144 33 13MB
Romanian Pages 117 Year 2006
-
.... - :.
.
~·
..
Silviu Ga.b riel Cioroiu
Esential in anatomie 'b. . . ŞI Iome,canica 'W
1 1
-
1
..
..
' 1·;1• •
.
'
'
\
Editura Universităţii Transilvania
\
~
-
DR. SILVIU GABRIEL CIOROIU - asistent universitar doctorand -
ESENTIAL ÎN .. ANATOMIE SI .. BIOMECANICĂ
EDITURA UNIVERSITĂŢII TRANSILVANIA - BRAŞOV 2006 -
©2006 EDITURA UNIVERSIT ĂTII TRANSILVANIA BRAŞOV Adresa:
500091 Braşov, Str. Iuliu Manlu, Nr. 4lA Tel :0268-47 60 50; Fax : 0268-47 60 51 E-mail: [email protected] Tipărit la: Tipografm Universităţii "Transilvania" din Braşov Str. Iuliu Maniu, Nr. 41A tel: 0268 47 60 50 ; fax: 0268 47 60 51
Toate drepturile rezervate Editură acrcditată de CNCSIS Adresa nr.1615 din 29 mai 2002 Mulţumiri
Refercnti
:
ştiinţifici:
Dr . Daniel LUPU Prof. uoiv. dr. Lorand BALlNT Prof. uoiv. dr. Lază r ONISĂJ
Descriere CIP a Bibliotecii Naţionale ·a României CIOROID, SILVIU GABRIEL Esenţial in anatomic şi biomecan ică 1 Silviu Gabriel Cioroiu.- Braşov : Editura Universităţij "Transilvania", 2006 ISBN (10) 973-635-736-8; ISBN (L3) 978-973-635-736-7 611(075.8) 61 2.766. 1(075.8)
Argument "Unul dintre cele mai uimitoare aspecte ale într-o lume în care majoritatea oamenilor
ştiu
vieţii
moderne este ca W U ă L P
mult mai mult despre
maşini şi
despre folosirea computerelor decât despre ce se întâmplă în interiorul propiilor corpuri." Trevor Weston
Această
realitate face ca pentru majoritatea oamenilor propriul
organism să fie un cunoaşterea
măcar şi
pe zece capitole, lucrarea de
stmcturată
interesaţi
Materialul se fizică,
mister, un lucru grav
pentru faptul
că
prin
acestuia se pot preveni o mulţime de afecţjuni.
Fiind celor
adevărat
elemente de
adresează
medici,
bază
faţă îşi
din domeniul anatomiei
propune şi
să
ofere
biomecanicii.
în principal stu~enţjlor, viitori profesori de educaţie
kinetoterapeuţi,
încercând
să
îmbine, într-un mod cât mai
eficient elementele de anatomie cu cele de biomecanică. Bogat această către
ilustrată,
şi
scheme care vin în completarea textului,
carte va uşura mult înţelegerea
noţiunilorde către
cei neiniţjaţi,
porniţi
descoperirea acestor lucruri. Rămâne
dacă
cu figuri
la aprecierea şi la răbdarea celor ce vor parcurge aceste rânduri
tot ce am încercat să transmit aici a fost oportun şi necesar.
Autorul
....
CUPRINS
I
1.1 1.2
II
m
lll.l ID.l.l m.1.2 ID.1.3 111.1.4 111.1.5 ID.1.6 ID.1.7
m.z
III.2.1 m.2.2 m.2.3 ID.2.4 m.2.s Ill.3 lll.3.1 ID.3.2 ITI.4 m.s III.S.l ID.5.2 ITI.5.3 ID.5.4 111.6 m.6.1 III.6.2 m .6.3 ID.6.4 IV
IV.1 IV.2
Organismul ca un tot unitar Organe, aparate, sisteme, coordonare funcţională Elemente de orientare ale corpului omenesc Generalită.ţi asupra corpului omenesc Osteologia Generalităţi
Conformaţia externă a oaselor Arhitectura oase Osteogeneza Dezvoltarea şi creşterea oaselor Vascularizaţia şi i nervaţia oaselor Descrierea scheletului Rolul oaselor Coloana vertebr~.ă Caractere generale Caractere regionale Caractere speciale Vertebre fal se Coloana vertebrală în-întregime Toracele osos Sternul Coastele Scheletul craniului Scheletul membrului superior Scheletul centurii scapulare Scheletul braţului Scheletul antebraţului Scheletul mâinii Scheletul membrului inferior Scheletul centurii pelvine (bazinului) Scheletul coapsei Scheletul gleznei Scheletul picioruluiJ Artrologia Generalităţi. Clasificare articulaţii. Articulaţiile coloanei vertebrale --~-
~·
9 9 10 14 17 17 17
19 22 22 23 24 24 28 28 29 31 33
36 38 38 39 40 42 42 44
45 46 48 48 49 51 52 55 55 58
IV.3 IV.4 IV.4.1 IV.4.2 IV.4.3 IV.4.4 IV.4.5 IV.S IV.S.l IV.5.2 IV.S.3 IV.5.4 IV.S.S IV.S.6
