, spunând: «Puteţi să vi le legaţi la picior», expresia fiind folosită şi astăzi în ocazii similare de cei care au auzit de ea... Dar în relaţiile sociale ale lui Hegel nu trebuie luată în considerare numai latura prietenoasă, ci şi cea grosolană, hotărârea sa, încă-
98
Hegel în camera sa de lucru. Litografie de l Sebbers, 1828
păţânarea, îndărătnicia, tirania sa, cum obişnuiau să spună berlinezii. Astfel, şi la Hegel aparenţa voioasă a unei vieţi pitoreşti şi pline de plăceri, contactul familiar cu prietenii apropiaţi... avea un revers serios, de multe ori tulbure, şi chiar cu prietenii el se certa uneori puternic din cauza caracterului său impulsiv şi sever. Cei care îl con traziceau pur şi simplu îi stârneau înverşunarea, şi numai atunci când era foarte bine dispus reuşea să se convingă să accepte compania unor astfel de persoane. Avea o mare forţă a mâniei şi a obidei, iar atunci când credea că trebuie să urască pe cineva o făcea foarte te meinic. Şi când certa pe cineva era înfiorător. Cel care îi cădea pradă începea curând să tremure din toţi rărunchii, întâmplându-se adesea ca cineva care nici nu bănuia una ca aceasta să fie pus la punct de el ca un şcolar, lucru care îi speria pe toţi cei prezenţi.»126 Un alt elev al lui Hegel, criticul de artă şi profesorul de estetică Heinrich Gustav Hotho, a scris la rândul său în «Studii preliminare despre viaţă şi artă», în 1835, o caracterizare plină de măiestrie a lui Hegel: «Era la începutul anilor mei de studiu, când într-o bună dimineaţă am intrat pentru prima oară timid şi totuşi plin de încre dere în odaia lui Hegel pentru a mă prezenta. Stătea în faţa unui birou spaţios, scormonind nerăbdător printr-o grămadă de cărţi şi hârtii aruncate de-a valma unele peste altele. Chipul îi era îmbătrâ nit înainte de vreme, emanând însă forţă şi rezistenţă; o cămaşă de noapte galbenă-gri îi cădea neglijent peste trupul chircit, atingând podeaua, fără să se arate vreun semn de maiestate impunătoare ori de graţie copleşitoare, iar următorul lucru care putea fi observat la el era un aer de veche onorabilitate burgheză şi de demnitate. Nu voi uita niciodată prima impresie a feţei sale. Obrajii erau căzuţi şi toată vlaga se scursese din ei, nu se oglindea în ei nici un viciu devo rator, ci întreaga viaţă a unui gânditor care a muncit în tăcere necon tenit zi şi noapte; chinul îndoielii, dospirea unor furtuni de idei nepotolite nu păreau să fi lovit şi afectat această perioadă de patru zeci de ani de meditaţii, căutări şi aflări; doar năzuinţa neobosită de a desfăşura miezul de timpuriu găsit al adevărului din ce în ce mai îmbelşugat şi adânc, umpluseră de cute fruntea, obrajii, gura. Dacă această profunzime era adormită, trăsăturile sale păreau îmbătrânite şi ofilite, dar atunci când se trezea, ea exprima întreaga seriozitate a unei chestiuni măreţe, suficiente sieşi, care nu a putut fi desăvârşită decât printr-o muncă asiduă, marcată de îndelungate strădanii tăcu te. Cât de demn îi era tot chipul, ce nobil nasul, fruntea înaltă, chiar
100
clacă era uşor boltită în spate, bărbia calmă; nobleţea credinţei şi a unei temeinice bune cuviinţe în cele mari, dar şi în cele mici, acea nobleţe de a fi căutat din toate puterile, cu conştiinţa trează, numai în adevăr o ultimă satisfacţie, erau imprimate cât se poate de grăitor pe faţa sa. Mă aşteptasem la o discuţie ştiinţifică de tatonare ori de incitare şi m-am mirat teribil când s-a întâmplat taman pe dos. Reîn tors de curând dintr-o călătorie în Ţările de Jos, acest om deosebit nu ştia să vorbească decât despre curăţenia oraşelor, despre graţia şi fertilitatea artificială a ţării, despre întinsele păşuni înverzite, turme le, canalele, morile ca nişte turnuri şi şoselele comode, despre como rile de artă şi modul de viaţă rigid, dar plăcut a] oamenilor, astfel încât după numai o jumătate de oră mă simţeam deja ca la mine acasă atât în Olanda cât şi la Hegel. Când l-am revăzut însă peste câteva zile la catedră, nu m-am pu tut adapta pentru început nici cu forma exterioară a prelegerii, nici cu logica imanentă a ideilor. Deconectat şi ursuz, el stătea ghemuit, cu capul plecat, frunzărind şi căutând de zor prin caietele sale de curs fiecare cuvânt; în timp ce vorbea, fiecare silabă se desprindea cu mare greutate, spre a căpăta apoi prin vocea goală, metalică, un accent ciudat de neaoş în dialect şvăbesc, de parcă fiecare vorbă ar fi fost cea mai importantă. Dar întregul său fel de a fi impunea un respect atât de profund, o asemenea senzaţie de demnitate, atrăgând simpatia prin naivitatea unei seriozităţi copleşitoare, încât, deşi eram destul de încurcat, înţelegând doar puţin din cele spuse, nu mă mai puteam desprinde. De cum am început să mă obişnuiesc însă prin zel şi consecvenţă cu această formă exterioară a expunerii, calităţile lor de substanţă îmi apăreau din ce în ce mai clar în faţa ochilor, interfe rând cu acele lacune spre a alcătui împreună un tot care purta în sine însuşi măsura desăvârşirii sale... Aşa cum se întâmpla cu vechii profeţi care, pe măsură ce se luptau din ce în ce mai mult cu limba, exprimau din ce în ce mai cu miez ceea ce dospea în ei, biruind şi fiind biruiţi deopotrivă, şi el se lupta şi învingea cu greoaia sa expresie concisă. Fiind cu totul adâncit în chestiune, părea să o dezvolte numai din ea însăşi, de dragul ei şi nu din spiritul său, pentru ascultător, şi totuşi numai el era izvorul celor rostite şi o grijă aproape părintească pentru obţinerea clarităţii dimi nua seriozitatea rigidă care ar fi putut da înapoi înspăimântată în faţa receptării atâtor idei istovitoare. începea rostind cu greu, se stră duia să continue, începea din nou, se oprea iar, vorbea şi medita, dar
101
cuvântul potrivit părea să lipsească pentru totdeauna şi deodată im pactul său se manifesta cu toată siguranţa, părea un cuvânt obişnuit, care era totuşi atât de potrivit cum nu mai putea fi vreun altul, fiind neobişnuit şi totodată unicul adecvat. Ceea ce era important de fapt părea mereu că trebuie să urmeze, fiind cu toate acestea deja rostit cât se putea de desăvârşit, fără ca cineva să observe. Acum adevăra ta semnificaţie a frazei fusese receptată, toată lumea tânjind din răs puteri să treacă mai departe. In zadar însă. în loc să avanseze, ideea era răsucită cu vorbe asemănătoare mereu în jurul aceluiaşi punct. Dacă se întâmpla însă ca atenţia să-şi piardă pentru scurt timp încor darea, revenind peste câteva minute, şi încercând să se fixeze asupra prelegerii, pedeapsa consta în incapacitatea de a mai înţelege con textul, căci, folosindu-se de verigi intermediare aparent lipsite de importanţă, o idee completă se limitase pe tăcute la o semnificaţie unilaterală, fusese desfăcută în diferenţe şi contradicţii, şi numai re zolvarea victorioasă a acestor contradicţii putea birui crâncena divi zare, conducând din nou la unitate... Ce hăuri ale gândirii se deschideau, ce opoziţii nesfârşite, tot ceea ce fusese dobândit pă rând mereu pierdut, şi fiecare efort era considerat zadarnic, căci până şi cea mai înaltă putere a cunoaşterii părea a fi nevoită să stea amuţită la graniţele competenţei ei. Dar tocmai în aceste adâncuri aparent indescifrabile acel spirit puternic răscolea şi ţesea cu o extraordinară siguranţă de sine. Abia atunci îşi ridica vocea, ochiul îi scruta cu intensitate pe cei prezenţi, luminând cu focul mocnit al strălucirii sale convingătoare, în vreme ce el pătrundea prin toate înălţimile şi adâncurile sufletului cu vorbele-î mereu nesecate. Ceea ce rostea în astfel de clipe era atât de clar şi cuprinzător, exprimând un adevăr atât de simplu, încât oricine îl putea înţelege avea impresia că el l-ar fi găsit şi gândit primul, iar celelalte moduri de reprezentare piereau cu totul, astfel încât nu mai rămânea nici o amintire a zilelor visătoa re în care aceleaşi idei nu ajunseseră încă la aceeaşi cunoaştere. Doar în ceea ce era mai uşor de înţeles el devenea greoi şi obosi tor. Se tot răsucea de colo-colo, exprimând prin întreaga sa fiinţă indispoziţia de a fi nevoit să se chinuie cu astfel de chestiuni, dar după ce el îşi ducea la bun sfârşit demersul, totul era din nou atât de clar şi desăvârşit în faţa ochilor, încât şi în această privinţă putea fi admirată originalitatea sa cât se poate de vie. în schimb, el stăpânea o măiestrie egală abstractizările cele mai lipsite de senzorialitate şi cea mai vie abundenţă a fenomenelor. Era capabil într-un grad până
102
atunci nemaiîntâlnit să adopte orice poziţie teoretică, inclusiv una individuală, determinând întreaga cuprindere a punctelor de vede re. Se contopea cu acest univers de parcă ar fi fost o lume proprie, şi abia după ce concepea întreaga imagine, elimina lipsurile, contradic ţiile din cauza cărora ea se frângea în sine ori aluneca spre alte trep te şi structuri. Reuşea perfect să descrie în acest fel epoci, popoare, împrejurări şi indivizi; căci privirea sa adâncă, pătrunzătoare ştia să recunoască peste tot ceea ce transgresa limitele, iar energia viziunii sale iniţiale nu şi-a pierdut nici la bătrâneţe forţa şi prospeţimea ti nerească. în astfel de descrieri cuvintele îi ţâşneau ca un şuvoi, epite tele meşteşugit alese nemaivrând să se termine, şi totuşi fiecare în parte era necesar, nou, inedit şi determinat prin sine însuşi cu atâta miez, încât întregul, în care trăsăturile lor, aruncate toate de-a val ma, se împlineau necontenit spre a nu mai putea scăpa nicicând, se imprima vrând-nevrând în memorie. Era imposibil să transformi o asemenea imagine prin forţe proprii; ea fusese turnată odată pentru totdeauna în aceste forme rigide.»127 Hegel se rupsese de mult de Schelling, ori fnai bine spus: nu a fost vorba de o ruptură, ci de o înstrăinare treptată. Pe 2 noiembrie 1807, Schelling i-a scris ultima scrisoare, de la Miinchen la Bamberg. Hegel îi trimisese un exemplar din Fenomenologia spiritului, iar Schelling a răspuns: «Până acum nu am citit decât introducerea. Chiar dacă tu aduci vorba de partea ei polemică, ar trebui să am o părere prea proastă despre mine însumi, judecându-mă cu dreaptă măsură, pen tru a raporta această polemică la persoana mea. După cum ai afir mat în scrisoarea ta către mine, ea se poate referi numai la cei care abuzează ori repetă totul papagaliceşte, deşi în această scriere dife renţa nu este făcută. îţi dai seama cât de bucuros aş fi să scap odată de aceşti oameni. Problemele în legătură cu care noi doi avem cu adevărat convingeri ori opinii diferite ar putea fi aflate fără concilie re, scurt şi clar: căci în orice chestiune există desigur o cale de împă care, cu o singură excepţie. Trebuie să spun astfel că până acum nu înţeleg ce vriei să spui atunci când opui conceptului intuiţia. Doar nu poţi să înţelegi prin concept altceva decât ceea ce ai numit, ca şi mine, idee, iar natura ideii constă în aceea că ea are o parte dinspre care este concept şi o altă parte dinspre care este viziune. îţi transmit toate cele bune; scrie-mi curând si nu înceta să ţii la mine. Cu sinceritate, prietenul tău Schelling.»12^
103
Schelling.Desen de Franz Kruger Tonul poate fi considerat ca fiind ceva cam iritat şi se prea poate ca Schelling să fi aşteptat o lămurire din partea lui Hegel. Un lucru însă e cert: nu era o scrisoare de «rămas bun». Schelling scrisese câteva astfel de epistole, către Roschlaub, către Marcus, către Paulus. Si ultima sa scrisoare către Fichte era mânioasă, tintind în mod conştient o ruptură. Scrisoarea adresată lui Hegel suna însă cu totul altfel. Pare mai degrabă o tentativă de împăcare. Hegel nu a răs puns. E posibil să fi aşteptat o a doua scrisoare din partea lui Schel ling, un semn de recunoaştere a cărţii sale. Dar nu a mai primit nici o veste. Nici unul dintre ei nu s-a putut hotărî în următorii douăzeci şi doi de ani să reia discuţia, marcând un nou început al prieteniei lor. Vreme de câţiva ani ei îşi mai trimiteau salutări prin intermedi ari, fără să mai întreprindă şi altceva.129 Ce-i drept, ei s-au mai întâlnit de câteva ori. în 1812 Schelling a trecut de două ori prin Niimberg, prima oară fără să-l viziteze pe
104
