144 63 8MB
Romanian Pages 432 Year 2009
Kate Morton
Casa de la Riverton roman
BESTSELLER NEW YORK TIMES
'r n T KATE MORTON
Casa de la Riverton Traducere din engleză de SÎNZIANA DRAGOS )
Redactor IOANA PETRIDEAN Coperta de AN GELA ROTARU
9 2 6 8 89
KATE M O R TO N
THE SHIFTING FOG Copyright © Kate Morton 2006 AII rights reserved © H UM AN ITAS FIC T IO N , 2009, 2012, pentru prezenta versiune românească ED ITU R A H UM ANITAS F IC T IO N Piaţa Presei Libere 1, 013701 Bucureşti, România 021/408 83 50, fax 021/408 83 51 www.humanitas.ro Comenzi online: www.libhumanitas.ro Comenzi prin e-mail: [email protected] Comenzi telefonice: 021 311 23 30 / 0372 189 509
ISBN 978-973-689-457-2 Descrierea CIP este disponibilă la Biblioteca Naţională a României
Lui Davin, care mă ţine de mână peste vâltoare
PARTEA ÎN T Â I
Nălucile se dezmorţesc >
Am avut un coşmar în noiembrie, anul trecut. Se facea că mă aflam din nou la Riverton, în 1924. Toate uşile erau deschise, iar perdelele de mătase fluturau, umflându-se în adi erea brizei de vară. Cocoţată sus pe deal, sub arţarul străvechi, orchestra intona leneş o melodie tărăgănată. Văzduhul răsuna de hohote de râs şi clinchet de cristaluri, iar cerul avea acea culoare albastră pe care cu toţii o crezuserăm distrusă pentru totdeauna de război. Un valet elegant, în uniforma lui negru cu alb, turna şampanie în vârful unei piramide formate din cupe, în aplauzele celor prezenţi, încântaţi de această risipă. M ă vedeam, aşa cum se întâmplă în vise, plimbându-mă printre oaspeţi, cu mişcări încete, mult mai lente decât în realitate, într-o învălmăşeală de mătăsuri şi paiete. Căutam pe cineva. Apoi peisajul s-a schimbat şi m-am pomenit lângă pavilionul de vară, doar că nu era cel de la Riverton - nici n-avea cum să fie. N u era clădirea nouă şi strălucitoare pe care o proiectase Teddy, ci una veche, năpădită de viţa care se căţăra pe pereţi, răsucindu-se pe sub ferestre şi sugrumând stâlpii. M ă striga cineva, o femeie a cărei voce o cunoşteam, venind de după clădire, de pe malul lacului. Am luat-o în jos, pe pantă, frecându-mi mâinile de trestiile înalte. Am zărit o siluetă chircită pe mal. Era Hannah, cu rochia de mireasă murdară de noroiul care i se prelingea pe trandafiraşii ornamentali. A ridicat ochii spre mine, chipul ei palid fiind scăldat în semiîntuneric. — Ai venit prea târziu, mi-a spus cu o voce care mi-a îngheţat sângele în vine, făcând semn spre mâinile mele. Ai venit prea târziu. Mi-am privit şi eu mâinile tinere, mânjite de mâlul întunecat, ţinând trupul înţepenit şi rece al ogarului mort.
9
Ştiu de unde mi se trage visul. De la scrisoarea cineastei. Nu prea mai primesc scrisori în ultima vreme: doar din când în când, câte o ilustrată de vacanţă de la vreun prieten conştiincios, vreo înştiinţare de rutină de la banca la care îmi păstrez economiile, vreo invitaţie la botezul unor copii ai căror părinţi constat cu surprindere că nu mai sunt pruncii pe care îi ştiam. Scrisoarea Ursulei sosise într-o marţi dimineaţă, pe la sfârşitul lui noiembrie, şi Sylvia mi-o adusese când a venit să-mi facă patul. — Ai o scrisoare astăzi, a spus ea, fluturând plicul şi arcuindu-şi sprâncenele creionate din belşug. Din America, după timbru. Nepo tul, poate? Sprânceana stângă i s-a arcuit întrebător, iar vocea i s-a prefăcut într-o şoaptă guturală. — Groaznică întâmplare, absolut groaznică. Şi el, ce om drăguţ! I-am mulţumit pentru scrisoare. îmi place Sylvia. E una dintre puţinele persoane capabile să vadă tânăra de douăzeci de ani care se ascunde dincolo de ridurile de pe chipul meu. Totuşi, refuz să mă las antrenată într-o discuţie despre Marcus. Am rugat-o să tragă draperiile, iar ea şi-a strâns buzele o clipă, înainte de a trece la următorul subiect preferat: vremea, probabilitatea unor ninsori abundente de Crăciun şi chinurile pe care le-ar stârni acest lucru pacienţilor artritici. Eu răspundeam doar atunci când eram întrebată, cu gândul la plicul din poală, întrebându-mă al cui ar fi putut fi scrisul acela ascuţit, la timbrele străine şi la marginile şifonate, care trădau o călătorie lungă. — Gata! N-ai vrea să ţi-o citesc eu? a întrebat Sylvia, umflând perna cu o ultimă lovitură. Să-ţi mai cruţi ochii! — Nu, mulţumesc. Dar ai putea să-mi dai ochelarii. După ce a plecat, promiţând că se întoarce să mă ajute cu îmbră catul imediat ce îşi termină rondul, am scos scrisoarea din plic, cu mâini tremurătoare, întrebându-mă dacă într-adevăr avea să vină, în cele din urmă, acasă. Dar scrisoarea nu era de la Marcus. Era de la o tânără care facea un film despre trecut. Voia să mă uit la decorurile ei şi să-mi amintesc lucruri şi locuri de demult. Ca şi cum nu mi-aş fi petrecut viaţa întreagă prefacându-mă că le-am uitat. N-am luat în seamă scrisoarea. Am împăturit-o cu grijă, în linişte, şi am pus-o într-o carte pe care renunţasem de mult să o mai citesc. 10
Şi apoi am răsuflat lung. Nu era prima dată când mi se reamintea de ceea ce se întâmplase la Riverton cu Robbie şi surorile Hartford. Odată am văzut sfârşitul unui film documentar despre poeţii de răz boi. Când chipul lui Robbie a umplut ecranul, cu numele scris în josul imaginii cu litere de-o şchioapă, am simţit cum mi se încreţeşte pielea. Dar nu s-a întâmplat nimic. Ruth nu s-a clintit, crainicul şi-a conti nuat povestea, iar eu am continuat să şterg vasele. Altă dată, citind ziarul, mi-a atras atenţia un nume cunoscut, zărit întâmplător în programul de televiziune, al unui invitat la o emisiune dedicată sărbătoririi a şaptezeci de ani de la începuturile filmului bri tanic. L-am însemnat, cu inima zbătându-mi-se în piept, întrebându-mă dacă voi avea curajul să mă uit. în cele din urmă, am adormit înainte să se sfârşească. Au vorbit puţin şi despre Emmeline. Câteva fotografii publicitare, dar nici una nu îi arăta adevărata frumuseţe, o secvenţă dintr-unul din filmele ei mute, Venus, în care apărea tare ciudată: cu obrajii supţi şi mişcări sacadate, ca de marionetă. Nu se facea nici o referire la celelalte filme, cele care făcuseră atâta vâlvă. Cred că nu mai merită nici măcar menţionate în vremurile astea pline de promis cuitate şi o prea mare îngăduinţă. Dar deşi m-am confruntat şi altă dată cu astfel de amintiri, scri soarea Ursulei era diferită. Pentru prima oară în peste şaptezeci de ani, cineva se gândise la mine în legătură cu întâmplările acelea, îşi amin tise că o tânără pe nume Grace Reeves se aflase la Riverton în vara aceea. Mă facea să mă simt vulnerabilă, arătată cu degetul. Vinovată. Nu. Eram hotărâtă. Scrisoarea va rămâne fară răspuns. Şi m-am ţinut de cuvânt. Dar a început să mi se întâmple ceva ciudat. Amintiri îndelung ascunse în codoane întunecate ale memoriei au pornit a se strecura printre crăpături. Din ele au început să ţâşnească imagini clare, imacu late, de parcă n-ar fi trecut o viaţă întreagă de atunci. Conversaţii întregi, cuvânt cu cuvânt, nuanţă cu nuanţă, scene retrăite ca într-un film. Mă uimesc pe mine însămi. în timp ce amintirile mai recente îmi sunt ciuruite de molii, descopăr că trecutul îndepărtat e clar şi bine conturat. în ultima vreme îmi apar, tot mai des, năluci din alte vremuri şi mă uimeşte faptul că acest lucru nu mă deranjează. Nu atât de mult pe cât aş fi crezut. Şi-ntr-adevăr, nălucile pentru care mi-am irosit viaţa, încercând să le uit, aproape că au devenit o plăcere, ceva ce aştept 11
cu nerăbdare, asemenea acelor seriale despre care tot vorbeşte Sylvia, grăbindu-se să-şi încheie rondurile, pentru a merge să le vadă la tele vizorul din holul principal. Probabil am uitat că au fost şi momente frumoase, care au luminat întunericul acela. Când a sosit şi cea de-a doua scrisoare, cu acelaşi scris ascuţit, pe aceeaşi hârtie moale, ştiam că am să accept, că am să merg să văd decorurile. Eram curioasă, o senzaţie pe care n-o mai simţisem de mult timp. Nu ţi se mai oferă multe motive de curiozitate când ai nouăzeci şi opt de ani, dar voiam să o cunosc pe această Ursula Ryan care doreşte să-i readucă pe toţi la viaţă, care se dovedeşte atât de pasionată de povestea lor. Aşa că i-am scris o scrisoare, pe care mi-a pus-o Sylvia la poştă, şi am stabilit o întâlnire.