toracelui Articulaţiile membrului superior Articulaţiile centurii scapulare Articulaţia umruului (scapulohumerală) Articulaţia cotului Articulaţiile
Articulaţia radioulnară
mâinii Articulaţiile membrului inferior Articulaţiile centurii membrului inferior
Articulaţiile
Artic~ţia_şQlduluj (coxofemurală~ Articulaţia
genunchiului
Articulaţia tibiofibulară Articulaţiile
piciorului
Articulaţii-mişc~
Miologie
V
clasificare
V.l V.2 V.3 V.4 V.4.1 V.4.2 V.4.3 V.4.4
Generalităţi ,
v.s
Muşchii
mâinii membrului inferior
V.S.l V.5.2
Muşchii
bazinului
Muşchti
coapsei
V.S.3
Muşchii
gambei
V.5.4 V.6
Muşchii
piciorului
Muşchii respiraţi ei
trunchiului Muşchii membrului superior Muşchii
Muşchii umărului Muşchii braţului Muşchii antebraţului Muşchii
Muşchii şi mişcările Noţiuni
VI VI.l
Statică
caracteristice
elementare de biomecanică
59 62 62 63 64
64 65 66 66 66 67 68 69 69 73 73 74 74 75 75 76 77 80 81 81 82 85 87 87 91 92
VI.2
VII
Vlll
IX X
Dinamică
93
Sistemul cardiovascular Aparatul r~spirator
101 105
Aparatul digestiv
108
Aparatul urinar
112
Glosar
114
Bibliografie selectivă
116
Esenţial în
9
anatomie şi biomecanică - /. Organismul ca un tor unitar
1. ORGANISMUL CA UN TOT UNITAR 1.1. Organe, aparate, sisteme, coordonare funcţională Organismul uman este format elin diverse anumită funcţie
în organism. Aceste
strânsă legătură
între ele. Astfel, prin g1uparea
împreună ţesuturi
se
organele."
formează
care,
funcţionând
ţesuturi
Poartă
ţesuturi,
nu
funcţionează
izolat, având o
ţesuturilor şi funcţionarea
lor
denumirea de organ o grupare de îndeplinesc o
împreună,
fiecare îndeplinind o
anumită
funcţie
a
organismului" [Petricu, 1967, p.102]. Exemple de organe sunt inima, ficatul, rinichiul. În structura unui organ se pot regăsi mai multe tipuri de ţesuturi, în proporţii
diferite.
Totuşi,
într-un organ
predomină
doar un anumit tip de
ţesut,
în legătură cu funcţia pe care o îndeplineşte în organism. Organele la rândullor funcţionează corelat cu alte organe pentiu a îndepliru funcţiile fundamentale
ale organismului. O astfel de grupare de organe aparat." Prin sistem sau aparat se funcţionează împreună şi
exemplu, organele care plămâni) formează
înţelege
formează
un sistem sau un
o grupare de organe care
îndeplinesc o funcţie fundamentală a corpului." De
realizează funcţia respiraţiei
(laringe, trahee, bronhii,
aparatul respirator.
Vorbim de sistem atunci când ne referim la o grupare de organe în care predomină
un anumit
ţesut.
De exemplu în sistemul osos
osos, în sistemul muscular predomina Termenul de aparat se
ţesutul
foloseşte
respective (care contribuie la realizarea
muscular
predomină ţesutul
şi aşa
mai departe.
atunci, când în ansamblul organelor aceleiaşi funcţii
fundamentale) nu
10
Esenţial
predomină
un
în anatomie şi biomecanică -1. Organismul ca lU1 tot unitar
ţesut
anume. De exemplu putem vorbi despre aparatul digestiv,
aparatul urinar, etc. Fiecare organ celelalte organe. realizează
funcţionează
Datorită
acestei
într-un anumit fel, coordonându-se cu coordonări
fiecare sistem sau aparat
o funcţie fundamentală a.organismului.
În acelaşi fel ca organele şi sistemele de organe funcţionează coordonat asigurând viaţa organismului. Astfel, organismul se prezintă ca un tot unitar în care toate sistemele s·e numeşte
influenţează
coordonare funcţională.
funcţionează .la un
unul pe
Datorită
celălalt. Această
coordonare se
ei·fiecare organ sau sistem de organe
moment dat cu un anumit ritm şi cu o anumită ihtensitate.
,,Numai prin coordonare
funcţională strictă
organismul
işi asigură
perfecta lui funcţionare ca un tot unitar" [Petricu, 1967, -p. 103].