Hegel. (După cum am aflat ulterior, Schelling a trecut pe aici cu soţia, poposind. însă doar câteva ceasuri şi nefăcând vizite din cauza reuma tis m u lu i!? )); altă dată era într-o călătorie de serviciu, trecând din proprie iniţiativă pe la Hegel (Schelling mi-a făcut o vizită prieteneas că; n-am discutat filosofie). Trei ani mai târziu Hegel a plecat la Miindien şi l-a văzut acolo pe Schelling, dar cu siguranţă că nu a avut loc o apropiere cordială, deoarece Hegel l-a întâlnit în primul rând pe .jacobi, un duşman înverşunat al lui Schelling. în scrisoarea către Fromann din aprilie 1816 el afirma: «Am fost în toamna trecută în sfârşit pentru 14 zile acolo (la Munchen), petrecând două săptămâni pline de voie bună alături de prietenii mei de aici: Niethammer, bătrâ nul Jacobi, pe care îl iubesc şi stimez foarte mult şi care e la rândul său... plin de dragoste faţă de mine, Roth, Schelling etc.»130 în următorii ani ei aveau să fie adversari pe faţă. în 1821 Schel ling a început să-l combată pe Hegel în prelegerile sale, înăsprindu-şi critica şi polemica de la an la an. Fiind cel mai proeminent adversar al lui Hegel, Schelling a fost chemat în 1841 la Berlin de către regele Friedrich Wilhelm al IV-lea, pentru a eradica «sămânţa diabolică a hegelianismului». în ultimul său an de viaţă a avut loc o întâlnire neaşteptată, pur întâmplătoare la Karlsbad. Hegel ajunsese acolo pe 3 septembrie 1829 şi aflase de prezenţa lui Schelling. în legătură cu acest fapt, Schelling îi scria soţiei sale: «închipuie-ţi, stăteam ieri la baie, şi aud deodată o voce uşor neplăcută, pe jumătate cunoscută, care întreabă de mine. După care necunoscutul îşi spune numele, era Hegel din Berlin... După amiaza a venit pentru a doua oară, foarte curtenitor şi extraordi nar de prietenos, de parcă între noi nu s-ar fi întâmplat nimic; dar pentru că până acum nu am ajuns la o discuţie ştiinţifică, la care ori cum n-aş consimţi, şi pentru că el este oricum un om foarte inteli gent, am petrecut bine cu el cele câteva ceasuri ale serii. încă nu i-am întors vizita; mi se pare puţin cam mult de mers până la Leul de Aur.»131 Hegel i-a relatat şi el soţiei despre această întâlnire:... m-am văzut aseară. ..cu un vechi cunoscut - cu Schelling care a venit acum câte va zile, singur şi el, ca şi mine, urmând, spre deosebire de mine, progra mul de cură. E foarte sănătos şi în putere; foloseşte apele gazoase numai pentru întreţinere. Ne bucurăm amândoi şi discutăm ca între vechi prieteni. Am făcut în după-amiaza aceasta o plimbare, după care am citit la cafenea în «Observatorul austriac» ştirea oficială despre căde
105
rea Adrianopolului, şi astfel ziua de azi se încheie cu aceste rânduri către tine şi cu gândul la voi toţi,.. Duminică. Am fost iniţiat ieri în băutul apei gazoase, am luat masa de prânz împreună cu Schelling, am urcat pe munte (Kreuzberg), ajungând seara la doamna von Wahl şi întorcându-mă la hanul meu mediocru...132 Lui Daub îi scrie: ...am petrecut la Karlsbad 5 zile împreună cu Schelling, regăsind vechea noastră prietenie cordială, la care Daub a răspuns surprins: «M ă bucur din toată inima că aţi retrăit împreună cu Schelling vechea prietenie cordială. Scribii şi discipolii consideră că aşa ceva ar fi imposibil».133 Nu e cazul să căutăm un vinovat pentru ruptura dintre cei doi şi cu atât mai puţin să aducem reproşuri unuia ori celuilalt, după cum se întâmplă în aproape toate biografiile de amândouă părţile. Cei doi prieteni nu au fost despărţiţi de vreo incompatibilitate umană ori de o ceartă personală. Dar deosebirile de opinie, de înzestrare şi astfel de abordare a filosofiei, au dus, favorizate de o vanitate sensi bilă, la o respingere umană izvorâtă dintr-o divergenţă obiectivă. Astfel de lucruri s-au întâmplat dintotdeauna în lumea academică. An de an influenta lui Hegel la Berlin crescuse. La cea de-a 56-a aniversare, pe 27 august 1826, prietenii şi discipolii au dorit să-şi manifeste în mod public veneraţia. Ce-i drept, ocazia nu justifica o asemenea sărbătorire măreaţă, dar participanţii au pus cu atât mai mult suflet. A luat naştere un comitet de sărbătorire compus din douăzeci de persoane: Forster, cel care urma să ia cuvântul, Gans, Hotho, pictorul peisagist Rosei, Zelter, directorul Academiei de Mu zică ş. a. Familia lui Hegel nu a participat la această sărbătoare neaş teptată; doamna Hegel se afla împreună cu băieţii la nişte rude din Niirnberg. De aceea ne-a rămas o relatare chiar de la Hegel, care îi scria soţiei pe 29 august 1826: îţi voi povesti aşadar despre aniversa rea zilei mele de naştere. M-am bucurat foarte mult de cadourile voas tre, pe care doamna Aimee (von Hartwig) le-a pregătit foarte elegant pe ascuns, iar ceea ce mi-au scris băieţii m-a impresionat de asemenea, în sinea mea, v-am salutat şi v-am sărutat din tot sufletul Deşi doam na Aimee s-a sculat devreme spre a-mi aduce în faţa ochilor întâi sur prizele pregătite de voi, ea nu s-a sculat îndeajuns de devreme. Căci noi am început să celebrăm ziua mea de naştere încă înainte de a începe, la ora 12 noaptea. Am jucat o partidă de Whist la domnul Bloch, unde am întârziat mult, masa prelungindu-se până către orele şapte
106
107
dimineaţa, când fluierătura gardianului de noapte a fost acoperită de zgomotul paharelor noastre care se ciocneau. Am închinat împreună cu prietenii de multe ori în sănătatea ta - printre alţii cu soţii Zelter, dar mai ales cu Rosei, care ţi-a urat din toată inima toate cele bune De dimineaţă, şi-au făcut apariţia mulţi prieteni buni şi credincioşi, care au venit să mă felicite, şi am prim it totodată şi mai multe scrisori cu poezii; apoi a urmat o conferinţă de afaceri, în cursul căreia a venit să mă viziteze - ghici c in e ? - Excelenţa Sa, domnul consilier privat von Kamptz în persoană. La vremea prânzului am stat liniştit, închinând şi bând cu voi în gând la ora cuvenită şi aşteptând seara. Căci atunci am avut parte de o mare cinste, bucurie şi dovadă de dragoste. într-un nou local situat pe Unter den Linden şi care a fost acum inaugurat mi s-a oferit un mare supeu, atât de rafinat încât ar fi meritat să ţi-l povestesc ca pe cel mai delicios dineu. Forster s-a ocupat de organizare, iar pe lângă el au mai fost de faţă Gans, Hulsen, Hotho, Rosei, Zelter etc aproximativ 20 de persoane. După aceea a sosit o delegaţie de studenţi şi mi s-a înmânat un preţios pahar de argint (aflând că e pentru mine, negustorul de argintărie a contribuind şi el cu ceva, fiind vorba de un fost cursant de-al meu) aşezat pe o pernă de catifea alături de o serie de cărţi de poezie legate, - multe alte poezii au fost apoi recitate, Rosei spunând şi el una pe care mi-o trimisese deja de dimineaţă împreună cu un obiect antic - pe scurt, a fost greu să terminăm petrecerea până la miezul nopţii. Se înţelege că studenţii au venit cu muzică şi voioşie. Au fost poftiţi să şadă şi ei la masă. Printre invitaţi se afla şi unul pe care nu-l cunoşteam. E vorba de prof. Wichmann - mi s-a spus că i-a fost încredinţată mult-discutata sarcină de a sculpta bustul meu, pe care Rauch nu a putut să o onoreze. Săptămâna aceasta mai am de citit, dar săptămâna viitoare voi sta să mă sculpteze. Am să-i trim it la vremea potrivită un exemplar soacrei. Dacă vrei să-i faci o surpriză, nu-i spune nimic. Aş f i putut să-ţi fac şi ţie o surpriză, dar ştii că mie nu-mi plac surprizele - şi am avut cinstea, draga mea, să-ţi povestesc ce s-a întâmplat de ziua mea - (mai trebuie amintită aici o vază de cristal din partea domnului von Hulsen) - la miezul nopţii am împletit apoi ziua mea de naştere cu cea a lui Goethe, care împlinea 82 de ani. Ieri am dormit până la ora 11, după care m-am refăcut puţin, nu atât de oboseală fizică, ci mai ales în urma momentelor emoţionante, de suflet, ale zilei (chiar când m-am sculat am mai prim it o poezie, un salut matinal din partea domnului D. Stieglitz). Nu-ţi poţi imagina câte dovezi pline de simţire ale încrederii, dragostei şi stimei am prim it
108
Costume studenţeşti din jurul anului 1825 de la prietenii mei dragi şi inimoşi - atât de la cei tineri cât şi de la cei mai în vârstă. Această zi mi-a răsplătit multe osteneli ale vieţii . Acum trebuie să mă feresc de excese; chiar dacă în cercul prietenilor s-au mai putut rosti şi vorbe prea mari, în public lucrurile arată altfel 134 Ultima frază a lui Hegel se referea la un articol apărut în «Vossische Zeitung», care relata despre modul în care a decurs aniversarea. în legătură cu acest articol Vamhagen spune: «Adversarii lui Hegel au făcut mare tărăboi din pricina festivităţii dedicate lui şi lui Goethe pe 27 august, fiind supăraţi mai ales din cauza descrierii evenimentelor din Vossische Zeitung; regele a însărcinat acum organele supreme de cenzură printr-un ordin de cabinet să se asigure că astfel de rela tări despre anumite sărbători particulare nu vor mai apărea prin gaze te; se pare că este considerat un lucru nepotrivit ca o petrecere care nu este legată de familia regală ori măcar de vreun înalt funcţionar
109
să fie tratată cu asemenea importanţă. - tată al meu, după cum vedeam pe atunci în Berlin oraşul naşterii mele spirituale. A fost singurul om care m-a făcut să simt şi să aflu ce înseamnă un dascăl; singurul în care am găsit sensul acestui cuvânt altminteri atât de gol şi căruia îi eram profund recunoscător pentru acest lucru. Feuerbach, Relaţia cu Hegel. 1840
143
SOREN KlERKEGAARD
Dacă Hegel şi-ar fi scris întreaga Logică, menţionând în prefaţă că este vorba numai de un experiment al gândului şi că în multe locuri a ocolit chiar câte o problemă, atunci el ar fi fost cel mai mare gândi tor care a trăit vreodată. Dar cum n-a făcut-o, e un caraghios. Jurnal 1842/44 A
rthur
S chopenhauer
Dacă vei cădea pradă deznădejdii, gândeşte-te că suntem în Ger mania, unde a fost posibil ceea ce nu a mai fost posibil nicăieri în altă parte, şi anume ca un pseudofilosof lipsit de spirit, neştiutor, care turna aiureli, dezorganizând capetele printr-o însăilare fără sea măn de inexpresivă, mă refer la scumpul nostru Hegel, să fie procla mat ca mare spirit şi gânditor profund: şi nu numai că aceia care au făcut aşa ceva au scăpat de orice pedeapsă şi batjocură; ei cred într-adevăr în asta, şi o cred de treizeci de ani, până în ziua de azi! Schopenhauer, Despre cvadrupla rădăcină a afirmaţiei cu privire la temeiul suficient Ediţia a doua, 1847 F r ie d r i c h E n g e l s
Ceea ce deosebea felul de a gândi al lui Hegel de cel al tuturor celorlalţi filosofi era enormul sens istoric aflat la baza ei. Oricât era de abstractă şi idealistă forma, evoluţia ideilor sale mergea întot deauna paralel cu evoluţia istoriei universale, aceasta din urmă re prezentând de fapt numai proba celei dintâi. Chiar dacă prin aceasta raportul real a fost întors şi aşezat cu capul în jos, conţinutul real a pătruns întotdeauna în filosofie; cu atât mai mult cu cât Hegel se deosebea de discipolii săi prin aceea că el nu se baza, ca ei, pe igno ranţă, ci era unul dintre cele mai luminate capete ale tuturor timpu rilor. El a fost primul care a încercat să dovedească o evoluţie a istoriei, o coerenţă interioară şi oricât de ciudate ni se vor fi părând acum multe aspecte din filosofia istoriei, caracterul extraordinar al concep ţiei fundamentale mai este si astăzi demn de admiraţie, indiferent y y t 1 dacă îi comparăm cu el pe predecesorii lui ori pe aceia care şi-au permis după el reflecţii generale despre istorie. Das Volk. 20 august 1859
144
WlL H ELM WlNDELBAND
Cei care au putut înţelege «Fenomenologia spiritului» a lui Hegel sunt pe cale de dispariţie. încă de pe acum pot fi probabil număraţi pe degete aceia care au citit-o de la început până la sfârşit. Windelband, Istoria filosofiei recente, v o i 1. 1878 F r ie d r i c h N
ie t z s c h e
Să nu ne lăsăm amăgiţi nici de maniera lui Kant, nici de cea a lui Hegel: noi nu mai credem, ca ei, în morală, şi nu mai trebuie aşadar să întemeiem filosofii pentru ca morala să aibă dreptate. Nietzsche, Voinţa de putere. 1887/88 B e n ed et to C roce
Conştiinţa modernă nu poate nici să-l recunoască, şi nici să-l nege în întregime pe Hegel, aşa cum se făcea acum cincizeci de ani. Conştiinţa noastră se află faţă de el în situaţia în care se afla poetul roman faţă de soţia sa: nec te cum vivere possum, nec sine te. Nu s-ar părea că această pătrundere critică a filosofiei hegeliene ar pu tea veni la vremea actuală din Germania: într-atât de mult aceasta şi-a uitat marele fiu, încât nici măcar nu i-a publicat operele, judecându-1 din când în când într-un fel care ne face să ne minunăm în îndepărtatul nostru colţ al Italiei pe noi, care nu am reuşit nici când să îl uităm cu totul, considerându-1 într-un anume fel ca fiind unul de-al nostru, făcându-i loc ca frate alături de Bruno din Nola şi de parthenopeicul Vico. Croce, Ceea ce este viu şi ceea ce este m ort în filosofia lui Hegel 1909 E r n s t C a s s ir e r
Aici se vede din nou în ce constă importanţa istorică şi în ce cons tau limitările istorice ale sistemului hegelian. Hegel porneşte de la eliminarea resturilor «dualismului» din concepţia fundamentală a lui Kant... în direcţia acestei idei se află meritul pe care sistemul lui Hegel l-a dobândit în dezvoltarea idealismului. Cassirer. Problema cunoaşterii în filosofia şi ştiinţa timpurilor moderne, vo. 3. 1920
145
N
ic o l a i
H
artm ann
Dintre gânditorii moderni, Hegel este filosoful spiritului. Dar fiinţa spirituală înseamnă interiorizare, deplinătate, cuprindere. Cine vrea să înţeleagă filosofia lui Hegel trebuie să o înţeleagă din adâncul ei, din deplinătatea ei, din marea ei cuprindere care dă seama de totul. Altminteri nu o va înţelege nicicând. Hartmann, Filosofia idealismului german. Partea a doua. 1929 J ose O r t e g a
Y G asset
Hegel reprezintă cazul rar al unui intelectual de vârf care în ciuda acestui fapt posedă însuşirile sufleteşti ale unui om de stat. E autori tar, convingător, dur, constructiv. In privinţa disponibilităţilor sufleteşti nu are absolut nimic în comun cu Platon, Descartes, Spinoza ori Kant. După formatul caracterului său, el face parte mai degrabă din seria: Cezar, Diocleţian, Genghis-Han, Barbarossa. El nu se numără printre aceste personalităţi în ciuda gândirii sale, ci tocmai datorită ei. Are o filosofie de împărat, de Cezar, de Genghis-Han. Şi astfel s-a întâm plat că în cele din urmă el a dominat de la catedra sa statul prusac din punct de vedere politic într-un mod de-a dreptul dictatorial. Ortega y Gasset, Hegel y America. 1930 E rnst B
loch
Hegel a negat viitorul, nicicând viitorul nu-1 va nega pe Hegel. Bloch, Subiect-obiect, 1951.