Salonul
Părul meu, dintotdeauna deschis la culoare, este acum alb ca spuma şi foarte, foarte lung. E destul de moale, tot mai moale pe zi ce trece. Este singura mea cochetărie —Dumnezeu mi-e martor că nu mai am prea multe lucruri cu care să mă fălesc. Oricum, nu la vârsta asta. Nu l-am mai tuns de mult, încă din 1989. Am norocul că pe Sylvia nu o deranjează să îl perie, cu atâta blândeţe, să îl împle tească zi de zi. Asta nu intra nici pe departe în atribuţiile ei şi îi sunt foarte recunoscătoare. Să nu uit să-i mulţumesc. Am pierdut însă ocazia de-a o face azi-dimineaţă, eram prea emo ţionată. Abia am putut să beau sucul pe care mi l-a adus. Firicelul de energie nervoasă care m-a străbătut întreaga săptămână s-a strâns peste noapte într-un adevărat ghem. M-a ajutat să îmi îmbrac rochia de culoarea piersicii, pe care mi-a cumpărat-o Ruth de Crăciun, şi mi-a schimbat papucii cu pantofii care zac de obicei fară rost în dulap. Pielea lor era destul de tare, şi Sylvia a fost nevoită să mi-i bage cu forţa în picioare, dar respectabilitatea are şi ea un preţ. Sunt prea bătrână să mai capăt deprinderi noi şi nu mă pot împăca deloc cu obiceiul altor pacienţi mai tineri de a purta papuci în afara camerei. Machiajul mi-a readus viaţă în obraji, dar am avut grijă ca Sylvia să nu întreacă măsura. Nu-mi place să arăt ca un manechin de la pompe funebre. Un pic de ruj e suficient: sunt atât de palidă şi plăpândă. Mi-am pus cu greu la gât lănţişorul cu medalion, eleganţa lui de secol al nouăsprezecelea fiind destul de nepotrivită cu îmbrăcămintea mea comodă. L-am îndreptat, mirându-mă de îndrăzneala mea, între bându-mă ce va spune Ruth când îl va vedea. Privirea mi-a căzut pe noptieră, la rama subţire de argint. O foto grafie de la nunta mea. Aş putea să trăiesc la fel de bine şi fară ea aici —bietul John, nunta noastră a avut loc cu atât de mult timp în 13
urmă, iar căsnicia a fost atât de scurtă - dar fac asta pentru Ruth. îi face plăcere, cred, să-şi imagineze că-i duc dorul. Sylvia m-a ajutat să mă duc în salon —încă mă emoţionez când aud cuvântul ăsta —, unde ne este servit micul dejun şi unde rămân să o aştept pe Ruth, care şi-a călcat pe suflet (zice ea) şi a acceptat să mă ducă la Studiourile Shepperton cu maşina. Am rugat-o pe Sylvia să mă aşeze singură la o masă dintr-un colţ şi să-mi aducă un pahar de suc, apoi am recitit scrisoarea de la Ursula. Ruth a sosit la opt şi jumătate fix. Poate că avea îndoieli asupra acestei escapade, dar este exagerat de punctuală, aşa cum a fost întot deauna. Despre copiii născuţi în vremuri de restrişte se spune că sunt urmăriţi în permanenţă de atmosfera tensionată în care au venit pe lume, iar Ruth —produs al celui de al Doilea Război Mondial —con firmă regula. E atât de diferită de Sylvia, care, cu cincisprezece ani mai tânără, se fâţâie de colo-colo, cu fiiste scurte şi strâmte, râde tare şi îşi schimbă culoarea părului odată cu fiecare nou „prieten". Ruth a traversat încăperea, bine îmbrăcată, impecabil aranjată, dar ţeapănă ca un stâlp de telegraf. — ’Neaţa, mami, a spus, abia atingându-mi obrazul cu buzele ei reci. Ai luat masa? Sper că ai mâncat mai mult de-atât, a continuat ea, uitându-se la paharul pe jumătate gol din faţa mea. Va fi aglomeraţie pe drum şi n-o să ne putem opri. Vrei să mergi la toaletă? a mai întrebat ea, uitându-se la ceas. Scutur din cap, întrebându-mă când oare am devenit eu copilul ei. — Uite că ţi-ai pus medalionul de la tata; de când nu l-am mai văzut! S-a aplecat să mi-1 îndrepte, dând bucuroasă din cap. — Avea gusturi fine, nu-i aşa? Am încuviinţat, constatând emoţionată cum micile neadevăruri spuse celor mici sunt crezute fară rezerve. M-am simţit năpădită de afecţiune faţă de fiica mea cea ţâfnoasă şi mi-am înfrânat iute vechiul sentiment de vinovăţie maternă care mă cuprinde ori de câte ori mă uit la chipul ei încordat. Mi-a luat braţul şi mi l-a îndoit peste al ei, punându-mi bastonul în cealaltă mână. Mulţi dintre pacienţi preferă să meargă cu cadrul sau chiar cu scaunele cu roţile motorizate, dar eu mă descurc încă destul de bine cu bastonul, m-am obişnuit aşa şi nu văd de ce aş renunţa. 14
E fată bună Ruth a mea, serioasă şi de cuvânt. S-a îmbrăcat ele gant azi, de parcă ar merge la doctor sau la avocat. Ştiam eu că o să se gătească. Vrea să facă impresie bună, să-i arate cineastei ăsteia că, indiferent ce a fost mama ei cândva, Ruth Bradley McCourt e o persoană respectabilă, din clasa de mijloc, aşa să ştiţi dumneavoastră! O vreme am mers în tăcere, apoi Ruth a pornit radioul, încercând să găsească un post. Avea mâini de bătrână, cu încheieturile umflate, cu urme lăsate de inelele pe care şi le îndesase cu forţa azi-dimineaţă. Ce ciudat e să-ţi vezi propria fiică îmbătrânind. Mă uit şi la mâinile mele, împreunate în poală. Mâini harnice cândva, care au făcut şi treburi umile şi grele. Mâini care sunt acum cenuşii, flasce şi inerte. Ruth s-a oprit, în fine, la un program cu muzică clasică. Crainicul a vorbit o vreme, destul de neinteresant, despre cum şi-a petrecut sfâr şitul de săptămână şi apoi a început să cânte Chopin. Ce coincidenţă ca tocmai astăzi să ascult valsul în do diez minor. Ruth a parcat maşina în faţa unor clădiri mari, albe, pătrăţoase ca nişte hangare. A oprit motorul şi a rămas nemişcată o clipă, privind drept înainte. — Nu-mi dau seama de ce trebuie să faci asta, a spus încet, cu buzele strânse. Ai făcut atâtea alte lucruri în viaţa ta. Ai călătorit, ai studiat, ai crescut un copil... De ce vrei să ţi se aducă aminte ce ai fost? Evident că nu aştepta un răspuns şi nici nu l-a primit. A oftat, a ieşit iute din maşină şi mi-a adus bastonul din portbagaj. M-a ajutat să cobor, fară a-mi adresa vreun cuvânt. Ne-a întâmpinat o tânără. Subţire, cu păr lung, blond, lăsat pe spate, cu un breton bogat pe frunte. Era acel gen de fată despre care puteai spune că e urâtă, dacă n-ar fi avut nişte ochi căprui minunaţi. Rotunzi, adânci şi expresivi, de o culoare intensă, asemenea vopselei încă umede dintr-un portret pictat în ulei. S-a îndreptat grăbită spre noi şi mi-a luat mâna care se odihnea pe braţul lui Ruth. — Cât de mult mă bucur că aţi venit, doamnă Bradley. Eu sunt Ursula. — Grace, am spus eu iute, înainte ca Ruth să apuce să spună „doamna doctor". Mă cheamă Grace. — Grace! a repetat Ursula, radioasă. Nu vă puteţi închipui cât de emoţionată am fost când am primit scrisoarea dumneavoastră. 15
Avea accent englezesc, lucru destul de surprinzător, judecând după adresa americană de pe scrisoarea ei. — Vă mulţumesc frumos pentru că aţi făcut pe şoferul astăzi, a continuat ea, îndreptându-se spre Ruth. Am simţit-o pe fiica mea încordându-se lângă mine. — Doar nu era să v-o trimit pachet într-un autobuz aglo merat, nu? Ursula a râs şi m-am bucurat c i cei mai tineri iau atât de uşor mitocănia drept ironie. — Ei bine, haideţi înăuntru. O să îngheţăm afară. Scuzaţi haosul de-aici. începem filmările săptămâna viitoare şi suntem înnebuniţi să punem totul la punct. Speram să o puteţi întâlni şi pe scenografa, dar a trebuit să plece la Londra după nişte materiale. Dacă mai sunteţi aici când se întoarce, poate că... Fiţi atentă la prag, urmează câteva trepte. Ne-a condus într-un hol şi apoi printr-un coridor întunecos, cu uşi de o parte şi de cealaltă. Unele erau întredeschise şi, din mers, am prins cu privirea nişte umbre aşezate dinaintea unor ecrane stră lucitoare de computer. Nimic nu semăna cu celălalt studio de film, în care fusesem cu Emmeline cu atât de mulţi ani în urmă. — Ei, cum vă simţiţi? a întrebat Ursula când am ajuns în dreptul ultimei uşi. Haideţi înăuntru, să bem un ceai. A deschis uşa şi-am fost împinsă, dincolo de prag, de-a dreptul în trecut. Era chiar salonul de la Riverton. Până şi tapetul de pe pereţi era acelaşi, „Lalele înflăcărate'* grena, în stil Art Nouveau, făcut la Stu diourile Silver, la fel de strălucitor ca în ziua când l-au adus de la Londra şi l-au lipit. în mijloc, lângă şemineu, era o canapea de piele acoperită de cuverturi de mătase indiene, la fel cu cele aduse din străi nătate de lordul Ashbury, bunicul lui Hannah şi al lui Emmeline, pe când era doar un tânăr ofiţer. Ceasul marinăresc stătea la locul lui, dea supra şemineului, lângă sfeşnicul de Waterford. Se străduiseră foarte tare să îl imite în cel mai mic detaliu, dar, după ticăit, se simţea că este un fals. Chiar şi acum, după optzeci de ani, îmi amintesc ticăitul cea sului din salon. Sunetul molcom, dar persistent cu care marca trecerea timpului: răbdător, sigur, rece —de parcă ar fi ştiut, încă de pe atunci, că timpul nu era prietenos cu cei care trăiau în casa aceea. 16
Ruth m-a condus până la canapea şi m-a aşezat la unul dintre capete. Simţeam agitaţie în spatele meu, oameni care târau reflectoare uriaşe, cu picioare ca de insectă, şi-am auzit undeva un hohot de râs. Mi-am amintit când am intrat ultima dată în salon, în cel ade vărat, nu în butaforia asta, atunci când am ştiut că voi părăsi Rivertonul şi că n-am să mă mai întorc niciodată. Doar lui Teddy îi vorbisem despre asta. Nu i-a făcut plăcere să asculte ce aveam de spus, dar la vremea aceea îşi pierduse autoritatea de care se bucurase altădată, irosită încetul cu încetul de diverse întâmplări. Chipul îi era năpădit de paloarea şi uimirea căpitanului care ştie că vasul lui se scufundă fară a avea puterea să-l oprească. M-a rugat să rămân, chiar m-a implorat, din loialitate faţă de Hannah, dacă nu pentru el. Şi aproape că m-a înduplecat. — Mami? Ursula vorbeşte cu tine, m-a îmboldit Ruth. — îmi pare rău, n-am auzit. — Mama e un pic surdă, a spus Ruth. E firesc la vârsta ei. Am încercat să o duc la un control, dar e destul de încăpăţânată. încăpăţânată recunosc că sunt! Dar surdă nu sunt, şi nici nu-mi place când cei din jurul meu presupun asta. Văd prost fară ochelari şi obosesc repede, nu mi-a mai rămas nici un dinte de-al meu şi trăiesc datorită unui amestec de pilule, dar de auzit aud la fel de bine ca îna inte. Cu vârsta, însă, am învăţat să ascult doar ceea ce-mi face plăcere. — Tocmai spuneam, doamnă Bradley... Grace... că trebuie să fie ciudată reîntoarcerea. Ei, un fel de-a zice, reîntoarcere! Probabil că vă stârneste fel de fel de amintiri. > A — Da, am început eu, dregându-mi vocea. îmi stârneşte. — Mă bucur, a spus Ursula zâmbind. Asta înseamnă că am nimerit-o. — Da, desigur. — E ceva ce vă pare nelalocul lui? Am uitat ceva? M-am uitat din nou la decoruri. Minuţios reconstituite, până la cele mai mici amănunte, până şi blazoanele de deasupra uşii, cel din mijloc, cu ciulinul scoţian, la fel cu cel gravat pe medalionul meu. Şi totuşi lipsea ceva. în ciuda acurateţii sale, decorul era complet lipsit de atmosferă. Parcă ar fi fost un exponat de muzeu: interesant, dar lipsit de viaţă. Şi era de înţeles. Deşi anii douăzeci sunt atât de vii în mintea mea, pentru creatorii filmului sunt doar „vremuri de demult“. Un decor 17