1.2. Elemente de orientare ale corpului omenesc Pentru a ne orienta mai bine in ceea ce priveşte - relaţiile dintre o parte a corpului cu o alta de fiecare
dată
când vorbim despre poziţia unui organ o voin
face având în vedere aşa zisa poziţie anatomică descrisă
A~astă poziţie anatomică
astfel: corpul este drept, picioarele sunt paralele cu
podea, ochii îndreptaţi înainte, anterior şi degetele către podea.
braţele
tălpile
este
lipite de
sunt în lateral cu palmele întoarse
către
Esenţial
11
în anatomie şi biomecanică -1. Organismul ca un tot w1itar
Se folosesc trei planuri de
referinţă
pentru a localiza
şi
a descrie
structurile organismului uman. Planul sagital este planul de simetrie care împarte organismul în jumătatea dreaptă şi stângă. încercaţi să-I memoraţi gândindu-vă la o săgeată
care se înfige in piept şi astfel separă organismul
în două jumătăţi, dreaptă şi stângă. Planul frontal împarte corpul in posterioară.
două porţiuni, anterioară şi
Planul transvers împarte corpul într-
o parte superioară şi una inferioara. Diferiţi vorbeşte
termeni descriptivi sau
despre
poziţiile
organismului, respectând
direcţionali
anumitor structuri,
sunt
folosiţi
suprafeţe
bineînţeles poziţia anatomică. Aceşti
atunci când se
şi
regiuni ale
termeni
atât de des se regăsesc în tabelul 1.1 . [ Van De Graaff, 2001, p.ll].
folosiţi
Esenţial în
12
anatomie şi biomecanică -l. Organismul ca un tot unitar
Tabelull.l. Termeni anatomid descriptivi şi direcţionali
Termen
Defmitie
Superior (cranial)
Către
cap
Inferior (caudal)
Către
podea
Anterior (ventrâl)
Spre fată
Posterior (dorsal)
Spre spate
Medial
Către
linia mediană a corpului
Lateral
Către
lateral
Intern (profund)
Către
interiorul corpului
Extern (superlicjal)
De_Q_arte de suprafaţa corpului
Proxima!
Către suprafaţa
Distal
Departe de interiorul corpului
Visceral
Legat de organele interne
Parietal
Legat de pereţii organismului
corpului
IJ
Pentru orientare la nivelul membrelor se folosesc termenii proximal
şi
distal. În acest caz poziţia se raportează la articulaţia membrului cu centura respectivă. Noţiunea depărtarea faţă
de
de proxima!
centură.
indică
apropierea iar cea de distal
indică
Esenţial în anatomie şi bioinecanică-!.
La
antebraţ
de media!, iar la
Organismul ca un tot unitar
se pot folosi termenii radial, în loc de lateral
gamb~
termenii fibular, în loc de lateral
şi
şi
· 13
ulnar, in loc
tibial in loc de
medial.
Fig. 1.1. Secţiuni l.frontal; 2. medio-sagital; 3. transvers
...
14
Esenţial
în. anatomie şi biomecanică -Il.
Generalităţi
ll. GENERALITĂŢI ASUPRA CORPULUI OMENESC Corpul omenesc este împilrtit în
următoarele segmente: ~
Capul este segmentul superior al corpului. Are o sferică,
prezentând punctul cel mai ridicat al corpului
formă şi
aproximativ
anume
creştetul
capului (vertex). Este format din craniu, în care este adăpostit encefalul şi în care sunt cuprinse cavitatea Aceste cavităţi
adăpostesc
bucală,
superioară
marginea
occipitalului; limita trece prin cervicală
formă cilindrică
a trunchiului este
inferioară
nazală şi cavităţile
orbitare.
organe de simţ.
Gâtul este un segment de
Limita
cavitatea
faţa,
care uneşte capul de trunchi.
reprezentată
de un plan care trece prin
a rnandibulei, a apoflzei mastoide inferioară
a gâtului este
articulaţia sternoclaviculară şi
şi
reprezentată
prin linia
nucală
a
printr-un plan care
prin apofiza spinoasa a vertebrei a 7-a
(C7).
Trunchiul este porţiunea cea mai dezvoltată a corpului. El se găseşte in
continuarea gâtului, are forma unui cilindru turtit antero-posterior subţire
şi
este mai
la mijloc decât la extremităţi. Trunchiul este împărţit în trei regiuni: -toracele este regiunea
superioară
a trunchiului care vine în raport cu
gâtui; -abdomenul este regiunea mijlocie a trunchiului; -bazinul este regiunea term.inală, inferioară a trunchiului.
În interiorul trunchiului se găsesc cavităţi în care sunt adăpostite organele interne. În torace se află cavitatea toracică, în abdomen cea
Esenţial în
anatomie şi biomecanică -Il.
15
Generalităţi
abdominal~. Aceste două cavităţi sunt separate prin diafragm. În bazin sunt
bazinul mare şi bazinul mic.
două cavităţi:
Membrele sunt grupează în
părţi
ale corpului care se
de trunchi. Ele se
membre superioare şi membre inferioare.
Membrele superioare se toracelui.
leagă
Legătura
numită umăr şi
superior, pe
fixează
pălţile
laterale ale
membrului supetior cu trunchiul prezintă o parte superioară
o parte inferioară numită axilă.
Membrul superior se împarte în trei: braţul, care este partea cuprinsă între umăr
şi
cot;
antebraţul,
partea cuprinsă între cot
şi mână;
mâna, care este
parte terminală a membrului superior. Mâna
prezintă
trei
părţi:
încheietura mâinii sau regiunea
regiunea mijlocie a mâinii sau regiunea
metacarpiană şi
mâinii: degetul mare sau policele, degetul
carpiană,
cele cinci degete ale
sau indexul, degetul
arătător
mijlociu , inelarul şi degetul mic.