146
BIBLIOGRAFIE Dintre ediţiile operelor lui Hegel vom enumera întâi ediţiile integra le. Urmează apoi operele individuale şi prelegerile lui Hegel în ordinea primei lor publicări. Trebuie menţionat aici că unele dintre scrierile pu blicate postum nu sunt cuprinse în ediţiile integrale. Cu excepţia aces tor texte şi a cinci ediţii individuale de Bolland, care au fost incluse în enumerarea ediţiilor integrale, ediţiile individuale nu sunt numite. Cu legerile selective au fost şi ele trecute cu vederea. - In ceea ce priveşte literatura secundară, această bibliografie nu poate oferi decât o selecţie. Expunerile din diferitele lucrări de istoria filosofiei, prefeţe la ediţii de texte, omagieri şi discursuri comemorative, comentarii din reviste şi dizertaţii care nu au fost publicate în volum nu au fost luate în principiu în considerare. Astfel, în cele ce urmează este dată pur şi simplu o listă a celor mai importante cărţi apărute despre Hegel. - Stadiul bibliogra fiei: mai 1965. 1. Bibliografii Abrift einer Hegelschen Bibliographie. în: Croce, Lebendiges und Totes in Hegels Philosophie, Heidelberg 1909. pag. 177-228 [Hegel-Bibliographie] în: F riedrich U ebe rw e gs G ru n d r iK der Geschichte der Philosophie. Teii 4. Die deutsche Philosophie des XIX. Jahrhunderts und der Gegenwart. 12. Aufl. Vollig neubearb. von T r a u g o t t K onstantin O e ste rre ic h . Berlin 1923. pag. 678-681 Bibliographie. (Abhandlungen zur Hegelforschung 1958/59; 1960/61 [Mit Kurzreferaten.] în: Hegel-Studien 1 (1961), pag. 339-355; 2 (1963), pag. 399-423 B r e d e n fe ld , H erm ann : Dissertationen iiber Hegel und^ seine Philosophie. (Deutschland, Osterreich, Schweiz.) [1842-1960.] în: Hegel-Studien 2 (1963), pag. 424-441 G ru n d e r, K a rlfrie d : Bibliographie zur politischen Theorie Hegels. în: J oachim R itte r, Hegel und die franzosische Revolution. Koln, Opladen 1957. (Arbeitsgemeinschaft fur Landes Nordrhein-West-falen. Geisteswissenschaften. 63) pag. 81-112 - Erw. Fassung. Frankfurt a.M. 1965. (edition suhrkamp. 114) pag. 111-134
C ro c e , B en ed etto:
2. Opere I. Ediţii integrale şi culegeri Opere. Ediţie completă alcătuită prin îngrijirea unei asociaţii a prietenilor răposatului: Philipp M arheineke, Johannes Sch u lze, E d u a rd G an s, Leopold V o n Henning, H ein rich G ustav H o th o , K a r l L u d w ig M ic h e let, F rie d rich F o rs -
18Voi. (in 21). Berlin (Duncker und Humblot) 1832-1845-Voi. 1-15. Ed. a Il-a 1840-1847
te r.
147
Bd. Bd. Bd. Bd.
1 2 3-5 6-7
Philosophische Abhandlungen Phănomenologie des Geistes Wissenschaft der Logik Enzyklopădie der philosophischen Wissenschaften im Grundrisse [Sog. «Grofte Enzyklopădie», eine durch die Herausgeber mit zahlreichen Zusătzen aus den Heften und den Kollegnachschriften seiner Schiiler versehne Neufassung der «Enzyklopădie» von 1830.] Bd. 8 Grundlinien der Philosophie des Rechts oder Naturrecht und Staatswissenschaft im Grundrisse Bd. 9 Vorlesungen liber die Philosophie der Geschichte Vorlesungen liber die Asthetik Bd. 10 Bd. 11-12 Vorlesungen iiber die Philosophie der Religion nebst einer Schrift iiber die Geschichte der Philosophie Bd. 16-17 Vermischte Schriften Philosophische Propădeutik Bd. 18 Erg. Bd.: Briefe von und an Hegel. Hg. von K a r l Hegel.. Leipzig (DunBd. 19 cker und Humblot) 1887 Pe textul acestei ediţii integrale se bazează următoarele ediţii individuale: Vorlesungen iiber die Philosophie der Religion. Mit einem Commentar hg. von G.J.RJ. B o lla n d , Leiden Grundlinien (A. H. Adriani) 1901 Grundlinien der Philosophie des Rechts. Mit einer Einl. hg. von GJ.EJ. B o l lan d , Leiden (A. H. Adriani) 1902 Encycklopădie der philosophischen Wissenschaften im Grundrisse mit den Zusătzen aus den Collegien und einigen Anmerkungen zur Erlăuterung, Verteidigung oder Berichtgung hg. von GJ.EJ. B o lla n d , Leiden (A.H. Adri ani) 1906 [Sog. «Grofte Enzyklopădie».] Phănomenologie des Geistes. Mit einer Einl. und erlăuternden Anmerkun gen des Geistes. Mit einer Einl. und einigen erlăuternden Anmerkungen hg. von G.J.EJ. B o lla n d , Leiden (A. H. Adriani) 1907 Vorlesungen iiber die Geschichte der Philosophie, als Vorschule zur Encyklopădie. Mit einigen Anfuhrungen und Anmerkungen zur Erlăuterung, Ver teidigung oder Berichtigung hg. von G.J.RJ. B o lla n d . Leiden (A.H. Adriani) 1908 [Ed. a Il-a 1840-1844] Tot pe textul primei ediţii integrale se bazează următoarea ediţie, care mai oferă şi textul primei ediţii a «Enciclopediei» din 1817 şi câteva mici adau suri: Sămtliche Werke. Jubilăumsausgabe in zwanzig Bănden, einer Hegel-M onographie und einem Hegel-Lexikon. A u f Grund des von Ludwig Boum ann, Friedrich F o rs te r , E d u a rd G an s, K a r l H e g e l, L eopold Von H enning, H ein rich Gustav Hotho, Philipp M arheineke, K a r l Ludw ig Michelet, K a r l R osen kranz und Johannes Schulze besorgten Originaldruckes im Faksimileverfahren neu hg. von Herm ann Glockner. 26 Voi. Stuttgart (Fr. Frommanns Verlag) 1927-1940 - Ed. a IlI-a 1949-1959
148
Aufsătze aus dem kritischen Journal der Philosophie und andere Schriften aus der Jenenser Zeit Phănamenologie des Geistes Bd. 2 Philosophische Propădeutik, Gymnasialreden und Gutachten Bd. 3 liber den Philosophie-Unterricht Wissenschaft der Logik Bd. 4-5 Enzyklopădie der philosophischen Wissenschaften im GrunBd. 6 drisse [1817] und andere Schriften aus der Heidelberger Zeit Grundlinien der Philosophie des Rechts oder Naturrecht und Bd. 7 Staatswissenschaft im Grund Bd. 8-10 System der Philosophie [Sog. «Grofte Enzyklopădie».] Vorlesungen uber die Phiosophie der Geschichte [2. Ausg. von Bd. 11 1840.] Bd. 12-14 Vorlesungen iiber die Asthetik Bd. 15-16 Vorlesungen iiber die Philosophie der Religion [2. Ausg. von 1840.] Bd. 17-19 Vorlesungen iiber die Geschichte die der Philosophie [1. Ausg. von 1833-1836.] Vermischte Schriften aus der Berliner Zeit Bd. 20 Bd. 21-22 Herm ann G lo c k n e r: Hegel Bd. 23-26 H erm ann G lo c k n e r: Hegel-Lexikon Pentru această ediţie cf. P o g g e le r , O t t o : Das Hegelwerk Hermann Glockners. în: Philosophische Rundschau 8 (1960), pag. 28-52. Bd. 1
Următoarea ediţie conţine mai multe ediţii individuale apărute începând cu anul 1905 în «Philosophische Bibliothek», de la care porneşte. Ea este însă incompletă. Sămtiche Werke. Hg. von G e o r g Lasson. Leipzig (Felix Meiner) 1911 sqq. (Philosophische Bibliothek) Bd. 1 Erste Druckschriften Bd. 2 Phănomenologie des Geistes Bd. 3-4 Wissenschaft der Logik Bd. 5 Enzyklopădie der philosophischen Wissenschaft im Grundrisse [1827 und 1830] Bd. 6 Grundlinien der Philosophie des Rechts Bd. 7 Schriften zur Politik und Rechtsphilosophie Bd. 8-9 Philosophie der Weltgeschichte Bd. 10a Vorlesungen iiber die Asthetik. Teilbd. 1 Bd. 12-14 Vorlesungen uber die Philosophie der Religion Bd. 15a Vorlesungen uber die Geschischte der Philosophie. Teilbd. 1 Bd. 18a Jenenser Logik, Metaphysik und Naturphilosophie Bd. 19-20 Jenenser Realphilosophie Bd. 21 Nurnberger Schriften 1808-1816 Ediţia numită înainte conduce la următoarea ediţie integrală, reordonată şi planificată pentru 32 de volume, care rămâne de asemenea neterminată:
149
Sămtliche Werke. Neue kritische Ausgabe. Hg. von Johannes H o ffm e iste r. Hamburg (Felix Meiner) 1952 sqq. (Philosophische Bibliothek) Bd. 5 Phănomenologie des Geistes Bd. 11 Berliner Schriften 1818-1831 Bd. 12 Grundlinien der Philosophie des Rechts. Mit Hegels eigenhăndigen Randbemerkungen in seinem Handexemplar der Rechtsphilosophie Bd. 18a Vorlesungen uber die Philosophie der Weltgeschichte. Teilbd. 1 Bd. 27-30 Briefe von und an Hegel Ultima ediţie a «Enciclopediei» a apărut în cadrul «Bibliotecii filosofice» în afara «Operelor complete»: Enzyklopădie der philosophischen Wissenschaften im Grundrisse (1830). Neu hg. von Friedhelm N ic o lin und O t t o P o g g e le r. Hamburg (Felix Mei ner) 1959 (Philosophische Bibliothek. 33) II. Opere separate a) Opere fundamentale publicate în timpul vieţii System der Wissenschaft, Erster Theil, die Phănomenologie des Geistes, Bamberg, Wiirzburg (Joseph Anton Goebhardt) 1807 Wissenschaft der Logik. Erster Theil. Die objektive Logik. Niirnberg (Schrag) 1812 Wissenschaft der Logik. Zweiter Theil.. Die subjektive Logik oder Lehre vom Begriff. Niirnberg (Schrag) 1816 Encycklopădie der philosophischen Wissenschaften im Grundrisse. Zum Gebraucht seiner Vorlesungen. Heidelberg (August Oftwald) 1817 2. verănd und erw. Ausg. 1827 - 3. nochmals erw. Ausg. 1830 Grundlinien der Philosophie des Rechts oder Naturrecht und Staatswissenschaft im Grundrisse. Berlin (Nicolai) 1821 b) Opere mai mici, articole şi recenzii publicate în timpul vieţii Vertrauliche Briefe liber das vormalige staatsrechtliche Verlăltnil?» des Waadtlandes (Pays de Vaud) zur Stadt Bern. [Ubers.] [Anonym.] Frankfurt a.M. (Jăger’sche Buchhandlung) 1798 Differenz des Fichte’schen und Schelling’schen System der Philosophie in Beziehung auf Reinhold’s Beytrăge zur leichtem Ubersicht des Zustands der Philosophie zu Anfang des neunzehnten Jahrhunderts, ersteş Heft. Jena (Seidler) 1801 Dissertatio philosophica de Orbitis Planetarum. Jenae 1801 Anfangsgrunde der spekulativen Philosophie. Versuch eines Lehrbuchs von - Fried. Bouterwek. Gottingen 1800. [Rezension.] în: Erlanger Litteraturzeitung. 1801 Uber das Wesen der philosophischen Kritik tiberhaupt und ihr Verhăltnite zum gogenwărtigen Zustand der Philosophie insbesondere. în: Kritisches Journal der Philosophie. Bd. 1, H. 1. 1802