istoric a cărui alcătuire cere la fel de mult studiu şi atenţie pentru fie care detaliu ca şi reconstituirea unui castel medieval. O simţeam pe Ursula privindu-mă, nerăbdătoare să afle verdictul. — E perfect, am spus în cele din urmă. Totul e la locul lui. — Fără familie însă, a răspuns ea, facându-mă să tresar. — Da, fară familie. Am clipit şi, pentru o clipă, i-am văzut pe toţi: Emmeline întinsă pe canapea, cu genele şi picioarele ei frumoase, Hannah concentrându-se asupra unei cărţi, Teddy bătând în lung şi-n lat covorul basarabean... — Se pare că Emmeline ştia să se distreze, a continuat Ursula. — Da. — Nu mi-a fost greu să aflu informaţii despre ea. îi găseşti numele în toate rubricile mondene tipărite în vremea aceea. Să nu mai pome nim de scrisorile şi jurnalele nenumăraţilor burlaci ai vremii. — A fost foarte curtată, am adăugat eu. — Dar să conturez personalitatea lui Hannah mi-a fost mai greu, a spus ea privindu-mă pe sub breton. — Da? am întrebat eu, dregându-mi vocea. — Era mai misterioasă. Nu că n-ar fi fost şi ea pomenită în ziare! A avut şi ea parte de admiratori, dar se pare că puţini au reuşit să o cunoască aşa cum era cu adevărat. Au admirat-o, au venerat-o, dar n-au reuşit s-o cunoască aşa cum era cu adevărat. Mă gândeam la Hannah. Frumoasă, deşteaptă, veşnic tânjind după ceva. — Era o fiinţă complexă. — Da, a spus Ursula. Asta e şi impresia mea. — Una dintre ele s-a măritat cu un american, nu-i aşa? s-a amestecat si Ruth în discuţie. > > Am privit-o uimită. întotdeauna s-a străduit din răsputeri să nu afle nimic despre familia Hartford. — Am mai citit şi eu câte ceva, mi-a spus, observându-mi uimirea. Tipic pentru Ruth, să se pregătească temeinic pentru întâlnire, oricât de neplăcut i-ar fi fost subiectul. Apoi s-a întors către Ursula, adresându-i-se atentă, să nu facă vreo greşeală: — S-a măritat după război, cred. Care dintre ele era? 18
— Hannah. Uite c-am putut! I-am pronunţat numele cu voce tare. — Şi cealaltă soră? a continuat Ruth, Emmeline? Ea s-a măritat? — Nu. A fost logodită. — De mai multe ori, a adăugat Ursula zâmbind. Pare-se că n-a reuşit să-şi găsească prechea potrivită. Ba da, a găsit-o până la urmă. — Nu cred că vom şti vreodată ce s-a întâmplat de fapt în noap tea aceea. Asta era Ursula. — Nu. Picioarele mele obosite începeau să se revolte împotriva panto filor tari. Diseară vor fi umflate, iar Sylvia se va minuna şi va insista să le facă o baie bună. — Cred că nu. Ruth şi-a îndreptat ţinuta. — Dar dumneavoastră trebuie să ştiţi, domnişoară Ryan. Doar faceţi un film despre asta, nu? — Desigur, a spus Ursula, ştiu elementele de bază. Străbunica mea s-a aflat în noaptea aceea la Riverton —era rudă prin alianţă cu surorile —, iar episodul a devenit un fel de legendă de familie. Stră bunica i l-a povestit bunicii, bunica i l-a povestit mamei, iar mama mi l-a povestit mie. De nenumărate ori, de fapt. M-a impresionat profund. Am ştiut tot timpul c-am să fac un film pe tema asta. Dar rămân întotdeauna şi mici pete albe în istorie, a continuat ea zâmbind şi ridicând din umeri. Am adunat dosare întregi de mărturii - rapoar tele poliţiei şi ziarele sunt pline de descrieri, dar totul este din auzite. Cenzurat serios, bănuiesc. Din păcate, cele două persoane care au fost martorele sinuciderii sunt şi ele moarte de mult. — Cam morbid subiect pentru un film, a spus Ruth. — Ba nu, e fascinant, i-a răspuns Ursula. Un luceafăr al poeziei engleze se sinucide lângă un lac întunecat, în ajunul unei mari petre ceri aristocratice. Singurele martore sunt două frumoase surori, care nu-şi mai vorbesc niciodată după aceea. Una îi era logodnică, cealaltă se zice că i-ar fi fost iubită. Extraordinar de romantic! Nodul din stomac mi s-a mai relaxat un pic. Secretul lor nu a fost dezvăluit încă. Ea n-a aflat adevărul. Mă întreb de ce mi-am închipuit ■ţofecĂJUD GH. Şt NC
19
altminteri. Şi ce fel de loialitate păcătoasă mă face să-mi pese. De ce, după atâta amar de ani, încă îmi mai pasă ce cred oamenii? Dar ştiam eu bine de ce. Mă născusem aşa. Mi-o spusese şi dom nul Hamilton în ziua în care am plecat, în timp ce stăteam în capul scărilor de la intrarea servitorilor, cu puţinele mele lucruri împache tate în geamantanul de piele. Doamna Townsend plângea în bucătărie. El mi-a spus că îmi intrase în sânge, aşa cum li se întâmplase mamei mele şi părinţilor ei, că era o nesăbuinţă să plec, să dau cu piciorul unui loc bun, la o familie bună. Deplângea pierderea loialităţii şi a mândriei naţiunii engleze şi jurase că nu va permite una ca asta la Riverton. N-am luptat şi n-am câştigat un război ca să ne pierdem bunele obiceiuri. Mi-a fost milă de el atunci: atât de rigid, atât de sigur că dacă plecam din slujba aceea o apucam pe calea pierzaniei financiare şi morale. Doar mult mai târziu mi-am dat seama cât de speriat trebuie să fi fost, cât de necruţătoare trebuie să-i fi părut schimbările sociale rapide, care-1 luau pe sus, înţepându-1 în călcâie. Cu câtă disperare se agăţa de vechile deprinderi şi certitudini. Avusese însă dreptate. Nu pe de-a întregul, nu în ceea ce priveşte pierzania —nici financiar şi nici moral n-am dus-o mai rău plecând de la Riverton - , dar o parte a sufletului meu n-a părăsit niciodată casa aceea. Sau, mai bine spus, o parte din casa aceea mi-a rămas pen tru totdeauna în suflet. Fiindcă ani de-a rândul, mirosul de ceară Stubbins & Co., scrâşnetul pietrişului sub cauciucuri, un anume clinchet al soneriei erau de ajuns pentru a mă face să redevin fata de paispre zece ani, istovită după o zi de muncă, sorbindu-şi cacaoa cu lapte lângă şemineul din camera servitorilor, în vreme ce domnul Hamilton citea pasaje din ziarul Times (doar acelea pe care le socotea potrivite pentru urechile noastre sensibile), Nancy se încrunta la vreo remarcă nela locul ei a lui Alfred, iar doamna Townsend sforăia încetişor în balansoar, cu andrelele căzute în poala ei încăpătoare. — Poftiţi, a spus Ursula. Mulţumesc, Tony. Lângă mine a apărut un tânăr cu o tavă improvizată, încărcată de ceşti desperecheate şi un borcan vechi de gem plin de zahăr. Le-a pus pe măsuţa de lângă noi, şi Ursula a început să ni le împartă. Ruth mi-a întins şi mie una. — Mami, ce ai? m-a întrebat ea, scoţând o batistă şi întinzând-o spre faţa mea. Nu te simţi bine? 20
îmi simţeam obrajii umezi. Mirosul de ceai era de vină. Şi faptul că mă aflam acolo, în încă perea aceea, pe canapeaua aceea. Povara amintirilor îndepărtate. A tainelor îndelung păstrate. întrepătrunderea trecutului cu prezentul. — Grace? Aveţi nevoie de ceva? Era Ursula cea care vorbea. — Să oprim căldura? — Va trebui să o duc acasă. Asta era Ruth din nou. — Ştiam eu că nu este o idee bună. E prea mult pentru ea! Da, voiam să merg acasă. Să fiu acasă. M-am simţit ridicată. Mi s-a vârât bastonul în mână. Vocile se învălmăşeau în jurul meu. — îmi pare rău, am spus eu fară să mă adresez cuiva anume. Mă simt foarte obosită. Foarte obosită. Foarte bătrână. Mă dor picioarele: se revoltă împotriva încarcerării lor. Cineva - poate Ursula - întinde o mână să mă sprijine. Vântul rece îmi biciuie obrajii umezi. înapoi în maşina lui Ruth, din nou se perindă case, copaci, indi catoare de circulaţie. — Nu-ţi face griji, mami, s-a terminat. Eu sunt de vină. N-ar fi trebuit să accept să te duc acolo. îi ating braţul cu mâna, o simt încordată. — Trebuia să-mi ascult instinctul, a continuat ea. Ce proastă am fost! Am închis ochii, ascultând murmurul radiatorului, zvâcnetul ştergătoarelor de parbriz, huruitul maşinilor din jur. — S-a terminat. O să te odihneşti un pic. Acum mergem acasă. Nu trebuie să te mai întorci acolo niciodată. Am zâmbit,’ simţind cum mă scufund. f E prea târziu, sunt acasă. M-am întors.
Camera copiilor
E o vreme plăcută în dimineaţa asta, o avanpremieră a primăverii, şi stau pe banca de fier din grădină, sub ulm. îmi face bine să iau un pic de aer curat (cel puţin asta susţine Sylvia), aşa că iată-mă aici, jucându-mă de-a v-aţi ascunselea cu soarele timid de iarnă, iar obrajii mei sunt la fel de reci şi scofalciţi ca o piersică uitată prea mult în frigider. M-am tot gândit la ziua în care am început lucrul la Riverton. Revăd totul, secvenţă cu secvenţă. Anii se derulează iute înapoi, până în iunie 1914. Am din nou paisprezece ani: naivă, stângace, înspăimântată, o urmez pe Nancy treaptă cu treaptă pe scările lustruite de ulm. Poalele fustei ei foşnesc la fiecare pas, scoţând în evidenţă propria mea lipsă de experienţă. Abia mă târăsc în urma ei, iar mânerul geamantanului îmi taie degetele. O pierd din ochi pe Nancy, care coteşte pe palier spre etajul următor, ghidându-mă doar după fâşâitul fustei ei... Când a ajuns în capătul scărilor, a luat-o pe un coridor slab lumi nat, cu tavanul jos, şi s-a oprit, în cele din urmă, cu un pocnet al tocurilor, dinaintea unei uşiţe. S-a întors spre mine încruntată, în vreme ce eu abia mă târâm spre ea, străpungându-mă cu o privire întunecată, asemenea părului ei. — Ce-ai păţit? a întrebat, tărăgănând vocalele, fară să-şi poată ascunde accentul irlandez. N-am ştiut că eşti mototoală. Doamna Townsend n-a pomenit nimic de asta, zău aşa. — Nu sunt mototoală, doar că geamantanul e prea greu. — Ei bine, a continuat ea, n-am mai pomenit atâta tevatură. Nu ştiu ce fel de cameristă o să fii, de vreme ce nu poţi căra nici un gea mantan cu haine fară să te târăşti. Roagă-te să nu te vadă domnul Hamilton trăgând mătura pe covor ca pe un sac de faină. A deschis uşa şi-am intrat într-o cameră mică şi sărăcăcioasă care mirosea, în mod inexplicabil, a cartofi. Dar jumătate din ea —un pat de fier, un scrin şi un scaun - era a mea. 22
— Uite, asta e partea ta, a spus ea, făcând semn cu capul spre marginea patului. Asta e partea mea şi ţi-aş fi recunoscătoare să nu te atingi de nimic, a continuat, plimbându-şi degetele pe marginea scrinului, peste un crucifix, o Biblie şi o perie de păr. — N-au ce căuta aici degete murdare. Acum, despachetează iute, pune-ţi uniforma şi coboară, să-ţi începi treaba. Fără trândăveală, bagă de seamă, şi să nu te pună necuratul să părăseşti aripa servito rilor. Masa e la douăsprezece azi, fiindcă vin nepoţii stăpânului, şi noi n-am terminat camerele încă. Asta mi-ar mai trebui, să mai umblu şi după tine! Sper că nu eşti trândavă! — Nici pomeneală, Nancy, am răspuns, încă jignită de suspiciunea că aş putea fi hoaţă. — Ei, mai vedem noi, a zis dând din cap. Nu ştiu ce să cred. Eu le spun că-mi trebuie încă o fată, şi uite ce-mi trimit! Fără experienţă, fară referinţe şi trândavă, pe deasupra. — Da’ eu nu sunt... — Pfui! a exclamat ea, bătând din picior. Doamna Townsend zice că maică-ta era iute şi harnică şi că aşchia nu sare departe de trunchi. Tot ce pot să-ţi spun e că ar fi bine să fie aşa. Stăpâna nu înghite trândăveala, şi nici eu n-am să accept aşa ceva. Apoi s-a răsucit pe călcâie cu o ultimă scuturătură dezaprobatoare a capului, lăsându-mă singură în camera mică şi întunecoasă din podul casei. Fâş, fâş, fâş... Mi-am ţinut respiraţia, ascultând. Rămasă în cele din urmă singură, doar cu zgomotele casei, m-am dus tiptil până la uşă şi am închis-o, răsucindu-mă apoi să-mi privesc noua locuinţă. N-aveam prea multe de văzut. Mi-am plimbat degetele peste mar ginea patului, aplecându-mi capul acolo unde tavanul se înclina la îmbinarea cu acoperişul. La capătul saltelei se afla o pătură cenuşie, cu un colţ peticit de o mână dibace. Pe perete atârna un tablou mic, înrămat, singurul ornament: o scenă primitivă de vânătoare, un cerb împuns de săgeată, din coasta căruia se revărsa sângele. Mi-am înde părtat iute privirea de la animalul care trăgea să moară. M-am aşezat încet, cu mare grijă, să nu şifonez cearceaful neted. Arcurile patului au scârţâit şi eu am tresărit, speriată, cu obrajii îmbujoraţi. 23