Membrele inferioare se pelvisului.
Articulaţia
membrului superior
şi
pe
părţile
membrului inferior este mai
laterale inferioare ale puternică
decât cea a
se numeşte generic şold. .
Membrul inferior este cuprinsă
fixează
împărţit
in trei
părţi:
coapsa, care este partea
între şold şi genunchi; gamba, partea cuprinsă între genunchi
şi
picior;
piciorul care este partea terminală a membrului inferior. Piciorul este împărţit în trei regiuni: încheietura piciorului sau regiunea tarsiană,
din care partea
metatarsiană;
posterioară formează călcâiul;
regiunea mijlocie sau
cele cinci degete ale piciorului: degetul mare sau halucele (1),
degetul mic (al V-lea); celelalte degete nu
poartă
denumiri speciale, ele sunt
16
Esenţial'1n:anatomie;şi biomecanică-ll. Generalităţi
numerotate: al II-lea, al III-lea, al IV-lea. Piciorul prezintă o plantară
[Petricu, 1967, p.107].
faţă dorsală şi
una
Esenţial în anatomie şi biomecanică -
17
III. Osteologia
m. OSTEOLOGIA
ta
ill.l. Generalităţi Osteologia este partea anatomiei care are ca obiect studiul oaselor. Oasele sunt organe dur:e, rezistente, de culoare
alb-gălbuie.
constituie scheletul. La om oasele sunt situate in interioml le servesc drept sprijin; uneori ele organe delicate; ele servesc la de diverse
acţionate
forţe
inserţiile
părţilor
pentru
formează cavităţi
Ansamblul lor moi,
cărora
adăpostirea
unor
musculare devenind astfel pârghii
musculare (componenta
pasivă
a aparatului
locomotot).
lll.l.l. Conformaţia externă a oaselor După formă
oasele se împart în: lungi, late şi scurte.
Oasele lungi formează în special scheletul extremităţilor, al membrelor. Oasele lungi prezinta, un canal medular central, un corp (diafiza) extremităţi
(epifizele). Diafiza este
formată
din
ţesut
osos compact
în interior un canal medular iar epifizele sunt formate din
ţesut
şi două
şi prezintă
osos spongios
(vezi cap. ill.1.2). Oasele late au lăţimea).
două
din cele trei dimensiuni aproape egale (lungimea şi
Ele alcătuiesc cutia craniană, scheletul bazinului, omoplatul, etc. Sunt
formate din
două tăblii
de
ţesut
osos compact dezvoltate în
mijloc spongioasă (vezi cap. ill.l.2).
suprafaţă şi
la
18
Esenţial
în anatomie şi biomecanică -111. Osteologia
Oasele scurte au cele trei dimensiuni (lungime, aproape egale
lăţime şi înălţime)
se întâlnesc la scheletul coloanei vertebrale, ·al mâinii
şi
piciorului (oasele carpiene, tarsiene). Le exterior sunt fonnate din compact iar în interior din Pe alcătuiesc
interior
lângă
ţesut
ţesut spongios.
aceste trei grupe principale mai deosebim oase arcuate (ce
coastele), oase pneumatice (maxilarul, sfenoidul) ce
cavitaţi
şi
conţin
în
cu aer, oase sesamoide, situate periarticular sau în grosimea
unor tendoane musculare.
epifiza proximală
B
diafiza
c A epifiza distală
Fig.3.1. Cele trei tipuri de oase A. os lung; B. os scurt; C. os lat;
....
Esenţial în
19
anatomie şi biomecarzică- III. Osteologia
111.1.2. Arhitectură oase Oasele sunt alcătuite din
substanţă osoasă, măduvă osoasă,
periost, vase
care le hrănesc şi nervi care le asigură sensibilitatea.
Din punct de vedere al structurii osului se pot defini
două
tipuri de
substanţă osoasă: -substanţa compactă: formată
din lame osoase
alăturate,
alipite,
fără
a
delimita cavităţi intermediare (ex. diciftza); - substanţa spongioasă:
formată
din lame sau trabecule osoase orientate
în sensuri diferite, întretăindu-se în anumite puncte
şi
delimitând astfel
cavităţi
unde se găseşte măduva osoasă (ex. epifiza); Microscopic,
ţesutul
osos este reprezentat de lamele osoase dispuse
concentric în jurul unui canalicul vascular (Havers), formând unitatea morfo:ftmcţională
a osului, osteonul.
Canalul medular diafizar si areolele spongioase sunt sediul osoase
(substanţă
moale,
semifluidă, buretoasă, bogată
Măduva roşie hematogenă, activă galbenă,
măduvei
în elemente sanguine).
la început, este treptat
înlocuită
de
măduva
mai ales în oasele lungi, persistând la adult doar în vertebre, stern si
coaste. Aceasta, la rândul ei, este
înlocuită
treptat, la vârste înaintate, de
măduva cenuşie (gelatinoasă). Ţesutul
osos este structurat astfel:
• osteocite - celule osoase adulte situate în mici substanţa fundamentală nurrute
•
cavităţi
din
osteoplaste;
substanţa fundamentală organică glicoproteină impregnată cu săruri.