150
Wie der gemeine Menschenverstand die Philosophie nehme, - dargestellt an den Werken des Herm Krug’s. Ibid. Bd. 1. 1802 Verhăltni& des Skepticismus zur Philosophie. Darstellung seiner verschiedenen Modifikationen und Vergleich des neusten mit dem alten. Ibid. Bd. 1, H. 2. 1802 Glauben und Wissen oder die Reflexionsphilosophie der Subjektivităt, in der Vollstăndigkeit ihrer Formen, als Kantische, Jacobische und Fichtesche Philosophie. Ibid. Bd. 2, H. 1. 1802 Ober die wissenschaftlichen Behandlungsarten des Naturrechts, seine Stelle in der praktischen Philosophie, und sein Verhăltnift zu den positiven Rechtswissenscgaften. Ibid. Bd. 2, H. 2 und 3. 1802-1803 Uber Friedrich Heinrich Jacobi’s Werke. Dritter Band. Leipzig 1816. [Rezension.] în: Heidelberger Jahrbiicher der Literatur. 1817 Beurtheilung der im Druck erschienenen Verhandlungen in der Versammlung der Landstânde des Konigreichs Wiirttemberg im Jahre 1815 und 1816. Abtheilung I-XXXIII. Ibid. 1817 Vorrede. în: H. Fr. W. Hinrichs, Die Religion im innem Verhăltnisse zur Wissenschaft. Heidelberg (Groos) 1822 Ober die Bekehrţen. (Antikritisches.) în: Berliner Schnellpost. 1826 Recension von: Uber die unter dem Namen Bhagavad-Gita bekannte Episode des Mahabharata; von W. v. Humboldt. Berlin 1826. în: Jahrbiicher fur wissenschaftliche Kritik. 1827 Ober: Solger’s nachgelassene Schriften und Briefwechsel. Herausgegeben von Ludwig Tieck und Friedrich v. Raumer. Leipzig 1826. [Rezension.] Ibid. 1828 Ober: Hamann’s Schriften. Herausgegeben von Friedrich Roth. Berlin 1821-1825. [Rezension.] Ibid. 1828 Ober: Aphorismen liber Nichtwissen und absolutes Wissen im Verhăltnisse zur christlichen GlaubenserkenntnifS. Ein Beitrag zum Verstăndnisse der Philosophie unserer Zeit. Von Cari Friedrich G ......1 [Goschel]. Berlin 1829. [Rezension.] Ibid. 1829 Recension: 1 Ober die Hegel’sche Lehre oder: absolutes Wissen und oderner Pantheismus. Leipzig 1829. - 2. Ober Philosophie iiberhaupt und Hegel’s Encyklopădie der philosophischen Wissenschaften insbesondere. Ein Beitrag zur Beurtheilung der letztern. Von R. E. Schubarth und L.A. Carganico. Berlin 1829... Ibid. 1829 Ober: Der Idealrealismus. Erster Theil. Auch unter dem Titel: Der Idealrealismus als Metaphysik in die Stelle des Idealismus und Realismus gesetzt von Alb. Leop. Jul. Ohlert. Naustadt a. d. Oria 1830. [Rezension.] Ibid.
1831
Recension: Ober die Grundlage, Gliederung und Zeitenfolge der Weltgeschichte. Drei Vortrăge, gehalten von J. Gorres. Breslau 1830. Ibid. 1831 Ober die englische Reform-Bill. în: Allgemeine preuftische Staatzeitung. 1831
151
c) Prelegeri apărute postum, scrieri postume şi scrisori Vorlesungen liber die Philosophie der Religion nebst einer Schrift iiber die Beweise vom Daseyn Gottes. Hg. von Phiupp M arheineke. 2 Voi. Berlin (Duncker und Humblot) 1832 (Werke. Bd. 11.12) - 2. verb. Ausg. 1840 Neuausg.: Vorlesungen iiber die Philosophie der Religion. Nach den vorhandenen Manuskripten vollstăndig neu hg. von G e o r g Lasson. 3 Voi. Leipzig (Felix Meiner) 1925-1927 Vorlesungen iiber die Geschichte der Philosophie. Hg. von K a r l Ludw ig M ic h e le t . 3 Voi. Berlin (Duncker und Humblot) 1833-1836 (Werke. Bd. 13-15) - 2. verănd. Ausg. 1840-1844 Neusausg.: Vorlesungen iiber die Geschichte der Philosophie. Vollstăndig neu nach den Quellen hg. von Johannes H o ffm e iste r. Teilbd. 1. Leipzig (Felix Meiner) 1940 Vermischte Schriften. Hg. von F riedrich F o r s t e r und Ludw ig Boumann. 2 Voi. Berlin (Duncker und Humblot) 1834-1835 (Werke, Bd. 16. 17) [Enthălt etliche Erstveroffentlichungen, u. a. 5 Gymnasialreden, 3 lateinische Uni vers itătsreden, amtliche Gutachen und Stellungnahmen.] Vorlesungen iiber die Asthetik. Hg. von H ein rich G ustav H o th o . 3 Voi. Berlin (Duncker und Humblot) 1835-1838 (Werke. Bd. 10, MII) Vorlesungen iiber die Philosophie der Geschichte. Hg. von E d u a rd G ans. Berlin (Duncker und Humblot) 1837 (Werke. Bd. 9) - 2. verb. Ausg. Hg. von K a r l H e g e l. 1840 Neuausg.: Vorlesungen iiber die Philosophie der Weltgeschichte. Auf Grund des aufbehaltenen handschriftlichen Materials neu hg. von G e o r g Lasson. 4 Voi. Leipzig (Felix Meiner) 1917-1920 Philosophische Propădeutik. Hg. von K a r l R osenkranz. Berlin (Duncker und Humblot) 1840 (Werke. Bd. 18) Rosenkranz, K a r l: Georg Wilhelm Friedrich Hegel’s Leben. Berlin (Dunkker und Humblot) 1844 (Werke. Supplement) [Enthâlt zahlreiche Erstverof fentlichungen.] Haym, R u d o lf: Hegel und seine Zeit. Berlin (R . Gaertner) 1857 [Enthălt in den Anmerkungen zahlreiche Erstveroffentlichungen.] Briefe von und an Hegel. Hg. von K a r l H e g e l. 2 Teile. Leipzig (Duncker und Humblot) 1887 (Werke. Bd. 19) Kritik der Verfassung Deutschlands. Aus dem handschriftlichen Nachlasse hg. von G e o rg M o lla t . K a sse l (Th. G . Fischer) 1893 System der Sittlichkeit. Aus dem handschriftlichen Nachlasse hg. von G e o rg M o lla t . Osterwieck-Harz (A. W. Zickfeldt) 1893 System der Sittlichkeit. Aus dem handschriftlichen Nachlasse hg. von G e o rg M o lla t . Osterwieck-Harz (A. W. Zickfeldt) 1893 Das Leben Jesu. Harmonie der Evangelien nach eigener Ubersetzung. Nach der ungedruckten Handschrift in ungekiirzet Form hg. von P a u l Roques. Jena (Eugen Diederichs) 1906 [Philologisch unzureichend und iiberholt durch die folgende Edition.] Theologische Jugendschriften. Nach den Handschriften der Kgl. Bibliothek in Berlin hg. von Herm an N o h l. Tiibingen (Mohr) 1907
152
Entwurfe zur Enzyklopădie und Propădeutik nach den Handschriften der Harvard-Universităt. Hg. von J. L ow enberg. Leipzig (Felix Meiner) 1912 (Hegel-Archiv. 1,1) Schriften zur Politik und Rechtsphilosophie. Hg. von G e o r g L asson. Leipzig (Felix Meiner) 1913 Handschriftliche Zusătze zu seiner Rechtsphilosophie. Hg. von G e o r g L a s son. Leipzig (Felix Meiner) 1914-1916 (Hegel-Archiv. 2, 2. 3, 1. 3, 2) Neuausg. u. d. T.: Eigenhăndige Randbemerkungen zu seiner Rechts philosophie. Leipzig (Felix Meiner) 1930 Erstes System. Nach den Handschriften der Kgl. Bibliothek in Berlin hg. von H an s E h ren berg und H e r b e r t Link. Heidelberg (Cari Winter) 1915 [Inhaltlich identisch mit der folgenden Edition.] Jenenser LOgik, Metaphysik und Naturphilosophie. Aus dem Manuskript hg. von Georg Lasson. Leipzig (Felix Meiner) 1923 Jenenser Realphilosophie. Aus dem Manuskript hg. von Johannes Hoffmeiste r. 2 Voi. Leipzig (Felix Meiner) 1931 Die Verfassung Nachlasse neu hg. von Georg M o lla t . Stuttgart (Fr. Frommanns Verlag) 1935 Dokumente zu Hegels Entwicklung. Hg. von Johannes H o ffm e iste r. Stuttgart (Fr. Frommanns Verlag) 1936 Briefe von und an Hegel. Hg. von Johannes Hoffmeister, [Bd. 4:] R olf Flechsig. 4 Voi. H am burg (Felix M einer) 1952-1960 (Sămtliche Werke. Neue kritische Ausgabe. Bd. 27-30) (Philosophische Bibliothek. 235-238)
Ein Hegelsches Fragment zur Philosophie des Geistes. Eingel. und hg. von Friedhelm N ic o lin . în: Hegel-Studien 1(1961), pag. 9-48 Eine Ubersetzung Hegels zu De anima III, 4-5. Mitget. und erl. von W a l t e r K ern. în: Hegel-Studien 1 (1961), pag. 49-88 Fragment aus einer Hegelschen Logik. Mit einem Nachwort zur Entwicklungsgeschichte von Hegels Logik hg. von Orro P o g g e le r. în: Hegel-Studien 2 (1963), pag. 11-70 3. Dicţionar Hegel-Lexikon. 4 Voi. Stuttgart 1935-1939. XXXII, 2796 pag. (Hegel, Sămtiiche Werke. Bd. 23-26) - 2. verb. Aufl. 2 Voi. 1957. XX-XII, 2777 pag.
G lo ck n e r, H erm ann:
4. Expuneri generale Rosenkranz, Karl: Georg W ilhelm Friedrich Hegel’s Leben. Berlin 1844. XXX\£ 566 pag. (H egel, Werke. Supplement) - Fotomechan. Nachdruck. Fischer, Kuno: Hegels Leben, Werke und Lehre. Heidelberg 1901. XX, XV 1192 pag. (Fischer, Geschichte der neuem Philosophie. Bd. 8) - 2. Aufl. 1911. XX, XV 1265 pag. - Fotomechan. Nachdruck. Darmstadt 1963 Glockner, Hermann: Hegel. 2 Voi. Stuttgart 1929-1940. XXVIII, 443; XXVIII, 581 pag. (Hegel, Sămtiiche Werke. Bd. 22. 23) - 3. verb. Aufl. 1954-1958. XXXVI, 448; X, 569 pag.