O ciungă prăfoasă de lumină intra pe o fereastră îngustă. M-am urcat cu genunchii pe un scaun, să privesc afară. Fereastra dădea spre partea din spate a casei. De acolo se vedea dincolo de grădina de trandafiri, peste boltă, până la fântâna din partea de sud. Dincolo de ea ştiam că este lacul şi, pe partea cealaltă, satul şi căsuţa în care îmi petrecusem primii paisprezece ani din viaţă. Mi-o şi închipuiam pe mama, la fereastra bucătăriei, unde era lumina mai bună, gârbovită peste haina pe care o cârpea. Mă întrebam cum se va descurca singură. Nu se simţise prea bine în ultima vreme. O auzeam gemând în timpul nopţii, când îi înţepenea spinarea. Uneori, dimineaţa, degetele îi erau atât de încleştate, încât trebuia să i le ţin în apă caldă şi să le frec pâna era în stare să apuce un fir de aţă din coşul cu obiecte pentru cusut. Doamna Rodgers, care locuia în sat, promisese să treacă pe la ea zilnic, iar telalul se oprea pe la noi de două ori pe săptămână, dar, cu toate acestea, o să fie sin gură mai tot timpul. Era puţin probabil că va putea coase fară aju torul meu. Cum se va descurca cu banii? Simbria mea modestă va fi de folos, dar n-ar fi fost mai bine să fi rămas totuşi cu ea? Cu toate acestea, ea insistase să accept această slujbă, refuzând să-mi asculte împotrivirile. Scutura doar din cap şi spunea că ea ştie mai bine. Auzise că se caută o fată şi era sigură că eu eram exact ceea ce se cerea. Nu suflase o vorbă despre modul în care aflase. Tipic pentru mama şi secretele ei. — Nu e departe, spunea, ai să poţi veni acasă în zilele libere, să îmi dai o mână de ajutor. Probabil că mi se citea neliniştea pe chip, fiindcă a întins mâna, să-mi mângâie obrazul. Un gest neobişnuit, la care nu mă aşteptam. Atingerea surprinzătoare a mîinilor ei aspre, a degetelor ei înţepate de ace m-a făcut să mă feresc. — Haide, fetiţo, ştiai că va veni vremea să-ţi cauţi o slujbă. E pentru binele tău, e o şansă. Ai să vezi. Nu sunt multe locuri unde să se pri mească o fată atât de tânără ca tine. Lordul Ashbury şi lady Violet nu sunt oameni răi. Iar domnul Hamilton o fi el aspru, dar e un om drept. Ţine-te de treabă, fa ce ţi se spune şi nu vei avea nici o problemă. Mi-a strâns obrazul tare, cu degetele ei tremurânde. — Şi, Gracie... să nu uiţi unde ţi-e locul. Prea multe fete tinere dau de necaz când uită asta. 24
Am promis să ascult întru totul, şi sâmbăta următoare am por nit-o pe deal în sus, către conacul cel mare, îmbrăcată în hainele cele bune de duminică, să mă vadă lady Violet. Aveau o gospodărie mică şi liniştită, mi-a spus, în care locuiau doar ea cu soţul ei, lordul Ashbury, mai tot timpul ocupat cu moşia şi cluburile. Cei doi fii ai lor, maiorul Jonathan şi domnul Frederick, erau adulţi şi trăiau separat, cu familiile lor, deşi mai veneau din când în când în vizită şi cu siguranţă aveam să-i văd, dacă voi munci serios şi se vor hotărî să m i păstreze. Având în vedere făptui c i nu erau decât ei doi la Riverton, se puteau descurca fără menajeră, spunea ea, lăsând gospodăria pe mâinile pricepute ale domnului Hamilton, cu doamna Townsend, bucătăreasa, care ţinea şi socotelile casei. Dacă cei doi vor fi mulţumiţi de mine, aveam şansa de a rămâne pentru multă vreme. Apoi s-a oprit, cercetându-mă îndeaproape, într-un fel care mă făcea să mă simt încolţită, asemenea unui şoricel prins într-un borcan de sticlă. Aşa că am început să îmi fac brusc griji din pricina tivului rochiei mele şi a semnelor lăsate acolo unde i se dăduse drumul, de mai multe ori, pe măsură ce crescusem în înălţime, din pricina locului aceluia în care ciorapul se subţia când se freca de pantof, din pricina gâtului meu prea lung şi a urechilor prea mari. Apoi a clipt şi a zâmbit: un zâmbet reţinut, care i-a prefăcut ochii în semiluni de gheaţă. — Ei bine, pari curăţică, şi domnul Hamilton spune că ştii să si cosi. > > Am încuviinţat din cap, iar ea s-a ridicat, îndieptându-se spre masa de scris şi atingând din mers marginea fotoliului. — Ce face mama ta? a întrebat fară să se întoarcă spre mine. Ştii că a lucrat şi ea la noi? I-am răspuns că ştiam şi că mama era bine, mulţumesc pen tru întrebare. Probabil că i-am dat răspunsul cuvenit, fiindcă după asta mi-a oferit cincisprezece lire pe an, spunând să încep de a doua zi, şi a sunat clopoţelul după Nancy, să mă conducă afară. Mi-am dezlipit faţa de pe geam, am şters urma lăsată de răsuflarea mea şi m-am dat jos de pe scaun. Geamantanul era acolo unde îl lăsasem, lângă patul lui Nancy, şi l-am târât până la scrinul care urma să fie al meu. Am încercat să 25
nu mă uit la cerbul însângerat, trăindu-şi ultima clipă de groază, în timp ce-mi despachetam hainele şi le puneam în sertarul de sus: două fuste, două bluze şi o pereche de ciorapi pe care mama mă pusese să-i cârpesc, să mă ţină până la primăvară. Apoi, uitându-mă pe furiş spre uşă, cu inima bătându-mi cu putere, mi-am desfăcut povara secretă. Erau trei volume cu totul. Coperte verzi, cu colţurile jerpelite, cu scrisul auriu aproape şters. Le-am vârât în fundul sertarului cel mai de jos şi le-am acoperit cu şalul, împăturit cu grijă la colţuri, să nu se vadă. Domnul Hamilton spusese răspicat că se acceptă doar Biblia, iar orice altă lectură în afară de acesta era dăunătoare şi trebuia supusă aprobării sale, altminteri cartea risca să fie confiscată. Nu eram rebelă de fel —e drept că pe atunci aveam un simţ al datoriei fară cusur —, dar îmi era de neconceput să trăiesc fară Holmes şi Watson. Am vârât geamantanul sub pat. Pe cuierul de după uşă atârna o uniformă - rochie neagră, şorţ alb, bonetă cu volănaşe - şi am început să mă îmbrac, simţindu-mă asemenea unui copil care descoperă garderobul mamei sale. Rochia era ţeapănă la atingere, iar gulerul îmi zgâria pielea în locul unde se pliase pe gâtul mai mare al altcuiva. în timp ce îmi legam baierele şorţului, o molie micuţă, albă, şi-a luat zborul în căutarea altui ascun ziş între grinzile tavanului şi tare mi-aş fi dorit să o urmez. Boneta era de bumbac alb, atât de apretată, încât partea din faţă stătea ţeapănă în sus. M-am uitat în oglinda de pe scrinul lui Nancy, să mă asigur că am pus-o bine şi să-mi îndrept părul peste urechi, aşa cum îmi arătase mama. Fata din oglindă m-a privit o clipă şi mă gân deam că e atât de serioasă. Ce sentiment ciudat ai în acele momente rare, când te surprinzi în clipe de repaos, când nu te mai controlezi, dai deoparte orice artificiu şi uiţi să te mai păcăleşti până şi pe tine însuţi. Sylvia mi-a adus o ceaşcă aburindă de ceai şi o bucată de prăjitură de lămâie. Se aşază lângă mine pe banca de fier şi, după ce aruncă o privire spre birouri, scoate un pachet de ţigări. (Ce ciudat că pre tinsa mea nevoie de aer curat coincide întotdeauna cu nevoia ei de o pauză mascată pentru fumat.) îmi oferă şi mie una. Eu refuz, aşa cum fac întotdeauna, şi ea spune, ca de obicei: — Poate că e mai bine, la vârsta dumitale. Pot să o fumez eu şi pe asta? 26
Sylvia arată bine astăzi - e ceva schimbat la părul ei - şi o laud. Ea dă din cap, scoate un rotocol de fum şi se lasă pe spate, făcând să-i apară o coadă lungă de cal peste un umăr. — Mi-am pus extensii, îmi spune, de mult mi le doream şi ce mi-am zis? Fată, viaţa e prea scurtă ca să nu arăţi de milioane. Pare de-adevăratelea, nu? Răspunsul întârzie, şi reacţia mea e luată drept încuviinţare. — Păi, chiar este. Păr de-adevăratelea, dintr-ăla pe care-1 pun vede telor. Uite, pune mâna pe el! — Doamne! mă mir eu, mângâind coada aspră de cal. E chiar păr adevărat. — Acum se poate orice. Gesticulează cu mâna în care ţine ţigara şi observ cercul violet şi umed lăsat de buzele ei pe filtru. — Sigur că trebuie să plăteşti. Din fericire, mi-am pus şi eu câte ceva deoparte pentru zile negre. Zâmbeşte, strălucind ca o prună coaptă, şi desluşesc motivul aces tei schimbări. Aşa cum bănuiam, apare şi o fotografie din buzuna rul cămăşii. — II cheamă Anthony, spune ea radioasă. îmi pun ceremonios ochelarii la ochi şi mă uit îndelung la ima ginea unui bărbat între două vârste, cu mustaţă căruntă. — Arată grozav. — Vai, Grace! începe ea, suspinând fericită. Chiar este! Am luat ceaiul împreună de câteva ori, dar am un presentiment în legătură cu el. E un adevărat gentleman, să ştii! Nu ca unii dintre nemernicii dinainte. îmi deschide uşa, îmi aduce flori, îmi ţine scaunul când ieşim undeva împreună. Un adevarat gentleman de modă veche. — Şi cu ce se ocupă? întreb eu. — E profesor la o şcoală generală din împrejurimi. Predă istoria şi engleza. E tare deştept. Şi dedicat trup şi suflet comunităţii, face muncă voluntară în folosul institutului local de istorie. E o pasiune mai veche de-a lui, zice el, să facă cercetări despre doamne, lorzi, duci şi ducese de altădată. Ştie tot felul de lucruri despre familia aia a dumitale, despre cei care locuiau în conacul ăla mare de pe deal. Se opreşte şi aruncă o privire spre birouri. — Of, Doamne! Uite-o pe sora Ratchet! Ar fi trebuit să servesc ceaiul de mult. Nici nu e de mirare dacă Bertie Sinclair s-a plâns 27