(oseina) -
alcătuită
dintr-o
minerale si fibre conjunctive;
Esenţial în anatomie şi biomecanică -111.
20
•
Osteologia
componente fibrilare - fibre de colagen
(formează
o
reţea
în
ochiurile căreia se află oseină) si fibre elastice; •
substanţă anorganică- săruri
minerale (fosfat de Ca, fluorură de
Ca, carbonat de Ca, fosfat de Mg, clorură de Na); •
apă şi
enzirp,e - conţinutul ·î n apă -cea mai
variază între
importantă
10-50%;
enzimă
a osului este
fosfata:za alcalină având rolul de refacere osoasă. Structura macroscopică a osului este reprezentată de ţesut osos compact la periferie
şi
de
osos spongios la
ţesut
extremităţile
diafizare
.şi
la epifize,
dispus sub formă de lame, travee sau trabecule. Acestea sunt orientate în sensul solicitării
osului de
de diploe
(ţesut
către
presiune sau
spongibs între cele
rezistenţ.ă
două
la oasele lungi sau sub
formă
zone compacte) la oasele late (craniu,
stern). Dispoziţia subst;1nţei osoase nu este întâmplătoare. Între modul de aşezare
a
ţesurului
osos
strânsă interdependenţ.ă.
mednlar le face mai
şi
înn·e funcţiile pe care osul le
îndeplineşte există
o
De exemplu, în cazul oaselor lungi, prezenţa canalului
uşoare şi
mai rezistente. "Un tub gol cu
mai rezistent decât o vergea
plină confecţionată
din
pereţii
aceeaşi
rigizi este
cantitate de
material" [Papilian,1992, p.5]. Un rol important în care
înveleşte
osul pe
viaţa
osului îl are periostul, o
toată suprafaţa
sa
exterioară
acoperite de cartilaj articular si a unor articulaţiilor
periostul se
fiind învelit într-o
continuă
cu capsula
inserţii
cu
membrană fibroasă
excepţia suprafeţelor
musculare. La nivelul
articulară,
astfel întregul schelet
teacă fibroasă conjunctivă.
În perioada osteogenezei periostul participă la formarea de ţesut osos; la adult are rol în
nutriţia
osului. De asemenea are un rol important în formarea
Esenţial
în anatomie şi biomecanică- III. Osteologia
21
calusului în caz de fracturi, precum si la repararea unor pierderi limitate de substanţă oso asă.
Periostul este foarte bogat în vase sanguine şi nervi.
epuiZa proximală
os spongios
cavitatea medulară
periost
os compact
diafiza
vas nutritiv
Fîg.3.2. Structura unui os lung
1
22
Esenţial în
anatomie şi biomecanică- TII. Osreologin
ID.1.3. Osteogeneza Osteogeneza este procesul prin care se nasc şi se formează oasele, adică dobândesc în mod progresiv forma şi dimensiunile ce le caracterizează. producerea ţesutului osos intervin
1. trabecule
două feluri
susţinătoare
osteogeneză
şi
de elemente:
90nducătoare
ce provin fie din
în
ţesun1l
ale
procesului
de
conjunctiv fie din cel
cartilaginos; de-a lungul lor se·aşează osteoblastele; 2. elementele celulare: osteoblastele osoasă)
(agenţii
procesului de
construcţie
si osteoclastele (agenţi ai procesului de resorbţie).
ID.1.4. Dezvoltarea si creşterea oaselor Dezvoltarea oaselor are loc prin procesul de transformarea ţesutului cartilaginos al embrionului,
osteogeneză,
fătului,
care constă în
în scheletul osos a1
adultului. Se disting două faze: • formarea osului primar,
predominenţa
proceselor constructive;
• osificare secundară, constă in procese de remaniere şi distrugere (modelare a funcţional,
ţesutului
osos), constituindu-se osul secundar, osul
cu lamelele oso.ase dispuse pe
direcţiile
liniilor de
forţă.
Creşterea
în lungime are loc ia nivelul oaselor lungi; se desfăşoară prin
osificarea endocondrală la nivelul cartilajelor de creştere (aflate între diafiză),
prin formare de
ţesut,
nou
şpre diafiză. Creşterea
se
epifiză şi
opreşte
când
....
Esenţial în
23
anatomie şi biomecanică.- III. Osteologia
osificarea este completă ţar epiflzele fuzionează cu diaflza. Creşterea oaselor încetează
în jurul vârstei de 23-25 ani la bărbat si 20-21 ani la femeie.
Creşterea
în grosime are loc la toate formele de oase şi este asigurată de
periost, care, prin zona lui
internă,
produce osteoblaste ce se
adaugă ţesutului
osos mai vechi, osul îngroşându-se [Sechel, 200Z, p.6].
111.1.5. Vascularizaţia şi inervaţia oaselor Pentru a putea
răspunde
numeroaselor
funcţiuni,
osul dispune de o
bogată vascularizaţie şi inervaţie.