153
5. Cercetări a) Sistemul general Rosenkranz, Karl: Kritische Erlăuterungen des Hegel’schen System. Konigsberg 1840. XXXVI, 368 pag. - Reprogr. Nachdruck. Hildesheim 1963 Croce, Benedetto: Lebendiges und Totes in Hegels Philosophie mit einer Hegel-Bibliographie. Heidelberg 1909. XV 228 pag. Kroner, Rjchard: Von Kant bis Hegel. 2 Voi. Tiibingen 1921-1924. XIX, 612; XXIII, 526 pag. (Grundrift der philosophischen Wissenschaften) - 2. AufL Zwei Bande in einem Band. 1961 Brunswig, Alfred: Hegel. Munchen 1922.307 pag. (Philosophische Reihe. 54) Stace, W alter Terence: The philosophy o f Hegel. A systematic exposition. London 1924. XI, 526 pag. - Neuaufi. N e w York 1955 Hartmann, Nicolai: Die Philosophie des deutschen Idealismus. Teii 2. Hegel. Berlin, Leipzig 1929. IX, 392 pag. (Geschichte der Philosophie. Bd. 8,2) 2. Aufl. Teii 1 und 2. Berlin 1960 Haering, Theodor L.: Hegel. Sein Wollen und sein Werk. Eine chronologische Entwicklungeschichte der Gedanken und der Sprache Hegels. 2 Voi. Leip zig, Berlin 1929-1938. XXIV 785; XIX, 525 pag. - Neudruck. Aalen 1963 Moog, W illy : H egel und die Hegelsche Schule. Munchen 1930. 491 pag.
(Geschichte der Philosophie in Einzeldarstellungen. 32/33) Goethe und der deutsche Idealismus. Eine Einfuhrung zu Hegels Realphilosophie. Leipzig 1932. VII, 132 pag. (Philosophische Bibliothek. 66a) Steinbuchel, T h e o d o r: Das Grundproblem der Hegelschen Philosophie. Darstellung und Wiirdigung. Bd. 1. Die Entdeckung des Geistes. Bonn 1933. XVI, 422 pag. M u re , G e o ffre y R eg in ald G ilc h ris t: An introduction to Hegel. Oxford 1940. XX, 180 pag. D e N e g ri, E n ric o : Interpretazione di Hegel. Firenze 1943. 450 pag. (Biblio teca sansoniana filosofica. 5) Kojeve, Alexandre: Introduction â la lecture de Hegel. Leşons sur la Phenomenologie de l’esprit, reunies et publiees par Raymond Queneau. Paris 1947. 597 pag. - Dt. [G ekiirzt]: Hegel. Eine Vergegenwărtigung seines Denkens. H o ffm eister, Johannes:
Kommentar zur Phânomenologie des Geistes, hg. von Iring Fetscher. Stut tgart 1958. 234 pag.
Subjekt- Objekt. Erlăuterungen zu Hegel. Berlin 1951.476 pag. -Erw. Ausg. Frankfurt a.M. 1962. 525 pag. (Bloch, Gesamtausgabe. Bd. 8) L itt, T h e o d o r: Hegel. Versuch einer kritischen Erneuerung. Heidelberg 1953. 314 pag.
B lo c h , E rn st:
A dorno, T heodor W.: Aspekte der Hegelschen Philosophie, Berlin, Frankfurt a.M. 1957. 60 pag. - Wiederabdruck in: Adom o, Drei Studien zu Hegel. Frankfurt a.M. 1963. (edition suhrkamp. 38) pag. 11-65 Marietti, Angele: La pensee de Hegel. Suivi d’une etude de Jean W a h l [Hegel et H eidegger]. Paris 1957. 202 pag. (Collection Pour connaître) Findlay, John Niemeyer:
372 pag.
154
Hegel. A re-examination. London, New York 1958.
Die gebrochene Mitte. Hamburg 1958. IX, 358 pag. Vmro: Ricerche hegeliane. Con prefazione di Giuseppe Saitta. Firenze 1959. XVI, 323 pag. Seeberger, W ilh e lm : Hegel oder die Entwicklung des Geistes zur Freiheit. Stuttgart 1961. 639 pag.
M eu le n , Jan V a n D e r : Fazio A llm a y e r,
b)
Logica, dialectica, metafizica
Mc T a g g a r t , John Mc T a g g e r t E llis : Studies in the Hegelian dialectic. Cambridge 1896. XVI, 259 pag. - Neuaufl. New York 1964 N o e l, G e o rg e s: La logique de Hegel. Paris 1897. VIII, 188 pag. - Neuaufl. 1938 Ebbinghaus, Julius: Relativer und absoluter Idealismus. Historich systematische Untersuchung iiber den Weg von Kant zu Hegel. Leipzig 1910. 72
pag. Mc
Mc T a g g a r t 1910 XM 311 p a g . -
T a g g a r t , John
b r id g e
E llis :
A
c o m m e n t a r y o n H e g e l ’s lo g ic . C a m -
N e u a u f l. N e w Y o rk
1964
Cunningham, G ustavus W a t t s : T h o u g h t a n d re a lit y in H e g e l ’s sy stem . N e w p a g . (C o r n e li s tu d ie s in p h ilo so p h y . 8) Der Begriff in Hegels Philosophie. Versuch einer logischen Einleitung in das metalogische Grundproblem des Hegelianismus. Tubingen 1924. VII, 87 pag. (Heidelberger Abhandlungen zur Philosophie und ihrer Geschichte, 2) Fischer, H u g o : Hegels Methode in ihrer ideengeschichtlichen Notwendigkeit. Miinchen 1928. VII, 336 pag. (Abhandlungen der Săchischen Staalichen Forschungsinstitute. Forschungsinstitut fur Psychologie. 29) Y ork
1910. V 151
G lo ck n e r, H erm ann:
D e l l a V o lp e , G alva n o : L e o r ig in i e la f o r m a z io n e d e lla d ia le c tic a h e g e lia n a . Bd.
1. H e g e l
ro m a n t ic o e m istic o
(1793-1800).
F ire n z e
1929. VIII, 224 p a g .
S c h illin g -W o lln y , K u rt: H e g e ls W is s e n s c h a ft v o n d e r W ir k lic h k e it u n d ih re Q u e lle n . B d . 1. B e g r ifflic h e V o rg e s c h ic h te d e r H e g e ls c h e n M e t h o d e . M u n -
1929. 302 p a g . Le malheur de la conscience dans la philosophie de Hegel. Paris 1929. 264 pag. (Philosophie. 5) - 2. Aufl. 1951. VII, 208 pag. (Bibliotheque de philosophie contemporaine) Nink, C aspar: Kommentar zu den grundlengenden Abschnitten von Hegels Phănomenologie des Geistes. Regensburg 1931. 94 pag. - 2. erg. Aufl. 1950. 107 pag. G u n th e r, G o t t h a r d : Grundziige einer neuen Theorie des Denkens in Hegels Logik. Leipzig 1933. X, 226 pag. Axmann, W a l t e r : Zur Frage nach dem Ursprung des dialektischen Denkens bei Hegel. Wiirzburg-Aumiihle 1939. 94 pag. M a ie r, J osef: On Hegel’s critique of Kant. New York 1939. VIII, 108 pag. Jung, E rich : Entzweiung und Versohnung in Hegels Phănomenologie des Geistes. Hg. von Hermann Rockel. Leipzig 1940. 115 pag. chen
W a h l , Jean:
M eu se l, Anton: H egel und das Problem der philosophischen Polemik. Berlin
1942.214 pag. (N eue deutsche Forschungen. 310 = Abt. Philosophie. 38) 1952.
Specht, Ernst Konrad: Der Analogiebegriff bei Kant und Hegel. Koln
86 pag. (Kantstudien. Ergănzungshefte. 66)
155
Das dialektische Sein in Hegels Logik. Wien 1952. 191 pag. (Glaube und Forschung. 1) M eu le n , Jan V a n D e r : Heidegger und Hegel oder Widerstreit und Widerspruch. Meisenheim am Glan 1953. 216 pag. (Monographien zur philosophis chen Forschung. 13) Lakebrink, B e rn a r d : Hegels dialektische Ontologie und die thomistische Analektik. Koln 1955. 503 pag. Beyer, W ilh e lm R.: Zwischen Phănomenologie und Logik. Hegel als Redakteur der Bamberger Zeitung. Frankfurt a.M. 1955. 288 pag. Schmitz, H erm ann: Hegel als Denker der Individualităt. Meisenheim am Glan 1957, 168 pag. (Monographien zur philosophischen Forschung. 20) H e in te l, E rich : Hegel und die analogia entţs. Bonn 1958. 72 pag. (Akademische Vortrăge und Abhandlungen. 20) H en rici, P e te r: Hegel und Blondei. Eine Untersuchung liber Form und Sinn der Dialektik in der «Phănomenologie des Geistes» und der ersten «Action». Pullach bei Miinchen 1958. XIX, 208 pag. (Pullacher philosophis che Forschungen. 3) K ru ith o f, Jaap: Het uitgangspunt van Hegel’s ontologie. Brugge 1959.350 pag. M e rk e r, N ic o la s : Le origine della logica hegeliana. (Hegel a Jena.) Milano 1961. 496 pag. DuBSitf, Ivan: Hegels Arbeitsbegriff und die idealistische Dialektik. Praha 1961. 48 pag. (Rozpravy Ceskoslovenske Akademie ved. 71, 14) G uzzoni, U te : Werden zu sich. Eine Untersuchung zu Hegels «Wissenschaft der Logik». Freiburg i. B., Miinchen 1963. 116 pag. (Symposion. 14) Heiss, R o b e rt: Die groften Dialektiker des 19. Jahrhunderts. Hegel, Kierkegaard, Marx. Koln, Berlin 1963. 437 pag. [Das dialektische System Hegels: pag. 11-196.] Lim, S ok-Z in : Der Begriff der Arbeit bei Hegel. Versuch einer Interpretation der Phănomenologie des Geistes. Bonn 1963. 187 pag. (Abhandlungen zur Philosophie, Psychologie und Pădagogik. 27) S tieh ler, G o t t fr ie d : Die Dialektik in Hegels «Phănomenologie des Geistes». Berlin 1964. 316 pag. R edlich, A n n elise: Die Hegelsche Logik als Selbsterfassung der Personlichkeit. Brinkum, Breen 1964. XXV 148 pag. F ulda, H an s F rie d rich : Das Problem einer Einleitung in Hegels Wissenschaft der Logik. Frankfurt a.M. XII, 315 pag. (Philosophische Abhandlungen. 27) C o re th , Em erich:
c) Estetica L ew kow itz , A .: H e g e ls A s th e tik im V e rh ăltn is z u Schiiler. L e ip z ig 1 9 1 0 . 7 7 p a g . P uglist , F ilippo : L este tic a d i H e g e l e i s u o i p re s u p p o s ti teoretici. P a d o v a 1 9 5 3 .