din nou. Părerea mea e că nici Iui nu i-ar strica să o lase mai moale cu biscuiţii din când în când. Stinge ţigara şi bagă mucul în cutia de chibrituri. — Ei, asta-i! Păcătoşii n-au vreme de şezut! Vrei să-ţi mai aduc ceva, până nu încep să-i servesc pe ceilalţi, scumpo? Nici nu te-ai atins de ceai! O asigur că n-am nevoie de nimic şi traversează grăbită peluza, legănându-şi coada de cal şi şoldurile în acelaşi ritm. E plăcut să aibă cineva grijă de tine, să-ţi servească ceaiul. îmi place să cred că mi-am câştigat acest mic răsfăţ. Dumnezeu mi-e martor de câte ori am servit eu ceaiul altora. Uneori mă amuz imaginându-mi cum ar fi rezistat Sylvia dacă ar fi fost angajată la Riverton. N-are nimic din politeţea tăcută, supusă a servitorului domestic. E prea expan sivă şi vorbăreaţă, nu ar fi fost intimidată de aluziile frecvente la „locul“ ei, de sfaturile bine intenţionate de a-şi scădea pretenţiile. Nu, Nancy n-ar fi socotit-o o ucenică la fel de supusă ca mine. Ştiu că nu se poate face nici o comparaţie. Lumea s-a schimbat foarte mult. Secolul care a trecut şi-a lăsat amprenta asupra noastră. Până şi tinerii şi privilegiaţii zilelor noastre îşi afişează cinismul ca pe un ecuson, cu ochii orbiţi şi minţile înţesate de lucruri pe care nu au dorit niciodată să le ştie. Acesta este unul dintre motivele pentru care nu am vorbit nici odată despre familia Hartford sau despre Robbie Hunter sau despre ceea ce s-a întâmplat între ei. Fiindcă au fost momente când am vrut să spun totul, să mă descarc. Lui Ruth. Sau mai degrabă lui Marcus. Dar, încă înainte de a-mi începe povestea, am ştiut că nu voi putea să-i fac să înţeleagă. Cum s-a terminat. De ce s-a terminat aşa. Să-i fac să-şi dea seama cât de mult s-a schimbat lumea. Semnele progresului erau evidente chiar şi atunci. Primul Război Mondial - Războiul cel Mare —a schimbat totul, atât în saloanele stăpânilor, cât şi în subsolurile servitorilor. Cât de uimiţi am fost cu toţii când, după război, au început să apară (şi să dispară, aşa cum au venit) noi angajaţi, cu ideile agenţiilor de plasament despre salariu minim şi zile libere. înainte de asta, lumea părea să fi fost unitară, cu distincţii simple şi intrinseci. în prima mea zi la Riverton, domnul Hamilton m-a chemat în cămara lui, în care se intra din sala servitorilor şi unde stătea 28
aplecat peste paginile ziarului The Times. S-a ridicat în picioare şi şi-a îndreptat ochelarii cu rame subţiri şi rotunde pe nasul lung şi coroiat. Atât de importantă era iniţierea mea în „mersul“ lucrurilor, încât doamna Townsend şi-a îngăduit să se oprească din prepararea galantinei pentru prânz ca să participe la eveniment. Domnul Hamil ton mi-a inspectat meticulos uniforma şi, aparent satisfacut, a început să-mi explice diferenţa dintre noi şi ei. — Să nu uiţi niciodată, a început el pe un ton grav, cât de noro coasă eşti că ai fost invitată să serveşti într-o casă atât de mare ca aceasta. Dar odată cu norocul vine şi răspunderea. Comportamentul tău, în toate privinţele, se reflectă direct asupra membrilor familiei, şi trebuie să le faci cinste: să le păstrezi secretele şi să le meriţi încrederea. Să nu uiţi că stăpânul are întotdeauna dreptate. la-ţi-i ca exemplu pe el şi familia lui. Serveşte-i în tăcere... cu râvnă... cu recunoştinţă. Iţi vei da seama că ţi-ai făcut datoria aşa cum trebuie atunci când nimeni nu te observă. Că ai reuşit doar atunci când nu ai fost băgat în seamă. Şi-a ridicat privirea, cercetând spaţiul de deasupra capului meu, cu obrajii rotofei rumeniţi de emoţie. — Grace, să nu uiţi niciodată că ei îţi fac o mare onoare permiţându-ţi să slujeşti în casa lor. Nici nu pot să îmi imaginez ce-ar fi putut spune Sylvia auzind una ca asta. Cu siguranţă n-ar fi reacţionat ca mine, nu şi-ar fi simţit faţa încordată de recunoştinţă şi n-ar fi fost străbătută de emoţia nedesluşită de a fi urcat o treaptă pe scara lumii. Mă aşez mai bine pe bancă şi observ că şi-a uitat fotografia: acest nou curtezan, care o cucereşte cu perorările lui despre istorie şi nutreşte o pasiune pentru aristocraţie. Ii cunosc eu bine pe cei de teapa lui. Fac albume cu articole decupate din ziare şi fotografii, elaborând arborii genealogici complicaţi ai unor familii pe care nici măcar nu le-au cunoscut vreodată. Poate că ceea ce spun sună dispreţuitor, dar nu e aşa defel. Sunt realmente interesată, dacă nu intrigată, de modul în care timpul şterge vieţile adevărate, lăsând în urmă doar vagi relicve ale acestora. Sângele şi spiritul se şterg, devenind simple nume şi date. închid ochii din nou. Soarele îşi continuă drumul pe cer, încălzindu-mi obrajii. Cei de la Riverton sunt morţi de mult cu toţii. Iar dacă vârsta m-a veştejit pe mine, ei rămân veşnic tineri şi frumoşi. 29
Ia te uită! Devin romantică şi sentimentală! Fiindcă ei nu mai sunt nici tineri, nici frumoşi. Sunt morţi şi îngropaţi. Duşi. Biete plăs muiri care bântuie amintirile celor ce i-au cunoscut cândva. Dar, desigur, cei care trăiesc în amintiri nu sunt niciodată morţi cu adevărat. Prima dată când i-am văzut pe Hannah, pe Emmeline şi pe fratele lor, David, dezbateau efectele leprei asupra chipului uman. Se aflau la Riverton de o săptămână deja —obişnuita vizită pe care o faceau în fiecare vară —, dar până atunci nu prinsesem decât ecouri ale râsetelor lor sau cavalcadele tălpilor peste osatura scârţâitoare a vechii case. Nancy fusese de părere că eram mult prea lipsită de experienţă pentru a mi se acorda încrederea de a fi lăsată în societatea civilizată - oricât de tineri ar fi fost membrii ei —şi mi-a încredinţat sarcini care mă ţineau la distanţă de musafiri. Şi, la două săptămâni după aceea, pe când ceilalţi servitori se pregăteau pentru sosirea oaspeţilor adulţi, mie mi s-a dat în grijă camera copiilor. La drept vorbind, erau deja prea mari pentru a mai avea nevoie de o cameră a copiilor, spunea Nancy, şi probabil că nici nu o vor folosi, dar aşa era tradiţia, prin urmare, camera spaţioasă de la etajul al doilea din aripa de est trebuia aerisită şi curăţată, iar florile trebuiau schim bate zilnic. Aş putea descrie încăperea, dar mi-e teamă că nici o încercare n-ar putea reda farmecul ciudat pe care îl exercita asupra mea. Era mare, dreptunghiulară şi întunecată, cu un aer de neglijenţă moderată. îţi lăsa impresia de pustiu, de vrajă dintr-o poveste străveche. Părea cufundată în somnul unui blestem secular. Aerul apăsa greu, dens, rece şi nemişcat, iar în casa păpuşii de lângă şemineu masa era întinsă pentru oaspeţi care n-aveau să vină nicicând. Tapetul, cândva albastru cu dungi albe, se decolorase cu timpul, iar umezeala îl înnegrise şi-l pătase, facându-1 să se cojească pe alocuri. Pe un perete atârnau tablouri şterse, cu scene din poveşti de Hans Christian Andersen: bravul soldat de tinichea căţărat pe tun, fetiţa drăguţă cu pantofii roşii, micuţa sirenă plângând după trecutul ei irosit. Mirosea a mucegai, a urme de copii fantomă şi a praf îndelung aşternut. Totul părea aproape lipsit de viaţă. La un capăt se aflau un şemineu plin de funingine şi un fotoliu de piele, iar pe peretele celălalt erau ferestrele uriaşe, arcuite. Dacă 30
m-aş fi urcat pe pervazul de lemn, lat cât o băncuţă, şi m-aş fi uitat prin ferestrele cu vitralii, aş fi putut zări curtea interioară, străjuită de doi lei de bronz aşezaţi pe piedestale împodobite cu ghirlande, privind spre cimitirul din vale. Lângă fereastră stătea un căluţ de lemn ponosit: un armăsar pag ţanţoş, cu ochi blânzi, negri, care părea recunoscător că-1 ştergeam de praf. Şi lângă el, în deplină frăţietate tăcută, zăcea Raverley. Ogarul de vânătoare negru cu pete bej fusese al lordului Ashbury, pe vremea când era mic, şi murise după ce-şi prinsese picioarele într-o capcană. Cel care îl împăiase se străduise să ascundă rana, dar nici cele mai arătoase cusături din lume nu puteau ascunde ceea ce era dedesubt. II acopeream pe Raverley în timp ce-mi făceam treaba prin cameră. Aşa, înfaşurat într-o cârpă de praf, mă puteam preface că nu este acolo şi că nu mă priveşte cu ochii lui trişti de sticlă, cu rana care se căsca sub bandaj. Dar în ciuda tuturor neajunsurilor sale - Raverley, mirosul de descompunere lentă, tapetul jupuit - , camera copiilor devenise încă perea mea preferată. Aşa cum ne aşteptam cu toţii, o găseam zi de zi goală, copiii facându-şi de lucru în altă parte, pe moşie. Am început să-i dau zor cu treburile obişnuite, să-mi pot oferi câteva momente de intimitate. Departe de criticile permanente ale lui Nancy, de dojana morocănoasă a domnului Hamilton, de camaraderia gălăgioasă a celor lalţi servitori, care mă faceau să simt că mai am încă multe de învăţat, încetasem să-mi mai ţin respiraţia şi începeam să consider singură tatea drept ceva firesc. Să cred că acea încăpere îmi aparţine. Şi-apoi, mai erau şi cărţile, atât de multe, cum nu mai văzusem niciodată la un loc: aventuri, istorii, poveşti, îngrămădite laolaltă pe rafturi uriaşe de o parte şi de alta a şemineului. Odată am îndrăznit să scot una, alegând-o pentru simplul motiv că avea un cotor deosebit de frumos. I-am mângâiat coperta cu miros stătut, am deschis-o şi am citit numele scris cu grijă: Timothy Hartford. Apoi am întors paginile groase, adulmecând colbul mucegăit, şi am plonjat într-un alt timp şi loc. învăţasem să citesc la şcoala din sat, şi profesoara mea, domni şoara Ruby, însufleţită, cred, de interesul neobişnuit al unei eleve, începuse să-mi împrumute cărţi din propria ei bibliotecă: JaneEyre, Frankenstein, Castelul din Otranto. Şi când i le înapoiam stăteam de 31
vorbi despre ce ne plăcuse mai mult. Şi tot domnişoara Ruby îmi sugerase că m-aş fî putut face profesoară. Mama n-a fost prea încântată să audă una ca asta. Zicea că nu-i mare lucru ca domnişoara Ruby să-mi bage în cap idei măreţe, dar că ideile astea nu-ţi asigură pâinea de zi cu zi. Şi, la puţin timp după aceea, m-a trimis sus, pe deal, la conacul de la Riverton, la Nancy şi la domnul Hamilton şi la camera copiilor... O vreme, camera copiilor a fost odaia mea, iar cărţile de acolo au fost numai ale mele. Dar într-o zi s-a lăsat ceaţa şi a început să plouă. In timp ce alergam pe coridor cu gândul la o enciclopedie ilustrată pentru copii, peste care dădusem cu o zi înainte, m-am oprit brusc, fiindcă dinăuntru se auzeau voci. Probabil că era vântul, mi-am spus, care aducea ecouri din altă parte a casei. Aveam halucinaţii. Dar, când am crăpat uşa şi m-am uitat înă untru, m-am speriat. Era cineva acolo. Nişte copii care se potriveau perfect cu decorul acelei încăperi încântătoare. Şi din clipa aceea, fară nici un avertisment sau vreo ceremonie specială, a încetat să mai fie odaia mea. Am rămas încremenită, neştiind dacă se cuvenea să îmi continui treburile sau să mă întorc mai târziu. M-am mai uitat o dată înăuntru, intimidată de râsetele lor. De vocile lor încrezătoare şi pline. De părul lor strălucitor şi de fundele şi mai strălucitoare. Mi-am luat inima în dinţi şi m-am hotărât să intru doar din cauza florilor, care se ofileau în vaza de deasupra şemineului. Petalele căzute peste noapte stăteau împrăştiate ca o mustrare. Nu puteam risca să le vadă Nancy, având în vedere că îmi explicase foarte clar toate îndato ririle. Şi se asigurase că am înţeles faptul că mama va afla dacă mi-aş fi înşelat stăpânii. Amintindu-mi învăţăturile domnului Hamilton, mi-am strâns peria şi mătura la piept şi am păşit pe vârfurile picioarelor spre şemi neu, străduindu-mă să par invizibilă. Dar nu trebuia să-mi fac prea multe griji. Erau obişnuiţi să-şi împartă căminul cu o armată întreagă de fiinţe nevăzute. Ei mă ignorau, în vreme ce eu mă prefăceam că nu-i bag în seamă. Erau două fete şi un băiat: cea mai mică avea vreo zece ani, cel mai mare nu împlinise încă şaptesprezece. Toţi trei moşteniseră trăsă turile caracteristice al familiei Ashbury: părul auriu şi ochii precum 32