Oasele lungi primesc artere nutritive si artere periostale. Primele pătnmd
prin canalele nutritive
până
la cavitatea
medulară.
Acestea
~iau
unele
ramuri pentru măduvă iar altele pătrund în canalele Havers. Arterele periostale provin din arterele care
irigă
organele învecinate. Ele
pătrund
în periost, unde
se rami fică, iar din această reţea pornesc numeroase ramuri care pătrund 1n canalele Havers. Venele urmează, în general, un traiect independent de cel al arterelor.
La oasele lungi arterele nutritive sunt însoţite de două venule. Nervii pătrund în găurile nutritive împreună cu arterele respective, sau
provin din periost.
Odată ajunşi
din care se desprind fibre care
1992, p.7].
în cavitatea medulară formează un plex nervos însoţesc
vasele din canalele Havers [Papilian,
24
Esenţial în
anatomie şi biomecanică- m. Osteologia
ID.1.6. Descrierea scheletului La om, scheletul este format elin 208 oase. dintre care 33-34 alcătuiesc coloana vertebrală, iar restul de 174 se grupează în jurul acesteia. Scheletul este alcătuit din oase grupate pe regiuni, formând elementele de
susţinere şi
de protecţie ale diverselor aparate. Acesta se împarte în patru
părţi:
• oasele capului • coloana vertebrală • toracele osos • oasele membrelor
m.l.7. Rolul oaselor Sistemul osos îndeplineşte trei
1.
mecanică;
2.
metabolică;
3.
hematopoietică.
funcţii
principale:
Fig.3.3. Schelet~vedere anterioară
Esenţial în
Functia care îl
joacă
mecanică
oasele în
servesc ca puncte de
25
anatomie şi biomecanică - lll. Osteologia
a sistemului osos se reflectă prin rolul important pe
mişcările
inserţie
corpului, ca organe pasive ale acestora. Ele
ale
muşchilor,
raportul dintre punctul de aplicare al rezistenţei, reprezentată
prin greutatea
jucând rolul de pârghii.
forţei, reprezentată
deplasată şi
prin
După
muşchi,
al
al punctului de sprijin,
pârghiile osoase se pot gr:upa în trei categorii.
Pârghia de gradul I - punctul de sprijin se aplicare a forţei
şi
găseşte
între punctul de
a rezistenţei, greutatea în acest caz (R-S-F).
Exemplu: Menţinerea capului în echilibru pe coloana vertebrală:
~
• punctul de sprijin-articulaţia capului cu coloana vertebrală; •
forţa-muşchii
cefei;
111
rezistenţa-greutatea feţei.
Fig.·3.4. Pârghie de gradul 1 Tot pârghii de gradul 1 pot fi considerate dintre corpurile vertebrale (punctele de sprijin), sagital. Având în vedere vertebrale
asigură
că braţul
braţele
oricare din
aniculaţiile
pârghiei fiind orientate
inferior este mai mic,
muşchii şanţurilor
echilibrarea pârgbiilor în condiţiile poziţiei verticale.
Pârghia de gradul II forţei şi
şi
rezistenţa
punctul de spijin (S-R-F), iar F
se
află
acţionează
între punctul de aplicare a în sens contrar lui G.
26
Esenţial
Exemplu:
fn.anatomie
şi biomecanică -III.
Ridicru:ţa corpului
Osteologia
pe vârfurile·picioarelor:
• punctul de sprijin-vârful piciorului; •
forţa-muşchiul
triceps-sura] aplicat pe osul călcâiului;
• rezistenţa-articulaţia oaselor gambei cu oasele tarsiene.
F
s
R
Fig. 3.5. Pârghie·de gradul II
Pârghia de gradul.II!- forţa ~e află între punctul de spr.ijin şi rezistenţă (S-F-R).
Exemplu: Ridicarea unei
greutăţi
aflate în
palmă
antebraţului:
• punctul !:le spijin-articulaţia cotului; •
forţa-muşchiul biceps
•
rezistenţa-în palmă
1
s
aplicat pe oasele antebraţului;
[Petricu, 1967, p.l20].
~R
Fig. 3.6. Pârghie de gradul ID
prm flexia
anatomie şi biomecanică- III. Osteologia
27
organismul uman cele mai multe pârghii sunt cele de gradul
m,
Esenţial în
în
acestea fiind conforme cu capacitatea omului de a executa amplitudine
şi
precizie. Aici se
ce se pierde prin
forţă
(muşchiul) acţionează
fi mai
importantă,
un
se
aplică
câştigă
braţ
de mare
mişcări
legea de aur a mecanicii prin care ceea
în amplitudine. Mai exact, cu cât
al pârghiei mai mic cu atât pierderea de
aceasta fiind
compensată
forţa
forţă
va
printr-o deplasare mai mare
şi
invers. Cea mai
importantă
particularitate
biomecanică
este aceea
că
omenesc există pârghii de gradul III acţionate de mai multe forţe, dar ac~onate
muşchii
şi
pârgbii
de o singură forţă: mişcarea
muşchiul
în corpul
de
abducţie
deltoid, cu punct de mişcarea
deltoid
şi
de
a
braţului
inserţie
adducţie
a
este
asigurată
de o
singură forţă,
pe humerus (vezi cap. V.6);
braţului
este
marele pectoral cu punct de
asigurată inserţie
de mai multe
în treimea
forţe:
superioară
a
humerusului şi bicepsul bumeral cu inserţie pe apofiza bicipitală a radiusului.