189 pag. (II pensiero moderno. Ser. 2. 1) Lestetica di Hegel. Saggio di interpretazione filosofica. Mi lano 1956. VI, 243 pag. (Pubblicazioni dell’Universitâ Cattolica del pag. Cuore. NS. 56) Teyssedre, B e rn a rd : Lesthetique de Hegel. Paris 1958. 104 pag. (Initation philosophique)
Vecchi, Giovanni:
156
Hegel on art. An interpretation of Hegel’s aesthetics. Albany 1962. IX, 207 pag. Lauener, H e n rj: Die Şprache in der Philosophie Hegels. Mit besonderer Beriicksichtingung der Âsthetik. Bem 1962. 78 pag. (Sprache und Dichtung. NF 10) S a ld itt, M a r ia : Hegels Shakespeare-Interpretation. Berlin 1927.46 pag. (Phi losophische Forschungen. 5) P o g g e le r, O t t o : Hegels Kritik der Romantik. Bonn 1956. 398 pag. (Abhandlungen zur Philosophie, Philosophie, Psychologie und Pădagogik. 4) Kaminski, Jack:
d) Filosofia religiei (şi tratate generale referitoare la tânărul Hegel) Die Jugendgeschichte Hegels. Berlin 1905. 212 pag. (Aus den Abhandlungen der Konigl. Preuft. Akademie der Wissenschaften vom Jahre 1905) - Wiederabdruck in: Dilthey, Gesammelte Schriften. Bd. 4. Berlin, Leipzig 1921. pag. 1-187 - 2. Aufl. Stuttgart 1959 H a d lich , H erm ann : Hegels Lehren liber das Verhăltnis von Religion und Phi losophie. Halle 1906. VIII, 82 pag. (Abhandlungen zur Philosophie und ihrer Geschichte, 24) Reese, H ein rich: Hegel uber das Auftreten der christlichen Religion in der Weltgeschichte. Ein Beitrag zur Geschichte der Religionsphilosophie. Tu bingen 1909. 67 pag. Adams, G e o rg e Plim pton: The mystical element in HegePs early theological writings. Berkeley 1910. 102 pag. (University of California publications in psihology. 2, 4) Hessen, Johannes: Hegels Trinitătslehre, zugleich eine Einfiihrung in Hegels System. Freiburg i. B. 1922. VII, 45 pag. (Freiburger theologische Studien. 26) L asson, G e o rg : Einfiihrung in Hegels Religionsphilosophie. Leipzig 1930. VIII, 150 pag. (Philosophische Bibliothek. 65) N a d le r , R ate : Der dialektische Widerspruch in Hegels Philosophie und das Paradoxon des Christentums. Leipzig 1931. VIII, 143 pag. W a c k e r, H e rb e rt: Das Verhăltnis des jungen Hegel zu Kant. Berlin 1932. 90 pag. (Episteme. 2) A sp elin , G u n n a r: Hegels Tiibinger Fragment. Eine psychologisch-ideengeschichtliche Untersuchung. Lund 1933. 70 pag. (Lunds universitets ârsskrift. NF. 28, 7) K u h ler, O t t o : Sinn, Bedeutung und Auslegung der Heiligen Schrift in Hegels Philosophie. Mit Beitrăgen zur Bibliographie uber die Stellung Hegels (und der Hegelianer zur Theologie, insbesondere) zur Heligen Schrift. Leipzig 1934. XII, 110 pag. (Studien und Bibliographien zur Genswartsphilosophie. 8) M u lle r , G ustav Em il: Hegel uber Offenbarung, Kirche und Philosophie. M iin chen 1939. 61 pag. Domke, K a r l: Das Problem der metaphysischen Gottesbeweise in der Philo sophie Hegels. Leipzig 1940. VIII, 136 pag. D ilthey, W ilh e lm :
157
Hegel’s hellenic ideal. New York 1941. VIII, 104 pag. Die Philosophie Hegels als kontemplative Gotteslehre. Bern 1946. 432 pag. D ulckeit, G e rh a rd : Die Idee Gottes im Geiste der Philosophie Hegels. Miinchen 1947. 179 pag. Ogierm ann, H e lm u t A lo isiu s: Hegels Gottesbeweise. Rom 1948. XI, 230 pag. (Analecta Gregoriana. 49) Schmidt, Erik: Hegels Lehre von Gott. E in e kritische Darstellung. Giitersloh 1952. 260 pag. (Beitrăge zur Forderung christiicher Theologie. Reihe 2. 52) A s v e ld , P a u l: La pensee religieuse du jeune Hegell. Liberte et alienation. Paris 1953. IX, 244 pag. (Bibliotheque philosophique de Louvain. 11) A lb r e c h t , W o lf a n g : Hegels Gottesbeweis. Eine Studie zur «Wissenschaft der Logik». Berlin 1958. 117 pag. L a c o rte , C arm elo: II primo Hegel. Frienze 1959. 362 pag. (Pubblicazioni deiristituto di Filosofia deirUniversitâ di Roma. 7) M a s s o lo , A r t u r o : Prime ricerche di Hegel. Urbino 1959.107 pag. (Pubblica zioni deirUniversitâ di Urbino. Serie di lettere e filosofia. 10) R oh rm oser, G u n te r: Subjektivăt und Verdinglichung. Theologie und Gesellschaft im Denken des jungen Hegel. Giitersloh 1961. 116 pag. G araud y, R o g e r: Dieu et mort. Etude sur Hegel. Paris 1962. 437 pag. (Biblio theque de philosophie contemporaine) G ray , Jesse G le n n : Iuin , Iwan:
e) Filosofia istoriei, a dreptului, a statului şi a societăţii Der Begriff des Volksgeistes bei Hegel. Zugleich ein Beitrag zur Geschichte des Begriffs der Entwicklung im 19. Jahrhundert. Leipzig 1909.108 pag. (Beitrăge zur Kultur- und Universalgeschichte. 10) Brie, S ie g rfried : Der Volksgeist bei Hegel und in der historischen Rechtsschule. Berlin, Leipzig 1909. 35 pag. M ackenzie, M illic e n t: Hegel’s educaţional theory and practice. London 1909. 214 pag. M a y e r-M o re a u , K a r l: Hegels Sozialphilosophie. Die Lehre vom objektiven Geist. Tiibingen 1910. VII, 83 pag. E lh e r t , P a u l: Hegels Pădagogik dargestellt im Anschluft an sein philosophisches System. Berlin 1912. X, 251 pag. B u lo w , F riedrich : Die Entwicklung der Hegelschen Sozialphilosophie. Leip zig 1920. IV 158 pag. Lasson, G e o r g : Hegel als Geschichtsphilosoph. Leipzig 1920. VI, 180 pag. (Philosophische Bibliothek, 171e) R osenzw eig, F ra n z : Hegel und der Staat. 2 Voi. Miinchenj Berlin 1920. XVI, 252; VI, 224 pag. - Neudruck in einem Band. Aalen 1962 L assa lle , Ferdinand: Die Hegelsche und Rosenkranzsche Logik und die Grundlage der Hegelschen Geschichtsphilosophie im Hegelschen System. Leip zig 1927. 30 pag. Ephraim, F ritz : Untersuchungen iiber den Freiheitsbegriff Hegesl in seinen Jugendarbeiten. Teii 1. Berlin 1928. iy 134 pag. (Philosophische Forschungen. 7) Dittm ann, F riedrich :
158
Hegels Phănomenologie des Geistes und der Staat. Ein Beitrag zur Auslegung der Phănomenologie und Rechtsphilosophie und zur Geschichte der Entwicklung des Hegelschen Systems. Berlin 1931. VTII, 141 pag. T r o t t zu S o lz , Adam von: Hegels Staatsphilosophie und das internaţionale Recht. Gottingen 1932. 144 pag. (Abhandlungen aus dem Seminar fur Volkerrecht und Diplomaţie an der Universităt Gottingen. 6) M a r o js e , H e rb e rt: Hegels Ontologie und die Grundziige einer Theorie der Geschichtlichkeit. Frankfurt a.M. 1932. 367 pag. F ah re n h o rst, E b e rh a rd : Geist und Freiheit im System Hegels. Leipzig 1934. 126 pag. Bockelm ann, P a u l: Hegels Notstandslehre. Berlin, Leipzig 1935. VI, 69 pag. (Abhandlungen des kriminalistischen Instituts an der Universităt Berlin. 4. Folge. 3, 4) Flechtheim , Ossip K u rt: Hegels Strafrechtstheorie. Biinn 1936. 117 pag. M u lle r , G u sta v E m il: Hege; liber Sittlichkeit und Geschiche. Miinchen 1940. 100 pag. M arcu se, H e rb e rt: Reason and revolution. Hegel and the rise of social theory. London. New York 1941. XII, 431 pag. - 2. erw. Aufl. 1954. XII, 439 pag. - Dt.: Vemunft und Revolution. Hegel und die Entsehung der Gesellschaftstheorie. Neuwied am Rhein, Berlin-Spandau 1962.399 pag. (Soziologische Texte. 13) Lukacs, G e o rg : Der junge Hegel. Uber die Beziehungen von Dialektik und Okonomie. Ziirich, Wien 1948. 718 pag. - Neusausg. u. d. T.: Der junge Hegel und die Probleme der kapitalistischen Gesellschaft. Berlin 1954. 656 pag. Hyppolite, Jean: Introduction â la philosophie de l’histoire de Hegel. Paris 1948. 98 pag. (Bibliotheque philosophique) W e il, E ric: Hegel et l’etat. Paris 1950. 116 pag. (College philosophique) Furck, K a rl-L u d w ig : Der Bildungsbegriff des jungen Hegel. Weinheim/Bergstr. 1952. 112 pag. (Gottinger Studien zur Pădagogik. 33) F lu g g e , Johannes: Die sittlichen Grundlagen des Denkens. Hegels existentielle Erkenntnisgesinnung. Hamburg 1953. VII, 147 pag. N ic o lin , F rie d h e lm : Hegels Bildungstheorie. Grundlinien geisteswissenschaftlicher Pădagogik in seiner Philosophie. Bonn 1955. 258 pag. (Abhandlungen zur Philosophie, Psychologie und Pădagogik. 3) R itte r, Joachim: Hegel und die franzosische Revolution. Koln, Opladen 1957. 118 pag. (Arbeitsgemeinschaft fur Forschung des Landes Nordrhein-Westfalen. 118 pag. (Arbeitsgemeinschaft fur Forschung des Landes verănd. Ausg. Frankfurt a.M. 1965. 136 pag. (edition suhrkamp. 114) N e g ri, A n to n io : Stato e diritto nel giovane Hegel. Studio sulla genesi illuministica della filosofia giuridica e politica di Hegel. Padova 1958.287 pag. (Publicazzioni della Facoltâ di Giurisprudenza delFUniversitâ di Padova. 25) B e e rlin g , R einier F ran ciscus: De list der rede in de geschiedenisfilosofie van Hegel. Amhem 1959. 180 pag. Peperzak, A d rie n T. B.: Le jeune Hegel et la vision morale du monde. La Haye 1960. XV, 264 pag. Busse, M a r tin :
159
Hegel in Niimberg. Untersuchungen zum Problem der philosophischen Propădeutik. Tiibingen 1960. VIII, 305 pag. (Forschungen zur Pădagogik und Anthropologie. 3) Piontkowski, A. A.: Hegels Lehre uber Staat und Recht und seine Strafrechtstheorie, Berlin 1960. XXXVIII, 432 pag. Fleicschm ann, Eugene: La philosophie politique de Hegel sous forme d’un commentaire des Fondements de la philosophie du droit: Paris 1964. VII, 402 pag. (Recherches en sciences humaines. 18) N e g t, O sk ar: Strukturbeziehungen zwischen den Gesellschaftslehren Comtes und Hegels. Frankfurt a.M. 1964.147 pag. (Frankfurter Beitrăge zr Soziologie. 14) Schmidt, H a n s: Verheiftung und Schrecken der Freiheit. Von der Krise des antik-abendlăndischen Weltverstăndnisses, dargestellt im Blick auf Hegels Erfahrung der Geschichte. Stuttgart, Berlin 1964. 350 pag. Schmidt, G e r h a r t :
f) Culegeri de texte H e g e l-S t u d ie n . In V e r b in d u n g m it d e r H e g e l-K o m m is s io n d e r D e u t s c h e n F o r s c h u n g s g e m e in s c h a ft Heinz Heim soeth, J osef D e rb o la v , H a n s -G e o rg G a damer, Ludw ig Landgrebe, T h e o d o r L itt, Joachim R it t e r h g . v o n Friedhelm
1. B o n n 1961 - B d . 2. B o n n 1963 1961: 2 H a lb b d e . M iin c h e n 1961 1964: 1 B d . M e is e n h e im a m G la n 1965 Lasson, G e o r g : B e itr ă g e z u r H e g e lfo r s c h u n g . B e rlin 1909. 70 p a g . C ro c e , B en ed etto: Saggio sullo Hegel. Seguito da altri scritti storia della filo sofia. Bari 1913. VIII, 454 pag. - 4. Aufl. 1948. VIII, 440 pag. (Croce, Saggi filosofici. 3) Logos. Internationale Zeitschrift fur Philosophie der Kultur. Hg. von R ich ard K ro n e r. Bd. 20. Tiibingen 1931[Aufsătze uber Hegel: pag. 141-285.] Hegel. Nel centenario della sua morte. Pubblicazione a cura della Facoltâ di Filosofia deU’Universita Cattolica del Sacro Cuore. Milano 1932. X\( 395 pag. (Rivista di filosofia neo-scolastica. Bd. 23, Supplemento speciale) Verhandlungen des Ersten Hegelkongresses vom 22. bis 25. April 1930 in Haag. Hg. von B. W igersm a. Tiibingen, Haarlem 1931. 243 pag. (Veroffentlichungen des Intemationalen Hegelbundes. 1) Verhandlungen des Zweiten Hegelkongresses vom 18. bis 21. Oktober 1931 in Berlin. Hg. von B. W ig e rs m a . Tiibingen, Haarlem 1932. 200 pag. (Veroffentlichungen des Intemationalen Hegelbundes. 2) Verhandlungen des Dritten Hegelkongresses vom 19. bis 23. April 1933 in Rom. Hg. von B. W igersm a. Tiibingen, Haarlem 1934.278 pag. (Veroffent lichungen des Intemationalen Hegelbundes. 3) C ro c e , B e n ed e tto: In d a g in i su H e g e l e s c h ia r im e n ti filo so fic i. B a r i 1952. VIII, 305 p a g . (C r o c e , S a g g i filo so fic i. 14) [A u fs ă t z e lib e r H e g e l: p a g . 1-120.] Hyppolite, Jean: E t u d e s su r M a r x e t H e g e l. P a ris 1955. 205 p a g . (B ib lio t h e N ic o lin u n d O r r o P o g g e le r. B d .