safirul albastru, limpede şi fin de Ceylon, moştenire de la mama lor dului Ashbury, o daneză (povestea Nancy) care se măritase din dragoste şi fusese dezmoştenită, luându-i-se zestrea. (Dar în cele din urmă fusese răzbunată, zicea tot Nancy, după ce fratele soţului ei a murit, şi ea a devenit lady Ashbury, soţia unui demnitar al Imperiului Britanic.) Fata cea mai înaltă stătea în mijlocul camerei, frunzărind un teanc de hârtii, povestind despre grozăviile leprei. Cea mai mică şedea pe jos, cu picioarele încrucişate, urmărindu-şi sora cu ochii ei albaştri tot mai larg deschişi, cu braţul încolăcit absent pe după gâtul lui Raverley. Eram surprinsă şi un pic îngrozită să văd că fusese târât din colţul lui, bucurându-se de un rar moment de aten ţie. Băiatul stătea în genunchi pe pervazul lat al ferestrei, privind prin ceaţă spre cimitir. — Şi-atunci te-ntorci cu faţa la public, Emmeline, şi chipul tău va fi complet mâncat de lepră, spunea plină de bucurie fata cea înaltă. — Dar nu înţeleg de ce trebuie să interpretez tocmai eu perso najul bolnav de lepră, a spus Emmeline. — Intreabă-1 pe Dumnezeu, i-a răspuns Hannah. El a scris aşa. — Dar de ce trebuie s-o joc eu pe Miriam? Nu puteţi să-mi daţi alt rol? — Nu mai sunt alte roluri. David trebuie să fie Aaron, pentru că e cel mai înalt, iar eu îl interpretez pe Dumnezeu. — Dar nu pot fi eu Dumnezeu? — în nici un caz! Credeam că vrei să joci rolul principal! — Am vrut, a spus Emmeline, şi vreau şi acum! — Bine. Dumnezeu nici măcar nu apare pe scenă. Trebuie să-mi spun replicile de după cortină. — Aş putea să fiu Moise, a continuat Emmeline. Raverley ar putea fi Miriam. — N-ai cum să fii Moise! Avem nevoie de o Miriam în carne şi oase. Ea e mult mai importantă decât Moise. El n-are decât o replică de un rând. De aceea l-am pus pe Raverley să stea în locul lui. Iar eu aş putea să-i rostesc replica de după cortină, şi, dacă mă gândesc mai bine, aş putea chiar să-l scot pe Moise de tot. — Dar n-am putea să jucăm altă scenă în loc? a întrebat Emmeline, plină de speranţă. Poate cea cu Maria şi pruncul Isus? Hannah a pufnit dezgustată. 33
Repetau o piesă de teatru. Alfred, valetul, îmi spusese că urma să aibă loc un spectacol în cinstea familiei la sărbătoarea de la sfârşitul acelei săptămâni. Era o tradiţie de familie: unii cântau, alţii recitau poezii, copiii jucau întotdeauna o scenetă din cartea favorită a bunicii. — Noi am ales scena asta pentru că este importantă, a spus Hannah. — Tu ai ales-o pentru că e importantă, i-a răspuns Emmeline. — Exact! a zis Hannah. Este vorba despre un tata care are două feluri de reguli: unele pentru fiii lui şi altele pentru fiice. — Mie mi se pare normal, a remarcat David ironic. — Atât Aaron, cât şi Miriam sunt vinovaţi de acelaşi lucru, a spus Hannah nebăgându-1 în seamă, discută despre căsătoria fratelui lor. — Şi ce spun? întreabă Emmeline. — N-are importanţă, doar că... — Spun lucruri josnice? — Nu, dar nu asta e problema. Important e că Dumnezeu hotă răşte ca Miriam să primească pedeapsa leprei, în timp ce Aaron se alege doar cu o muştruluială. Ţie ţi se pare corect, Emme? — Dar Moise nu s-a însurat cu o africană? a întrebat Emmeline. Hannah a clătinat din cap exasperată. Făcea des gestul acesta, după cum am băgat de seamă. Fiecare mişcare a picioarelor ei lungi era stâr nită de o energie debordantă, care o lăsa cu uşurinţă pradă frustrărilor. Prin comparaţie, Emmeline arbora deliberat înfăţişarea unei păpuşi însufleţite. Luate fiecare în parte, trăsăturile lor —nasurile fine, ochii de un albastru intens, gurile frumoase —păreau la fel, dar se individu alizau diferit pe chipul fiecăreia. In timp ce Hannah lăsa impresia unei crăiese a zânelor - pătimaşă, misterioasă, impetuoasă frumu seţea lui Emmeline era mult mai accesibilă. Deşi încă un copil, felul cum îşi ţinea buzele întredeschise avea ceva care îmi aducea aminte de o fotografie deocheată pe care o văzusem cândva, căzută din buzu narul telalului. — Păi, s-a însurat, nu-i aşa? a insistat Emmeline. — Da, Emme, i-a răspuns David râzând. Moise s-a însurat cu o etiopiană. Hannah e furioasă fiindcă nu-i împărtăşim pasiunea pen tru acordarea dreptului la vot femeilor. — Auzi, Hannah? Ce vrea să zică? D oar nu eşti sufragetă? Sau eşti? — Sigur că sunt. Şi tu eşti! 34
— Dar tata ştie? a întrebat ea cu voce scăzută. Va fi foarte supărat. — Eh! Tati e ca un pisoi! — Ba mai degrabă ca un leu, a spus Emmeline, cu buze tremură toare. Te rog să nu-1 superi, Hannah. — Eu nu mi-aş face griji, Emme, a zis David. Dreptul la vot e un subiect foarte la modă acum printre doamnele din înalta societate. — Dar Fanny nici n-a pomenit de aşa ceva, a răspuns Emme line îmbufnată. — Toată lumea bună va purta costum de gală la balul de debut în sezonul acesta, a spus David. Emmeline l-a privit cu ochii măriţi. Eu ascultam din dreptul bibliotecii, întrebându-mă ce or fi vrut să spună. Nu eram sigură ce însemna sufragiul, dar în mintea mea se contura vag ideea că ar putea fi un fel de boală, de felul aceleia pe care a luat-o doamna Nammersmith când şi-a scos corsetul la parada de Paşte, de a trebuit s-o ducă bărbatul ei la spital, la Londra. — Ce rău eşti, a spus Hannah, doar pentru că tati e atât de nedrept şi nu ne lasă pe mine şi pe Emmeline să mergem la şcoală, nu e cazul să te străduieşti şi tu să ne faci să părem proaste tot timpul. — Dar nu e nevoie să mă străduiesc, a răspuns David, aşezându-se pe cutia de jucării şi scuturându-şi capul pentru a-şi îndepărta o şuviţă de păr căzută peste ochi. Eu mi-am ţinut răsuflarea: era blond şi la fel de frumos ca suro rile lui. — Oricum, nu pierdeţi mare lucru. Şcoala e supraapreciată. — Zău?! a întrebat Hannah, ridicând bănuitoare o sprânceană. De obicei îţi face plăcere să îmi scoţi ochii cu ceea ce pierd. De ce te-ai răzgândit de data asta? Ochii i se rotunjiseră, asemenea unor discuri albastre de gheaţă, iar în voce i se simţea o undă de emoţie. — Să nu-mi spui că ai făcut ceva atât de îngrozitor, încât te-au exmatriculat? — Sigur că nu, a zis repede David. Dar cred că viaţa înseamnă mai mult decât toceală din cărţi. Prietenul meu, Hunter, spune că viaţa însăşi este cea mai bună şcoală. — Hunter? —-A venit la Eton anul ăsta. Taică-său e un fel de om de ştiinţă. 35
A descoperit ceva ce s-a dovedit a fi destul de important, şi regele l-a făcut marchiz. E cam trăsnit. Şi Robert e la fel, dacă ar fi să te iei după ceea ce spun ceilalţi băieţi, dar eu cred că este excepţional. — Ei bine, ţăcănitul ăsta de Robert Hunter al tău e destul de norocos încât îşi permite să-şi bată joc de educaţie, dar cum voi putea eu să devin un dramaturg de vază, dacă tati ţine cu tot dinadinsul să nu mă trimită la şcoală? a oftat Hannah furioasă. Cât de mult îmi doresc să fi fost şi eu băiat! — Mie nu mi-ar plăcea deloc să merg la şcoală, a intervenit şi Emmeline în discuţie. Şi ar fi groaznic să fiu băiat. Fără rochii, cu pălării dintr-alea plicticoase, să vorbesc tot timpul despre sport şi politică! — Mie mi-ar plăcea să vorbesc despre politică! a spus Hannah, scuturând din cap cu atâta vehemenţă, încât i s-au desprins câteva bucle din părul strâns cu grijă. Aş începe prin a-1 convinge pe Herbert Asquith să le acorde drept de vot femeilor, chiar şi celor tinere! — Ai putea deveni primul premier-dramaturg al Marii Britanii, a zis David râzând. — Da, i-a răspuns Hannah. — Dar eu credeam că vrei să te faci arheolog, ca Gertrude Bell, a zis Emmeline. — Politician, arheolog, aş putea fi amândouă. Doar suntem în secolul douăzeci! a pufnit ea. Dacă tati m-ar lăsa să învăţ şi eu cum se cuvine! — Ştii bine ce spune tati despre educaţia fetelor, a zis David, iar Emmeline i s-a alăturat şi ea, intonând fraza bine cunoscută: „Panta alunecoasă către dreptul la vot al femeilor!" — Oricum, tati spune că domnişoara Prince ne asigură toată învă ţătura de care avem nevoie, a continuat Emmeline. — La ce te aştepţi de la tati?! Speră că ea ne va pregăti să devenim neveste plicticoase pentru domni plicticoşi, să vorbim acceptabil fran ţuzeşte, să cântăm acceptabil la pian şi să ştim să ne lăsăm bătute poli ticos la jocul de bridge. Aşa nu vom da de furcă nimănui. — Tati zice că nimănui nu-i plac femeile care gândesc prea mult, a spus Emmeline. — Ca doamna aia din Canada, a spus David, dându-şi ochii peste cap, care l-a adus acasă cu maşina de la minele de aur şi l-a ameţit cu politica. Ne-a făcut tuturor un mare deserviciu. 36
— Dar eu nu vreau să mă placă nimeni! a zis Hannah, încordându-şi bărbia cu încăpăţânare. Nici nu aş putea să mă gândesc atât de mult Ia mine, dacă m-ar plăcea toată lumea. — Atunci, fii liniştită! Ştiu din surse sigure că unii dintre prietenii noştri nu te plac, a tachinat-o David. Hannah s-a încruntat, neputând să-şi stăpânească însă un zâmbet. — Oricum, n-am de gând să fac astăzi nici una dintre lecţiile ei împuţite. M-am săturat să recit The Lady ofShalott în timp ce ea se smiorcăie în batistă. — îşi boceşte dragostea pierdută, a oftat Emmeline. Hannah şi-a dat ochii peste cap. — E-adevărat! Am auzit-o eu pe bunica povestindu-i Iui lady Clem. înainte de a veni la noi, domnişoara Prince a fost logodită. — Şi presupun că lui i-a venit mintea la cap! a spus Hannah. — S-a însurat cu sora ei, a continuat Emmeline. Hannah şi-a pierdut glasul preţ de o clipă, apoi a grăit mai departe: — Ar fi trebuit să-l dea în judecată pentru că nu şi-a ţinut promisiunea. — Asta spunea şi lady Clem, ba chiar mai rău, dar bunica zicea că domnişoara Prince n-a vrut să-i facă rău. — Atunci, e o proastă! Oricum, îi e mai bine fară el! — Ce romantică! s-a repezit David. Biata femeie e îndrăgostită lulea de un bărbat cu care nu se poate căsători, şi tu nu te înduri să-i citeşti din când în când câte o poezie tristă! Cruzime, numele tău e Hannah! — Nu sunt crudă, sunt realistă! a spus Hannah, încleştându-şi din nou bărbia. Amorul îi face pe oameni să uite de sine, să facă lucruri prosteşti. David zâmbea amuzat, ca un frate mai mare care crede că timpul îi va schimba ideile. — Aşa e, a continuat ea încăpăţânată. Domnişoara Prince ar face bine să nu mai tânjească după el şi să înceapă să-şi umple mintea aia a ei, şi pe a noastră, cu lucruri interesante. Cum ar fi piramidele, ceta tea pierdută a Atlantidei, aventurile vikingilor... Emmeline a început să caşte, iar David şi-a ridicat braţele în semn că se predă. 37