Functia metabolică a sistemului osos este- asigurată prin rolul de depozit de calciu si fosfor, elemente ce pot fi eliberate în sânge în funcţie de necesităţile organismului.
Functia realizează
hematopoietică.
Sistemul
hematopoietic
adultului
un echilibru perlect între rata de pierdere a celulelor sanguine
mature (eritrocite, granulocite, monocite, limfatice, trombocite) eliberare în reprezintă
al
circulaţie
a celulelor nou formate.
şi
ritmul de
După naştere, măduva osoasă
organul principal al hematopoiezei la indivizii sănătoşi.
28
Esenţial în anatomie şi biomecanică- III. Osteologia
m.2. Coloana vertebrală ID.2.1. Caractere generale Coloana vertebrală este formată prjn suprapunerea a 33-34 vertebre ce sunt situate în porţiunea posterioară: a gâtului (7 vertebre), toracelui (12 vertebre), regiunii lombare (5 vertebre) şi a pelvisului (5 vertebre sacrate si 4-5 coccigiene). O vertebră este formată, în general, de: 1. corpul vertebrei;
2. ar.eul vertebral; 3. pediculul vertebra!;
4. gaura vertebrală.
1
apofiza articulară ---------... apofiza transversă
..
apoflza spinoasă
2
Fig. 3.7. Caractere generale ale vertebrei
,......
Esenţial în
29
anatomie şi biomecanică- III. Os teologia
1. Corpul vertebrei este situat în partea anterioară şi este legat de arcul vertebra] prin pediculli vertebrali. 2. Arcul vertebral este situat posterior şi g~urii
formează
peretele posterior al
vertebrale. Este alcătuit din următoarele elemente anatomice: -apofiza spinoasă:
proeminenţă posterioară ce poate
-apofize transverse (2):
două proeminenţe
fi palpată;
laterale ce
pleacă
de
pe părţile laterale ale arcului vertebra!; -apofize articulare: în
număr
de patru,
două
superioare
şi două
inferioare; 3. Pediculul vertebral este reprezentat de cele
două punţi
care unesc
extremitatea fiecărui arc vertebra! cu corpul vertebrei. Prin suprapunere a
două
vertebre delimitează gaura intervertebrală prin care trece nervul spinal.
4. Gaura
intervertebrală
este
delimitată
înapoi de arcul vettebral iar pe laturi de suprapunerea tuturor
găurilor
vertebrale ia
înainte de corpul vertebrei,
către
pediculli venebrali. Din
naştere
canalul vertebral ce
adăposteşte măduva spinării.
ll.2.2. Caractere regionale Vertebrele au anumite
proprietăţi
caracteristice regiunii în care se
găsesc:
Vertebrele cervicale: corpul vertebrei este mic şj alungit transversal; procesul spinos este scurt şi are vârful bifid;
•
30
Esen{ia/ tn anatomie şi biomecanică -III. Osteologia
gaura vertebrală este triu nghiulară cu baza spre corpul vertebrei; procesele articulare sunt orientate pe un plan aproape orizontal.
Vertebrele toracale: corpuJ vertebrei este uşor alungit antero-posterior şi prezintă două
scobituri superioare şi două scobituri inferioare
(scobitura scobitura pătrunde
superioară
inferioară
a unei
venebre
delimitează
cu
a vertebrei de deasupra un unghi în care
capul coastei);
procesul spino·s este prismatic, triunghiular, având
direcţia
oblic în jos;
'
procesele articulare sunt verticale şi dispuse în plan fro ntal.
procese articulare superioare feţişoară tranverso-costa lă
procesul spinos procese articulare inferioare scobiturile superioară şi inferioară Fig. 3.8. Vertebră toracală-vedere l ateral ă
Esenţial
)U]
31
în anatomie şi biomecanică - III. Osteologia
Vertebrele lombare: corpul vertebrelor lombare este cel mai voluminos având
pe
diametru! transvers dublu
faţă
de cel antero-posterior;
procesul spinos este dreptunghiular
şi
se
află
într-o
direcţie
orizontală; ltă
procesele articulare au o direcţie verticală şi sunt dispuse în
Lre
plan sagital.
cu
!Te
III.2.3. Caractere speciale
:ia
Unele venebre
re
lă
veJtebrei tip,
aşa
prezintă
anumite caractere diferite
faţă
de cele ale
numitele caractere speciale.