H e g e l-J a h r b u c h . H g . v o n W ilh e lm R . Beyer.
q u e p h i lo s o p h ig u e )
Etudes hegelinnes. Les points capitaux du systeme. Paris 1958. IX, 411 pag. (Bibliotheque philosophique de Louvain. 19)
G re g o ire , F ran z:
160
Studies in Hegel. New Orleans, The Hague 1960. 187 pag. (TUlane studies in philosophy. 9) A Hegel symposium. Essays by C a r l J. F riedrich [u.a.]. Ed. by D o n C a r lo s T ravis. Austin 1962. 139 pag. A d o rn o , T h e o d o r W.: Drei Studien zu Hegel. Frankfurt a.M. 1963. 174 pag. (edition suhrkamp. 38) Heidelberger Hegel-Tage 1962. Vortrăge und Dokumente. Hg. von H a n s -G e o rg Gadam er. Bonn 1964. 349 pag. (Hegel-Studien. Beiheft 1) 6. Comparaţii cu contemporanii si influenţe Holderlin und Hegel. Tiibingen 1931. pag. (Philoso phie und Geschichte. 30) Schu bert, Johannes: Goethe und Hegel. Leipzig 1933. VIII, 194 pag. Falkenheim, H u g o : Goethe und Hegel. Tiibingen 1934. VI, 84 pag. (Heidel berger Abhandlungen zur Philosophie und ihrer Geschichte. 26) S taiger, Emil: Der Geist der Liebe und das Schicksal. Schelling, Hegel und Holderlin. Frauenfeld 1935. 127 pag. (Wege zur Dichtung. 19)
H o ffm e iste r, Johannes:
pag. Kierkeggards religionsphilosophische Gedanken im Verhăltnis zu Hegels religionsphilosophischem System. Leipzig 1914. VI. 131 pag. (Abhandlungen zur Philosophie und ihrer Geschichte. 23) Bense, M ax : Hegel und Kierkegaard. Eine prinzipielle Untersuchung. Koln, Krefeld 1948. 83 pag. P len ge, Johann: Marx und Hegel. Tiibingen 1911. 184 pag. 0 H o ok , Sidney: From Hegel to Marx. Studies in the intellectual development of Karl Marx. New York 1950. 335 pag. Rossi, M a r io : Marx e la dialettica hegeliana. Bd. 1. Hegel e lo stato. Roma 1960 B arion, Jakob: Hegel und die marxistische Staatslehre. Bonn 1963. IX, 235
R euter, Emil:
pag. Fr. Th. Vischers Asthetik in ihrem Verhăltnis zu Hegels Phănomenologie des Geistes. Ein Beitrăge zur Geschichte der Hegelschen Gedankenwelt. Leipzig 1920. 74 pag. (Beitrăge zur Asthetik. 15) E n gel, O t t o : Der Einfluft Hegels auf die Bildung der Gedankenwelt Hippolyte Taines, Stuttgart 1920. VIII, 144 pag. Simon, E rn s t: Ranke und Hegel. Miinchen, Berlin 1928. XVI, 204 pag. (Historische Zeitschrift. Beihefts 5) M etzke, E rw in : Karl Rosenkranz und Hegel. Ein Beitrag zur Geschichte der Philosophie des sogenannten Hegelianismus im 19. Jahrhundert. Leipzig 1929. IV 87 pag. Hommes, Jakob: Krise der Freiheit. Hegel - Marx - Heidegger. Regensburg 1958. 331 pag. G lo ck n e r, H erm ann:
Die Geschichtsphilosophie Hegel’s und der Hegelianer bis auf Marx und Hartmann. Ein kritischer Versuch. Leipzig 1890. 148 pag. 2. Aufl. 1925
B a rth , P a u l:
161
Hegel and Hegelianism. New York 1903. VIII, 301 pag. (The world’s epoch-makers. 27) Aschkenasy, H irsc h : Hegels Einfluft auf die Religionsphilosophie in Deutschland. Berlin 1907. 82 pag. (Philosophische Abhandlungen. 1) H e lle r , H erm ann: Hegel und der naţionale Machtstaasgedanke in Deutschland. Ein Beitrag zur politischen Geistesgeschichte. Leipzig 1921. VI, 210 pag. - Neudruck. Aalen 1963 Levy, H ein rich: Die Hegel-Renaissance in der deutschen Philosophie, mit besonderer Beriicksichtigung des Neukantianismus. Charlottenburg 1927. 95 pag. (Philosophische. Vortrăge. 30) S t â h le r , W ilh e lm : Zur Unsterblichkeitsproblematik in Hegels Nachfolge. Miinster 1928. VII, 62 pag. (Universitas. 4) Hegel bei den Slaven. Hg. von D m itrij Tschizewskij. Reichenberg 1934. 494 pag. (veroffentlichungen der Slavistischen Arbeitsgemeinschaft an der Deutschen Universităt in Prag. Untersuchungen. 9) - 2. verm. Aufl. Bad Homburg von der Hohe 1961. 487 pag. M ac K in to sh , R o b e rt:
Hartmann, Albert: Der Spătidealismus und die Hegelsche Dialektik. Berlin 1937.191 pag. (N eue deutsche Forschungen. 163 = Abt. Philosophie. 26) Knoop, Bernhard: Hegel und die Franzosen. Stuttgart, Berlin 1941. VI, 127 pag. Lowith, Karl: Von Hegel zu Nietzsche. Der revoluţionare Bruch im Denken des neunzehten Jahrhunderts. M arx und Kierkegaard. Zurich, W ien 1941 1941. 538 pag. - 5. aufl. Stuttgart 1964. 464 pag.
Realdialektik. Von Hegelscher Dialektik Anthropdiogie. Miinchen 1957. 185 pag.
W e in , H erm ann:
zu
dialektischer
Gebhardt, Jurgen: Politik und Eschatologie. Studien zur Geschichte der Hegelschen Schule in den Jahren 1830-1840. Miinchen 1963. X, 183 pag. (Miinchner Studien zur Politik. 1) Serreau, Rene: Hegel etrhegelianisme. Paris 1963.128 pag. (Que sais-je?. 1029) W etter, G ustav A.: Die Umkehrung Hegels. Grundziige und Urspriinge der Sowjetphilosophie. Koln 1963. 93 pag. (Beitrăge zur Sowjetologie. 1) Beyer, W ilh e lm R.: Hegel-Bilder. Kritik dei* Hegel-Deutungen. Berlin 1964. 282 pag.
Bibliografie selectivă (1966-1990) Opere G. W. F. H e g e l: Werke in 20 Bănden und 1 Register. Auf der Grundlage der Werke von 1832-1845 neu ed. Ausgabe (THeorie-Werkausgabe; seit 1986 als stw) Georg Wilhelm Friedrich Hegel: Gesammelte Werke. In Verbindung mit der Deutschen Forschungegeben von der Rheinisch-Westfălischen Akademie der Wissenschaften [A u f 22 Bande erschienen]
Studienausgaben. Auf der Grundlage der «Gesammelten Werke» werden seit 1979 im Rahmen der «Philosophischen Bibliothek» eine Reihe von Studienausgaben vorgelegt. Diese Neusausgaben ersetzen die bisherigen Werkausgaben von Lasso n und H o ffm e iste r. Enthalten sind Einleitungen und Literaturhinweise.
162
Vorlesungen. Ausgewăhlte Nachschriften und Manuskripte [Diese Reihe prăsentiert einzelne, besonders aufschluftreichte Nachschriften und rekonstruiert einzelne Kollegien] Bibliografii Hegel Bibliography... Miinchen u. a. 1980 (bis 1975). Die erfassen seit 1961 fortlaufend die zu Hegel erschienen Aufsătze. Daruber hinaus bietet jeder Band eine Reihe von Buchrezensionen. * verweist auf niitzliche Forschungs- und Literaturberichte oder weiterfiihrende Teilbibliographien. Steinhauer, K u rt:
Expuneri generale şi bibliografii Georg Wilhelm Friedrich Hegel. Frankfurt a.M. 1974 Hegel. Hg. von O. P o g g e le r. Freiburg, Miinchen 1977 T a y lo r, Chari.es: Hegel. Frankfurt a.M. 1978 H e lfe ric h , C hristop h: Georg Wilhelm Friedrich Hegel. Stuttgart 1979 D ’H o n d t, Jacques: Hegel et Thegelianisme. Paris 1982 Hegel. Hg. von M. In w ood . Oxford 1985 G u lyga, A rse n :
Culegeri Hegel-Tage Urbino 1965. Vortrăge. Hg. von H. G. Gadamer. Bonn 1969 Bloch, Ernst: Uber Methode und System bei Hegel. Frankfurt a.M. 1970 Lakebrink, Bernhard: Studien zur Metaphysik Hegels. Freiburg 1969 Hegel et la pensee moderne. Seminaire sur Hegel dirige par Jean Hyppolite au College de France (1967-1968). Textes publies sous la direction de J. D ’Hondt. Paris 1970 N e w Studies in H egel’s Philosophy. Hg. von W. E. Steinkraus. N ew York 1971 Hegel-Bilanz. Zur Aktualităt und Inaktualităt der hilosophie Hegels. Hg. von Hegel in der Sicht der neuren Forschung. Hg. von I. Fetscher. Darmstadt
1973 Hegel in der Sicht der neueren Forschung. Hg. von I. 1973
Fetsch er.
Darmstadt
Stuttgarter Hegel-Tage 1970. Vortrăge und Kolloquien des Internationalen Hegel-Jubilăumskongresses. Hg. von H . G. Gadamer. Bonn 1974 Vom Mute des Erkennens. Beitrăge zur Philosophie G. W. F. Hegels. Hg. von M. Buhr und T. II. Oisermann (Akad. der Wiss. der UdSSR und D DR ). Frankfurt a.M. 1981 Die Logik des W issens und das Pro blem d er Erziehung. N iirn berger Hegel-Tage 1981. Hg. von W. R. Beyer. H am burg 1981 Kant oder Hegel? U ber Formen der Begrundung in der Philosophie. Hg. von D. H e n r ic h . Stuttgart 1983 Logica e istoria in Hegel. Hg. von R. Racinaro und V Vitiello. Jarczyk, G w en d olin e,
und Pierre-J ean
L a b a rrie re :
Hegeliana Paris 1986
163
Tinereţea H o c e v a r, R olf
K.: Stănde und Reprăsentation beim jungen Hegel. Munchen
1968 Hegel’s Development. Bd. 1: Toward the Sunlight. 1770-1801. Bd. 2: Night Thoughts (Jena 1801-1806). Oxford 1972,1983 D ’Hondt, Jaques: Verbogene Quellen des Hegelschen Dekens. Berlin 1972
H a r r i s , H e n ry pag.:
Dinkel, Bernhard: Der junge Hegel und die Aufhebung des subjektiven Idealismus, Bonn 1974 Rjpalda, Jose Maria: The divided nation. The Roots o f a bourgeois thinker: G.W.F. Hegel. Assen 1977 Kondylis, Panjotis: Die Entstehung der Dialektik. Eine Analyse der geistigen Entwicklung von Holderlin, Schelling und H egel bis 1802. Stuttgart 1979 Jamme, Christoph: «Ein ungelehrtes Buch»: die philosophische Gemeinchaft zwischen Holderlin und Hegel in Frankfurt 1797-1800. Bonn 1983 Mythologie der Vemunft. Hegels «ăltestes Systemprogramm des deutschen Idealismus». Hg. von Chr. Jamme und H. Schneider. Frankfurt a.M. 1984 Fujita, Masakatsu: Philosophie und Religion beim jungen Hegel. Unter besonderer Beriicksichtigung seiner Auseinandersetzung mit Schelling. Bonn 1985 Busche, Hubertus: Das Leben der Lebendigen. Hegels politisch-religiose Begriindung der Philosophie frier Verbundenheit in seinen friihen Manuskripten. Bonn 1987 .