— Oricum, a spus Hannah, încruntându-se şi adunându-şi hâr tiile. Ne pierdem timpul. Reluăm din punctul în care Miriam se îmbolnăveşte de lepră. — Dar am repetat de o sută de ori! Nu putem să mai facem şi altceva? a întrebat Emmeline. — Adică ce? Emmeline a ridicat din umeri nehotărâtă, uitându-se când la Hannah, când la David. — Nu ştiu, n-am putea să jucăm Jocul nostru? Nu, la vremea aceea nu era „Jocul“, ci doar un joc. Un simplu joc. După capul meu, în dimineaţa aceea, Emmeline s-ar fi putut referi în egală măsură la castane sau la arşice. A trecut multă vreme înainte ca „Jocul“ să capete în mintea mea o importanţă covârşitoare, să-l asociez cu taine, fantezii şi aventuri de neînchipuit. In dimineaţa aceea posomorâtă şi umedă, cu ploaia care bătea în ferestrele camerei copiilor, nu i-am dat nici cea mai mică atenţie. Ascunsă după fotoliu, unde măturam petalele uscate, împrăştiate pe jos, mă gândeam cum ar fi fost să fi avut şi eu fraţi sau surori, întotdeauna îmi dorisem. Odată chiar i-am spus mamei şi am între bat-o dacă aş putea s i am şi eu o sori. S i am cu cine bârfi şi pune ţara la cale, să vorbesc pe furiş şi să visez. Mama a râs, dar nu cu veselie, şi mi-a spus că n-avea de gând să facă aceeaşi greşeală de două ori. Oare cum o fi, mă întrebam eu, să aparţii unui loc, să înfrunţi lumea ca membru al unui trib, cu aliaţi moşteniţi de-a gata? Şi în timp ce ştergeam fotoliul de praf, pierdută în astfel de gânduri, am simţit că se mişcă ceva sub cârpa mea. O cuvertură s-a dat la o parte, şi o voce femeiască a rostit piţigăiat: — Ce-i? Ce s-a întâmplat? Hannah? David? O femeie, bătrână de când lumea, ascunsă între perne. Probabil că era doica Brown. Auzisem vorbindu-se de ea politicos şi pe şoptite, atât sus, în salonul stăpânilor, cât şi jos, în aripa servitorilor: îl cres cuse pe lordul Ashbury de când era de-o şchioapă şi devenise un bun al familiei, asemenea conacului însuşi. Eu am înţepenit cu cârpa de praf în mână, sub privirea uimită a trei perechi de ochi albaştri. — Ce se întâmplă, Hannah? a întrebat din nou bătrâna. — Nimic, doică Brown, a răspuns Hannah, recăpătându-şi cu greu graiul. Repetăm pentru spectacol. O să vorbim mai încet. 38
— Aveţi grijă de Raverley, să nu se zbânţuie prea tare, înfăşurat aşa, a continuat doica Brown. — Nu, doică, i-a răspuns Hannah, pe un ton atât de tandru, încât n-ai fi ghicit cât de tăioasă putea fi uneori. Vom avea grijă să stea liniştit şi comod. Şi s-a apropiat de ea, aranjându-i pătura pe lângă trupul mărunt. — Haide, doică dragă, haide, culcă-te la loc! — Ei, bine, a răspuns doica Brown somnoroasă, poate mai aţi pesc un pic. Pleoapele i s-au închis şi într-o clipă a început să răsufle adânc şi regulat. Eu mi-am ţinut respiraţia, aşteptând ca unul dintre ei să spună ceva. Continuau să se uite la mine surprinşi. Şi-ntr-un răstimp care nu se mai sfârşea, m-am şi imaginat dusă pe sus la Nancy sau, şi mai rău, la domnul Hamilton, să explic cum de ajunsesem să o şterg de praf pe doica Brown, vedeam neplăcerea de pe chipul mamei la întoar cerea acasă, dată afară fară referinţe... Dar ei n-au bombănit, nici nu s-au încruntat şi nici nu m-au certat. Au făcut ceva mult mai surprinzător. Ca la o comandă, au început să râdă zgomotos, lăsându-se să cadă unul peste altul, de parcă ar fi fost legaţi laolaltă. Eu am rămas încremenită, pândind şi aşteptând, cu buzele tremurânde, descumpănită mai mult de reacţia lor decât de liniştea dinainte. — Pe mine mă cheamă Hannah, a reuşit să spună în cele din urmă fata cea mai mare. Ne-am cunoscut? — Nu, doamnă! am zis eu dintr-o suflare, făcând o reverenţă. Eu sunt Grace. — Ea nu e doamnă! a chicotit Emmeline. E doar domnişoară. Am făcut din nou o plecăciune şi-am spus, ferindu-mi privirea: — Eu sunt Grace, domnişoară. — îmi pari cunoscută, a spus Hannah. Sigur nu erai aici la Paşte? — Nu, domnişoară. De-abia am început, sunt aici de o lună. — Dar nu pari destul de mare pentru a fi cameristă, a spus Emmeline. — Am paisprezece ani, domnişoară. — Ia te uită! a continuat Hannah. Şi eu la fel. Emmeline are zece, iar David e bătrân de-a dreptul, are şaisprezece ani. 39
— Şi aşa faci mereu, Grace? a întrebat David. Ştergi praful şi de pe cei care dorm? Emmeline a început să râdă din nou. — A, nu, domnule! Doar acum s-a întâmplat! — Păcat! a spus David. Ce bine ar fi dacă nu ar mai trebui să facem baie deloc! încremenisem, iar obrajii îmi dogoreau. Nu mai întâlnisem un gendeman adevărat până atunci. Nu de seama mea, oricum, şi nu dintre aceia capabili să-mi facă inima să mi se zbată în piept vorbind despre baie. Ce ciudat! Sunt bătrână de-acum, şi totuşi, când mă gân desc la David, simt cum mă năpădesc ecourile sentimentelor de atunci, înseamnă că n-am murit încă. — Nu-1 lua în seamă, a spus Hannah. Se crede amuzant. — Da, domnişoară. M-a privit ca şi cum ar fi vrut să mă mai întrebe ceva, dar s-au auzit nişte paşi uşori şi iuţi coborând scara şi pornind-o pe coridor, apropiindu-se... trop, trop, trop... Emmeline a dat fuga la uşă şi s-a uitat pe gaura cheii. — E domnişoara Prince, vine încoace! a spus privind spre Hannah. — Haide, iute! a şoptit hotărâtă Hannah, altfel o să ne ucidă cu Tennyson! N-am auzit decât un tropăit şi foşnet de fuste, iar înainte să-mi dau seama ce se întâmplă, toţi trei s-au făcut nevăzuţi. Uşa s-a dat de perete, şi înăuntru a năvălit o pală de aer rece şi umed. în prag a apărut o siluetă înţepată. A scrutat întreaga încăpere, şi ochii i-au căzut în cele din urmă asupra mea. — Hei, tu! N-ai văzut copiii? Au întârziat la lecţie! Aştept de zece minute în bibliotecă. Nu ştiam să mint, aşa că nu-mi dau seama ce m-a determinat s-o fac atunci. Dar în clipa aceea, când domnişoara Prince mă străpungea cu privirea peste ramele ochelarilor, fară să gândesc, i-am spus: — Nu i-am văzut, domnişoară Prince. — Sigur? — Da, domnişoară. — Dar sunt sigură că am auzit voci aici, a insistat ea, privindu-mă ţintă. — Doar pe a mea, domnişoară. Cântam. 40
— Cântai? — Da, domnişoară. Tăcerea părea să nu se mai sfârşească. Intr-un târziu, domnişoara Prince şi-a plesnit beţigaşul de trei ori peste palmă şi a păşit în încă pere, începând să umble agale. Trop, trop, trop... Când a ajuns la casa păpuşilor, am zărit un capăt al cordonului de la rochia lui Emmeline ieşit de sub piedestal. Am înghiţit în sec. — Aăă, ştiţi, s-ar putea să-i fi văzut mai devreme, dacă mă gândesc bine. I-am zărit pe geam. Pe lângă vechiul hangar. Lângă lac. — Lângă lac? a întrebat domnişoara Prince. Ajunsese în dreptul ferestrelor şi încerca să străpungă ceaţa cu privirea, cu chipul ei alb scăldat de lumina albă. — Where willows whiten, aspens quiver, îittle breezes dusk and shiver. . . 1 La vremea aceea n-aveam habar de Tennyson şi-am crezut că făcea doar o descriere frumoasă a lacului. — Da, domnişoară, am încuviinţat eu. — O să-l pun pe grădinar să-i caute, a spus întorcându-se spre mine. Cum îl cheamă? — Dudley, domnişoară. — O să-l pun pe Dudley să-i caute. Să nu uităm că punctualitatea este o calitate fară pereche. — Nu, domnişoară. Şi a pornit tropăind înţepat pe podele, închizând uşa în urma ei. Ca prin minune, copiii au apărut de după huse, de sub casa păpu şilor, de după perdele. Hannah mi-a zâmbit, dar nu am zăbovit. Nu înţelegeam ce făcu sem. De ce o făcusem. Eram ameţită, ruşinată, bucuroasă. Am făcut o plecăciune şi-am ieşit în grabă, cu obrajii înfierbântaţi, luând-o la fugă pe coridor, dornică să ajung cât mai iute la adăpost, în încăperea servitorilor, cât mai departe de aceşti copii-adulţi ciudaţi şi exotici şi de sentimentele pe care mi le trezeau.
1 Acolo unde sălciile-ncărunţesc, plopii se-nfioară, iar vântul freamătă a-nserare... (N. tr.)
41
în aşteptarea spectacolului
Nancy tocmai mă striga, în vreme ce eu coboram scările în fugă, spre încăperea servitorilor. M-am oprit la capătul scărilor, să-mi obiş nuiesc ochii cu lumina slabă, apoi m-am îndreptat iute spre bucătărie. Pe soba uriaşă se afla o oală de aramă, şi aerul era sărat de aburul şuncii fierte. Katie, servitoarea care spăla vasele, stătea lângă chiuvetă frecând oalele, cu privirea pierdută pe geamul aburit. Doamna Townsend cred că trăgea un pui de somn înainte ca stăpâna să sune pentru ceai. Am găsit-o pe Nancy la masa din sufrageria servitorilor, înconjurată de vaze, sfeşnice, tăvi şi pocale. — Ai apărut, în fine! a spus ea, încruntându-se atât de tare, încât ochii îi deveniseră ca două linii. Credeam că voi fi nevoită să vin să te caut. Haide, nu sta aşa, fetiţo! Ia o cârpă şi ajută-mă să lustruiesc astea. M-am aşezat şi am ales o carafa rotofeie de lapte, care nu mai văzuse lumina zilei de vara trecută. Am început să frec petele înnegrite, fară să-mi pot lua mintea de la camera copiilor. Mi-i închipuiam râzând împreună, tachinându-se, jucându-se. M ă simţeam ca şi cum aş fi deschis copertele strălucitoare ale unei cărţi frumoase şi m-aş fi scu fundat în vraja poveştii ei, fiind nevoită să o închid prea repede. înţe legeţi? Mă lăsasem cuprinsă de vraja copiilor din familia Hartford. — Ai grijă! m-a admonestat Nancy, smulgându-mi cârpa din mâini. Asta e argintul cel mai bun al stăpânului. Să nu cumva să te vadă dom nul Hamilton zgâriindu-1 aşa! A ridicat vaza pe care o lustruia, ţinând-o la depărtare, şi a început s-o frece lent, cu mişcări circulare. — Uite, vezi cum fac eu? încet, şi învârţi intr-un singur sens. Am dat din cap şi m-am apucat să frec din nou carafă. Aveam atâtea întrebări despre familia Hartford şi eram sigură că Nancy ar fi putut să-mi răspundă. Cu toate acestea, ezitam să o întreb. Dacă şi-ar fi dat 42
scama că lucrul în camera copiilor nu îmi oferea doar satisfacţia muncii bine făcute, ci îmi producea şi o mare plăcere, ar fi putut, şi bănuiam i ă ar fi fost în stare, să îmi interzică să mai intru vreodată acolo. Şi, aşa cum un îndrăgostit acordă semnificaţii speciale lucrurilor banale, eram avidă să aflu orice despre ei. Mă gândeam la cărţile mele, ascunse în pod, la modul în care Sherlock Holmes putea, prin între bări meşteşugite, determina oamenii să facă mărturisiri la care nici ci nu se aşteptau. Am tras adânc aer în piept. — Nancy...? — îmm? — Cum arată fiul lordului Ashbury? Ochii ei negri au scăpărat. — Maiorul Jonathan? A, el e ... — Nu, nu maiorul Jonathan. Despre el aflasem deja destule. Nu trecea o zi fară să auzi ce facea fiul mai mare al lordului Ashbury, cel mai tânăr dintre bărbaţii din familia Hartford care a urmat şcoala la Eton şi apoi la Sandhurst. Portretul lui atârna alături de cel al tatălui său (şi ale înaintaşilor lor) la capătul scărilor care dominau holul: cu capul semeţ, cu medaliile strălucitoare, cu ochii albaştri îngheţaţi. El era mândria celor de la Riverton: a stăpânilor din saloanele de sus şi a servitorilor de jos. Erou în Războiul Burilor. Următorul lord Ashbury. Nu, eu mă referisem la Frederick, acel „tati" despre care se vorbea în camera copiilor, care părea că le stârneşte un amestec de iubire şi spaimă. El era cel de-al doilea fiu al lordului Ashbury, a cărui simplă pomenire îi facea pe prietenii lui lady Violet să dea din cap cu îngă duinţă, iar pe lord să mormăie în paharul cu sherry. Nancy a deschis gura şi a închis-o la loc, asemenea unui peşte arun cat pe mal de furtună. — N u mă întreba nimic, şi atunci n-am să-ţi spun nici o min ciună! a zis ea într-un târziu, ţinând vaza în lumină, să o vadă mai bine. Am terminat de lustruit carafa şi-am luat o tavă. Aşa mergeau lucrurile cu Nancy. Era foarte capricioasă: uneori foarte deschisă, alte ori secretoasă. Apoi a dat din cap, nu ştiu din ce alt motiv decât poate pentru că ceasul de pe perete a ticăit, arătând că trecuseră cinci minute. 43