Atlasul (Cl) • vertebra cervicalâ 1, -
ntt
are corp vertebral;
- format din două mase laterale unite printr-un arc anterior şi un arc posterior. + - - -- --
tubercnl anterior
---
faţă articulară superioară
gaura
transversă
gaura vertebrală tubercul posterior Fig. 3.9. Atlas-vedere superioară
32
Esenţial în
anatomie şi. biomecanică- lll. Osteologia
Axisul (C2)
)
- vertebra cervicală 2; - prezintă pe.faţa superioară a corpului vertebrei o proeminenţă verticală numită
dintele axisului; ~dintele axisului
c procesuJ articular posterior
procesul spinos _______..
u
gaura transversară
Fig. 3.10. Axis-vede.re posterioară
rl
A şasea vertebră cervkală (C6) Prezintă
11.
la nivelul procesului transversar un tubercul anterior
proeminent sub numele de tuberculul Chassaignac. Acest tubercul se poate palpa, fiind un reper anatomic important.
Vertebra proeminentă· (C7) Este reprezentat de a şaptea vertebră cervicaiă. Este specifică prin procesul spinos care este proeminent şi care poate fi palpat.
şi
SI
Ci
S]
Esenţial
33
în anatomie şi biomecanică -Il!. Osteologia
ill.2.4. Vertebre false ă
~a]ă
Sacrul
Vertebrele sacraJe sunt vertebre faJse fiind sudate între ele. Acestea formează
un singur os care
poartă
continuarea coloanei lombare
şi
denumirea de sacru. Acesta se
este un os median, nepereche.
găseşte
în
Formează
cu
c
ultima vertebră lombară un unghi numit promontoriu.
u
Osul prezintă: - o faţă anterioară (pelvină)~ - o faţă dorsală; - două feţe laterale;
ră
- o bază şi un vârf. Se orientează anterior cu faţa concavă
iar în sus baza osu11.
lui.
ior ate Fig. 3.11. Orientarea sacrului Faţa anterioară (pelvină)
faţă
este concavă şi
înainte
·rin şi
sudură
aJe celor cinci vertebre. La extremitatea fiecărei linii transversaJe există
SI
câte o
gaură sacrată pelvină
prin care trec ramurile anterioare aJe nervilor
Ci
spinali sacrali.
Prezintă
patru linii transversare care
priveşte
locurile de
şi
în jos, spre pelvis.
- această
indică
S]
34
Esenţial
În
anatomie. şi biomecanică -
III. Osteologia
i:.-r--
faţa superioară
a
primei vertebre sacrale t linii tranversale
găurile
Fig. 3.12.
Faţa anterioară
Faţa dorsaJă
linia
-
me-diană prezintă
această faţă
creasta
a sacrului şi coccisului este
convexă şi pri\'eşte
sacrală mediană rezultată
spinoase ale vertebrelor sacrale. Lateral se sacra lă intermediară rezultată
aceste creste se
află găurile
nervilor spinali. Lateral de rezultată
sacrale anterioare
afl ă
înapoi
şi
msus. Pe
djn unirea proceselor
de fiecare parte câte o
creastă
prin sudarea p roceselor articulare. Lateral de
sacrale dorsale pe unde trec ramurile dorsale aJe găurile
sacrale se
află
creasta
sacrală laterală
prin sudarea proceselor tranversale ale vertebrelor sacrale.
Feţele aniculaţia
laterale -
prezintă
o faţă articulară
numită faţă auriculară
pentru
cu osul iliac:
Baza- prezintă
faţa superioară
a corpului vertebrei sacrale SI, orificiul
superior al canalului sacral, aripioarele sacrului pentru aniculaţia cu vertebra a cincea lombară.
şi două
procese articulare
e
Esenţial
Vârful- sub creasra formă
de V
feţişoară
35
În anatomie şi biomecanică -111. Osteologia
răsturnat)
sacrală mediană
se află hiatusul sacral (orificiu în
delimitat lateral de coarnele sacrale. Vârful
prezintă
o
ce se articulează cu coccisul.
orificiul superior al creasta
canalului sacrat
sacrală
mediană
creasta . sacrală
găurile
dorsale
intermediară
creasta sacrală
sacrale
hiatul sacrat
laterală
r
coccigele Fig. 3.13. Faţa
dorsală
a sacrului şi coccisului
Coccisul Este un os median nepereche situat în continuarea sacrului şi format din unirea celor patru sau cinci ve1tebre coccigiene atrofiate. Este omologul scheletuluj cozii la mamifere. Coccigele
prezintă
(anterioară-concavă, posterioară-convexă) şi
o bază ce se
sacrului.
un vârf,
două
articulează
margini cu vârful
36
Esenţial
în anatomie şi biomecanică- m. Osteologia
ill.2.5. Coloana vertebrală în întregime Lungimea coloanei vertebrale este de 73 cm la
.C
bărbat şi
63 cm la
femeie reprezentând 40% din lungimea totalli a corpului. Coloana vertebrală nu este rectilinie.
~·
plan sagital
şi
Prezintă două
feluri de curburi: în
1n plan fronta1.
Curbu.rile În plan sagital;
• Curbura
cervicală (lordoză cervicală)
-concavitatea ori~ntată posterior
• Curbura toraca lă
Pc
-convexitatea orientată posterior
o
• Curbura l omb a ră
·ti
(lordoză l ombară)
-concavitatea orientată posterior
::it
• Curbura sacro -coccigia nă
LI