*Der Weg zum System. Materialism zum jungen Hegel. Hg. von C h r . und H. Schneider. Frankfurt a.M. 1990
Jamme
Perioada petrecută la Jena Zimmerli, Walther Christoph: Die Frage der Philosophie. Interpretationen zu Hegels «Differenzschrift». Bonn 1974 Bonsiepen, W olfgang: Der Begriff der Negativităt in den Jenaer Schriften Hegels. Bonn 1977 Siep, Ludwig: Anerkennung als Prinzip der praktischen Philosophie. Untersuchungen zu Hegels Jeaner Philosophie des Geistes. freiburg i. B. 1979 Hegel in Jena: die Entwicklung des Systems und der Zusammenarbeit mit Scheling. Hegel-Tage, Zwettl 1977. Hg. von D. Henrich und K. Dusing. Bonn 1980 Kimmerle, Heinz: Das Problem der Abgeschlossenheit des Denkens. Hegels «System der Philosophie» in den Jahren 1800-1804. 2. erw. Aufl. 1982 G erard, Gilbert: Critique et Dialectique. Eltineraire de H egel â Jena (1801-1805). Bruxelles 1982 Bourgeois, Bernard: Le Droit Naturel de Hegel (1802-1803). Commentaire. Contribution â l’etude de la speculation hegelienne â Jena. Paris 1986
Fenomenologia spiritului Fulda, Hans Friedrich: Das Problem einer Einleitung in Hegels Wissenschaft der Logik. Frankfurt a.M. 1965 Hegel-Tage Royaumont 1964. Beitrăge zur Deutung der Phănomenologie des Geistes. Hg. von H. G. Gadamer. Bonn 1966
164
Structures et mouvement dialectique dans la Pheneomenologie de l’Esprit de Hegel. Paris 1968 Becker, W e r n e r: Hegels «Phănomenologie des Geistes». Eine Interpretation. Stuttgart 1971
L ab a rriere , P ierre-Jean :
Materialien zu Hegels «Phănomenologie des Geistes». Hg. von H.F. Fulda und D. Henrich. Frankfurt a.M. 1973 Poggeler, Otto: Hegels Idee einer Phănomenologie des Geistes. Freiburg i. B., Miinchen 1973 Heinrichs, Johannes: Die Logik der «Phănomenologie des Geistes». Bonn 1974 Kainz, Howafo P: Hegels Phenomenology. Teii I: Analysis and Commentary Tuscaloosa (A la.) 1976. Teii II: The Evolution o f Ethical and Religious Consciousness to the Absolute Standpoint. Athen u.a. 1983 Valls Plana, Ramon: Del yo al nosotros. Lectura de la Fenomenologia del Espfritu de Hegel. 2. Ausg. Barcelona 1979 Marx, Werner: Hegels Phănomenologie des Geistes. Die Bestimmung ihrer Idee in «Vorrede» und «Einleitung». 2. erw. Aufl. Frankfurt a.M. 1981 Method and Speculation in H egel’s Phenomenology. Hg. von M. Westphal. N e w Jersey 1982
Hegel’s Recollection. A study of images in the Phe nomenology of Spirit. Albany 1985 Sozer, O nay: Phănomenology des Geistes in gewandelten Perspektiven. în: Hegel-Studien 23 (1988). pag. 291-303
V e re n te, D o n a ld Philipp:
Dialectica şi ştiinţa logicii Henrich, Dieter: Hegel im Kontext, Frankfurt a.M. 1967 Lenk, Hans: Kritik der logischen Konstanten. Philosophische Begriindugen der Urteilsformen vom Idealismus bis zur Gegenwart. Berlin 1968 Rohs, Peter: Form und Grund. Interpretation eines Kapitels der Hegelschen Wissenschaft der LOgik. Bonn 1969 Kulenkampff, Arend: Antinomie und Dialektik. Zur Funktion des Widerspruchs in der Philosophie. Stuttgart 1970 Sarlemijin, Andries: Hegelsche Dialektik. Berlin 1971 Wetzel, Manfred: Reflexion und Bestimmtheit in Hegels Wissenschaft der Logik. Ham burg 1971 Krohn, W olfgang: Die formale Logik in Hegels «Wissenschaft der Logik». Untersuchungen zur Schluftlehre. Miinchen 1972 Die Wissenschaft der Logik und die Logik der Reflexion. Hegel-Tage Chantilly 1971. Hg. von D. Henrich. Bonn 1978 Theunissen, Michael: Sein und Schein. Die kritische Funktion der Hegels chen Logik. Frankfurt a.M. 1978 Iakebrink, Bernhard: Kommentar zu Hegels «Logik» in seiner «Enzyklopădie» von 1830. Bd. I: Sein und Wesen. Bd. II: Begriff. Freiburg i. B., Miinchen
1979, 1985 Systeme et liberte dans la Logique de Hegel. Paris 1979 Zur Sache der Dialektik. Stuttgart 1980
Jarczyk, G w endoune: B u bner, R ud iger:
165
Hegels Dialektik. Sechs hermeneutische Studien. 2. verm. Aufl. Tiibingen 1980 W o l f f , M ic h a el: DerBegriff des Widerspruchs. Eine Studie zur Dialektik Kants und Hegels. Konigstein 1981 R jch li, U r s : Form und Inhalt in G. W. F. Hegels «Wissenschaft der Logik». Wien, Miinchen 1982 Rosen, Michael: H egels Dialectic and its criticism. Cambridge 1982 G adam er, H a n s -G e o rg :
De Vos, Ludovicus: Hegels Wissenschaft der Logik: Die absolute Idee. Einleitung und Kommentar. Bonn 1983 Kesselring, Thomas: Die Produktivitât der Antinomie. Hegels Dialektik im Lichte der genetischen Erkenntnistheorie und der formalen Logik. Frank furt a.M. 1984 Maluschke, G u n th e r: Kritik und absolute Methode in Hegels Dialektik. 2., um ein Nachw. erg. Aufl. Bonn 1984 D usin g, Klaus: Das Problem der Subjektivităt in Hegels Logik. Systematische und entwicklungsgeschichtliche Untersuchungen zum Prinzip des Idealismus und zur Dialektik. 2., verb. und um ein Nachw. erw. Aufl. Bonn
1984 Hegels Wissenschaft der Logik. Formation und Rekonstruktion. Hg. von D. H en rich . Stuttgart 1986 Sistemul Clark, Malcolm: Logic and System. A Study o fthe Transition from «Vorstellung» to Thought in the Philosophy of Hegel. The Hague 1971 Puntel, L. Bruno: Darstellung, Methode und Struktur. Untersuchungen zur Einheit der systematischen Philosophie G. W. F. Hegels. Bonn 1973 Rotenstreich, Nathan: From Substance to Subject. Studies in Hegel. The Hague
1974 A n g e h rn , Emil: Freiheit und System bei Hegel. Berlin, N ew York
1977
Lamb, David: Hegel-From Foundation to System. The Hague 1980 Wohlfahrt, Gunter: Der spekulative Satz. Bemerkungen zum Begriff der Spekulation bei Hegel. Berlin, N ew York 1981 Hosle, Vittorio: Hegels System. Der Idealismus der Subjektivităt und das Problem der Intersubjektivităt. Bd. I: Systementwicklung und Logik. Bd. II: Philosophie der Natur und des Geistes. H am burg 1987
Filosofia naturii Engelhardt, Dietrich von: Hegel und die Chemie. Studie zur Philosophie und Wissenschaft der Natur um 1800. W iesbaden 1976 Hegels Philosophie der Natur. Beziehungen zwischen empirischer und spekulativer Naturerkenntinis. Hg. von R.-P Horstmann und M. J. Petry. Stutt gart 1986
*Hegel und die Naturwissenschaften. Hg. von M. J. Petry. Stuttgart-Bad Cannstatt 1987 F alkenberg, B rig itte : Die Form der Materie. Zur Metaphysik der Natur bei Kant und Hegel Frankfurt a.M. 1987
166
J.: Hegel’s Philosophy of Nature. Recent Developments. în: Hegel-Studien 23 (1988), pag. 303-326
*P e try , M ic h a e l
Antropologia/Psihologia Hegels Lehre vom Menschen. Kommentar zu den §§387-487 der Enzyklopădie. Stuttgart 1970 Greene, M u rra y : Hegel on soul. A speculative anthropology. The Hague 1972 Hegels philosophische Psychologie. Hegel-Tage, Santa Margherita 1973. Hg. von D. H e n ric h . Bonn 1979
Fetscher, Irin g:
Filosofia dreptului şi istoriei Hegel philosophe de l’histoire vivante. Paris 1966 Hegel’s Philosophy Problem and Perspectives. A Collection of new essays. Hg. von Z. A. Pelczynski. Cambridge 1971 Materialen zu Hegels Rechtsphilosophie. Hg. von M. R iedel. 2 Voi. Frankfurt a.M. 1975 Avineri, Sh olm o: Hegels Theorie des modemen Staates. Frankfurt a.M. 1976 Ottmann, Henning: Individuum und Gemeinschaft bei Hegel. VoL I: Hegel im Spiegel der Interpretationen. Berlin, New York 1977 Hegel’s Social and Political Thought. Hg. von . R V erene. Atlantic Highlands (N. J.) 1980 T op itsch , E r n s t: Die Sozialphilosophie Hegels als Heilslehre und Herrschaftsideologie. 2. erw. Aufl. Miinchen 1981 Rechtsphilosophie. Erw. Neuausg. Stuttgart 1982 Hegels Philosophie des Rechts. Die Theorie der Rechtsformen und ihre Logik. Hg. von D. Henrich und R. -P Horstmann. Stuttgart 1982 Hegel’s Philosophy o f Action. Hg. von L. pag. Stepelevich und D. Lamb. Atlantic Highlands (N.J.) 1983 D ’H o n d t, Jaques:
* Hegels Rechtsphilosophie im Zusammenhang der europăischen Verfassungsgeschichte. Hg. von H.-Chr. Lucas und O. Poggeler. Stuttgart-Bad Cannstatt 1986 Primoratz, Ig o r: Banquos Geist. Hegels Theorie der Strafe. Bonn 1986 *Logik und Geschichte in H egels System. Hg. von H.-Chr. Lucas und G. Planty-Bonjour. Stuttgart-Bad Cannstatt 1989
Spiritul absolut Hegels Lehre vom absoluten Geist als theologisch-politischer Traktat. Bonn 1970 Hegels Logik der Philosophie. Religion und Philosophie in der Theorie des absoluten Geistes. Hg. von D. H e n rjch und R.-E H orstm an n. In Zusammenarbeit mit dem Instituto Italiano per gli Studi Filosofici. Stuttgart 1984
Theunissen, M ic h a e l:
Estetica Hegels Philosophie der Dichtung. Bonn 1974 Die Kunst und die bildenden Kiinste. Eine Auseinandersetzung mit Hegels Asthetik. Bonn 1984
W a g n e r, F ra n z F rie d rich : Schu ttauf, K o n ra d :
Gethmann-Siefert, Annemarie: Die Funktion der Kunst in der Geschichte. Untersuchungen zu Hegels Asthetik. Bonn 1984 Welt und Wirkung von Hegels Asthetik. Hg. von A. Gethmann-Siefert und O.
Bonn 1986 Preuftens Kulturpolitik im Spiegel von Hegels Asthetik. Opladen 1987 P o g g e le r.
P o g g e le r , O t t o :
Filosofia religiei Menschwerdung Gottes. Eine Einfuhrung in Hegels theologisches Denken als Prolegomena zu einer kiinftigen Christologie. Freiburg i. B. 1970
Kung, Hans:
H egel and the Philosophy o f Religion. The W offord Symposium. Hg. und eingel. von D. E. Christensen. The Hague 1970 Reardon, Bernard M. G.: Hegel’s Philosophy o f Religion. London u. a. 1977 Die Flucht in den Begriff. Materialien zu Hegels Religionsphilosophie. Hg. von F. W. G raf und F. Wagner. Stuttgart 1982 Asendorf, Urlich: Luther und Hegel. Untersuchungen zur Grundlegung ei ner neuen systematischen Theologie. W iesbaden 1982 Lauer, Quentin: Hegels Concept o f God. Albany 1982 *Jaeschke, W alter: Die Religionsphilosophie Hegels. Darmstadt 1983 Jaeschke, W alter: Die Vemunft in der Religion. Studien zur Grundlegung der Religionsphilosophie. Hegels. Stuttgart-Bad Cannstatt 1986
Filosofia istoriei *Dusing, Klaus: Hegel und die Geschichte der Philosophie. Ontologie und Dialektik in Antike und Neuzeit. Darmstadt 1983 Rotenstreich, Nathan: Legislation and Exposition. Criticai Analysis o f Differences between the Philosophy of Kant and Hegel. Bonn 1984 Waszek, Norbert: The Scottish Enlightenment and Hegel’s Account of «Civil Society». Dordrecht 1988
Raportul cu contemporanii şi influenţe Kierkegaards Verhăltnis zu Hegel. Forschungsgeschichte. Stuttgart i. B. 1969 Hegel und die Folgen. Hg. von G. K. Kaltenbrunner. Freiburg i. B. 1970 Aktualitât und Folgen der Philosophie Hegels. Hg. von G. N ic o u n . Hamburg 1970 Siep, Ludw ig: Hegels Fichtkritik und die Wissenschaftslehre von 1804. Frei burg i. B. Miinchen 1970 Thulstrupp, N ie ls :
Franz, Martin: Der unendliche Mangel an Sein. Schellings Hegelkrtik und die Anfănge der MArxschen Dialektik. Frankfurt a.M. 1975 Colleth, Lucio: Hegel und der Marxismus. Frankfurt a.M. u. a. 1976 K r in g s , Hermann: D ie E n fre m d u n g zw is c h e n S c h ellin g un d H e g e l (1801-1807). Miinchen 1977
168
Historische Dialektik. Destruktion dialektischer Grundformen von Kant bis Marx. Berlin, New York 1977 Prepperle, Ingrid: Junghegelianische Geschichtsphilosophie und Kunsttheorie. Berlin 1978 T oew s, John E.: Hegelianism. The Path towards Dialctical Humanism. Cambridge 1980 Janke, W o l f g a n g :
Horstmann, Rolf-Peter: Ontologie und Relationen. Hegel, Bradley, Russell und die Kontroverse iiber interne und externe Beziehungen. Konigstein
1984 Moralităt und Sittlichkeit. Das Problem Hegesl und die Diskursethik. Hg. von W. Kuhlmann. Frankfurt a.M. 1986 Hegel and Whitehead. Contemporany perspectives on systematic philosophy. Hg. von G. R. Lucas. Albany (N.Y.) 1986 Kolb, Davtd: The Critique of Pure Modernity: Hegel, Heidegger, and After. Chicago 1986 Negri, Antimo: Hegel nel Novecento. Roma, Bari 1987 Fry, Christopher M.: Sartre and Hegel. The Variations of an Enigma in «L’Etre et le Neant». Bonn 1988 Schmidt, Alfred: Idee und Weltwille: Schopenhauer als Kritiker Hegels. Miinchen u. a. 1988
Hegel und das deutsche Erbe. Philosophie und naţionale Frage zwitschen Revolution und Reaktion. Koln 1989
L osu rd o, Dom enico:
169
Dintre gânditorii moderni Hegel este filosoi< spiritului. Dar fiinţa spirituală înseamnă inter» orizare, deplinătate, cuprindere. Cine vrea înţeleagă filosofia lui Hegel trebuie să o facă profunzimea ei, din deplinătatea ei, din mare cuprindere care dă seamă de tot. Altminteri i o va înţelege nicicând.
ş
NICOLAI HARTMANH