— Probabil că l-ai auzit pe vreunul dintre valeţi vorbind, nu-i aşa? Bag mâna-n foc că pe Alfred! Tare bârfitori mai sunt şi valeţii ăştia. A luat o altă vază şi m-a privit bănuitoare. — Maică-ta nu ţi-a povestit nimic despre familie? Eu am clătinat din cap, iar Nancy şi-a ridicat neîncrezătoare sprân ceana subţire, de parcă n-ar fi fost cu putinţă ca cineva să mai găsească şi subiecte care să nu privească familia de la Riverton. De fapt, mama fusese foarte secretoasă în legătură cu ce se întâmpla în casa aceea. Când eram mai mică, o tot îndemnam să-mi poves tească despre conacul cel mare de pe deal. Prin sat umblau tot felul de vorbe şi eram dornică să aflu alte poveşti, pe care să le spun copi ilor. Dar ea se mulţumea să dea din cap şi să îmi aducă aminte că nu-i bine să fii curios. — Domnul Frederick... a spus Nancy în cele din urmă, de unde să încep? El n-ar fi om rău, a continuat ea să frece vaza, oftând. Nu e ca frate-său, nu, vitejia nu-i de el, dar nu-i om rău. Să-ţi spun drept, mai toţi servitorii de-aici de jos ţinem la el. S-o auzi pe doamna Townsend cum povesteşte ce copil năzdrăvan era, cu capul plin de poveşti grozave şi idei caraghioase. Şi mereu atent cu servitorii. — E-adevărat că a fost căutător de aur? Asta părea o îndeletnicire potrivită şi atractivă. Era şi normal ca odraslele Hartford să aibă un tată intersant. Al meu fusese întot deauna o mare dezamăgire: o siluetă fără chip, care a dispărut înainte de a mă naşte, pomenit doar pe şoptite de mama şi de soră-sa. — Da, o vreme. S-a apucat de atâtea lucruri, că nici nu mai ţin minte. N-a fost el niciodată prea statornic, domnul Frederick. N-a ascultat niciodată de nimeni. S-a ocupat mai întâi de plantaţii de ceai în Ceylon, apoi de căutat aur în Canada. Apoi şi-a pus în cap să se îmbogăţească din ziare. Acum s-a apucat de maşini. Ţie-1 Dumnezeu! — Adică vinde maşini? — Ba nu, le face. Adică ăia care lucrează pentru el le făc. A cum părat o fabrică dincolo de drumul spre Ipswich. — Ipswich? Acolo locuieşte, cu familia? am întrebat eu, împin gând discuţia spre copii. Dar ea nu s-a prins, era cufundată în propriile ei gânduri. — Cu un pic de noroc, o să-i meargă bine de data asta. Dumnezeu ştie cât de mult şi-ar dori lordul să-şi vadă banii recuperaţi. 44
Eu am clipit, neînţelegând ce voia să zică. Dar nu am apucat să o întreb, pentru că ea a continuat: — Oricum, o să-l vezi curând. Vine marţea viitoare cu maiorul şi cu lady Jemima. Familia se adună întotdeauna cu ocazia dineului din mijlocul verii, a continuat ea cu un zâmbet ce nu-i şedea în fire, a încuviinţare mai degrabă decât a plăcere. — Dar, Nancy, m-am gândit la lucrul ăsta toată săptămâna, acum e august. Nu-i mijlocul verii! Ea mi-a aruncat o asemenea privire, de parcă aş fi spus că oul fiert nu e pătrat. — Păi, sigur că e august. Ce, eşti proastă, fato? Dineul din mij locul verii se ţine la sfârşitul ultimei săptămâni din august, aşa e obi ceiul. Ai grijă să nu audă domnul Hamilton că pui la îndoială cuvântul stăpânilor tăi. Am încuviinţat repede din cap. — Sărbătoarea nu mai are fastul de altădată, n-au mai organizat de mult baluri în mijlocul verii, dar nici un membru al familiei nu lipseşte de la dineu. Aşa e tradiţia, la fel şi toate celelalte festivităţi. — Cum ar fi spectacolul... am îndrăznit eu să adaug, evitându-i privirea. — Aha, a ridicat ea din nou o sprânceană, ţi-a pălăvrăgit cineva deja despre spectacol, nu-i aşa? Nu i-am băgat în seamă arţagul din voce. Nancy era învăţată ca de la ea să pornească toate zvonurile. — Alfred zicea că şi servitorii sunt invitaţi la spectacol. — Valeţii ăştia! a pufnit Nancy, clătinând dispreţuitor din cap. Să nu iei niciodată în semă ce zice un valet, fetiţo, dacă vrei să afli adevărul. Auzi la ea! Invitaţi? Servitorilor li se îngăduie să vadă spec tacolul, şi asta e o mare favoare din partea stăpânului, bagă la cap! El ştie cât de mult ţinem noi, ăştia de jos, la familie şi cum ne bucurăm să-i vedem crescând pe cei mici. Apoi şi-a îndreptat atenţia o vreme asupra vazei din poală, iar eu mi-am ţinut răsuflarea, dorindu-mi să continue. — Asta-i al patrulea an de când au început să joace piese. De când domnişoara Hannah avea vreo zece ani şi-i intrase în cap să se facă regizoare. Aaa, e mare figură domnişoara Hannah, a spus Nancy. Seamănă cu taică-său ca două picături de apă. 45
— în ce sens? am întrebat eu. Nancy a rămas pe gânduri preţ de o clipa. — Amândoi sunt măcinaţi de un dor de ducă, spuse ea în cele din urmă. Amândoi sunt deştepţi foc, cu idei moderniste, unul mai încă păţânat ca altul! Vorbea răspicat, accentuând fiecare cuvânt, de parcă m-ar fi aver tizat că astfel de trăsături, acceptabile în cazul celor din saloanele de sus, nu le sunt îngăduite unora de teapa mea. Auzisem eu asta de la mama, de când mă ştiam. Am încuviinţat cu înţelepciune, în timp ce ea continua să vorbească. — Se înţeleg grozav mai tot timpul, dar şi când nu, îi ştie toată lumea. Nimeni nu-1 scoate din sărite pe domnul Frederick ca domni şoara Hannah. De când era mititică ştia să-l pună pe jar. Era un drăcuşor, plină de capricii. Odată, mi-aduc aminte, era tare supărată pe el, nu mai ştiu de ce, şi şi-a pus în minte să-l sperie zdravăn. — Şi ce-a făcut? — Stai, să-mi aduc aminte... domnişorul David era la lecţia de călărie. Aşa a-nceput toată tărăşenia. Domnişoarei Hannah nu i-a con venit să nu fie băgată în semă, aşa că a înfofolit-o pe domnişoara Emmeline şi au fentat-o cumva pe doica Brown. Nu ştiu cum au nimerit drumul spre capătul moşiei, până la livada unde oamenii cule geau mere, a spus ea scuturând din cap. A convins-o pe domnişoara Emmeline să se ascundă în şopron, aşa a făcut! Şi nici nu i-a fost greu s-o facă, mi-nchipui. Poate fi foarte convingătoare domnişoara Hannah, ş-apoi, domnişoara Emmeline a fost tare fericită acolo, între mere, a mâncat până n-a mai putut. După aceea, domnişoara Hannah s-a întors acasă, gâfâind şi pufnind de parcă ar fi alergat din răsputeri, strigându-1 cât o ţinea gura pe domnul Frederick. Eu puneam masa de prânz şi am auzit-o spunându-i că au dat peste ele nişte oameni negricioşi în livadă. Şi că s-au mirat ce drăguţă e domnişoara Emme line şi i-au promis c-or s-o ia cu ei peste mări şi ţări. Domnişoara Hannah spunea că nu ştie sigur, dar păreau negustori de carne vie. Eu am căscat gura, mirată de îndrăzneala ei. — Şi ce s-a întâmplat apoi? Nancy, care îşi dă mare importanaţă când e vorba de secrete, era înflăcărată de poveste. — Ei bine, domnul Frederick s-a temut întotdeauna de negustori de carne vie, aşa că s-a făcut alb ca varul la faţă, apoi s-a înroşit şi, cât 46
ai clipi din ochi, a luat-o pe domnişoara Hannah în braţe şi a rupt-o la fugă spre livadă. BertieTimmins, care culegea mere tocmai atunci, spune că domnul Frederick a ajuns acolo într-un hal fără de hal. A început să răcnească, poruncindu-le să pornească la căutat, fiindcă domnişoara Emmeline a fost răpită de doi bărbaţi tuciurii. Au scotocit în sus şi în jos, împrăştiaţi în toate direcţiile, dar nimeni nu văzuse doi bărbaţi tuciurii ducând un copil cu părul bălai. — Şi cum au găsit-o? — Păi, n-au găsit-o. Până la urmă, ea a dat de ei. După vreun ceas şi ceva, plicitisită să stea pitită şi sătulă de atâtea mere, domni şoara Emmeline a ieşit tiptil din hambar, mirată de agitaţia din jur. De ce n-a venit domnişoara Hannah după ea... — Şi domnul Frederick s-a supărat? — Ba bine că nu! a răspuns Nancy sec, lustruind de zor vaza. Dar nu l-a ţinut. Nu poate ţine mult supărarea. Sunt foarte legaţi ăştia doi, să ştii! Trebuie să sară bine peste cal să-l supere. A îndepărtat vaza strălucitoare, s-o vadă mai bine, şi apoi a aşezat-o lângă celelalte, lustruite deja. A pus cârpa pe masă şi şi-a aplecat capul, masându-şi gâtul subţire. — Oricum, din câte am auzit, domnul Frederick a fost plătit cu aceeaşi monedă. — Cum adică, ce-a făcut? Nancy a tras cu ochiul spre bucătărie, asigurându-se că nu o aude Katie. La Riverton, în încăperea servitorilor, era o regulă întronată de secole. Puteam fi eu cea mai umilă cameristă, supusă mereu la tot felul de săpuneli, bună doar să fac cele mai înjositoare treburi, dar Katie, ca spălătoreasă de vase, era demnă de tot dispreţul. Aş dori să pot spune că această nedreptate neîntemeiată mă supăra, că eram, dacă nu mâni oasă, cel puţin atentă la această deosebire. Dar a zice asta ar însemna să mă împăunez cu mult mai multă înţelegere decât eram capabilă. Ba dimpotrivă, eram bucuroasă de orice privilegiu oferit de poziţia mea - fiindcă Dumnezeu mi-e martor, aveam destui deasupra mea! — Lasă, că şi domnul Frederick al nostru le-a dat de furcă alor săi când era tânăr, zău aşa! a spus Nancy ţuguindu-şi buzele. A fost aşa de năzdrăvan, că lordul Ashbury l-a mutat la colegiul Radley, să nu-i strice reputaţia fratelui său la Eton. Nu l-a lăsat să se ducă nici la Sandhurst, deşi era pornit să intre în armată. 47
Şi-n timp ce Nancy vorbea, eu rumegam aceste informaţii. — Păi, e de-nţeles, când maiorul Jonathan se descurca aşa de bine în armată! E uşor să strici reputaţia unei familii! N-avea rost să rişte. După ce şi-a masat ceafa, a luat o solniţă înnegrită. — Oricum, totul e bine când se termină cu bine! Acum are maşi nile astea şi trei copii minunaţi! O să-i vezi la spectacol! — Or să joace şi copiii maiorului Jonathan în piesă, alături de cei ai domnului Frederick? Chipul lui Nancy s-a întunecat şi a spus cu o voce joasă. — Da’ ce-ţi închipui, fato? Atmosfera s-a încordat. Spusesem ceva ce nu trebuia. Nancy se uita mânioasă la mine, făcându-mă să-mi feresc privirile. Tava din mâna mea era atât de lustruită, încât strălucea de-mi puteam vedea obrajii îmbujoraţi. — Maiorul n-are copii, a şuierat Nancy. Adică nu mai are. Mi-a smuls cârpa din mână, atingându-mă cu degetele ei subţiri şi lungi. — Hai, gata! M-am săturat de atâta pălăvrăgeală! în săptămânile următoare m-am străduit să mă feresc din calea lui Nancy atât cât era posibil, având în vedere faptul că lucram şi locu iam împreună. Noaptea, când se pregătea de culcare, rămâneam tăcută, cu faţa la perete, prefacându-mă că dorm. Mă simţeam uşurată când sufla în lumânare şi tabloul cu cerbul care trăgea să moară dispărea în întuneric. Ziua, când ne întâlneam în hol, Nancy îşi ridica nasul dispreţuitoare, iar eu studiam spăşită podeaua. Din fericire, aveam destule de făcut, în aşteptarea oaspeţilor lor dului Ashbury. Camerele de oaspeţi din aripa de miazăzi trebuiau deschise şi aerisite, husele trebuiau îndepărtate şi mobila lustruită. Cear ceafurile cele bune trebuiau scoase din cutiile uriaşe din pod, unde erau ţinute, cercetate să nu aibă vreo stricăciune, apoi spălate. Se por nise ploaia, şi frânghiile de rufe din dosul casei nu mai erau de folos, aşa că Nancy mi-a spus să întind cearceafurile peste scândurile din călcătoria de la etaj. Şi acolo am descoperit mai multe despre Joc. Cum ploaia nu contenea, iar domnişoara Prince era tot mai hotărâtă să-i deprindă cu ce era mai frumos în poezia lui Tennyson, copiii Hartford căutau ascunzişuri cât mai îndepărtate, în măruntaiele casei. Pitită după 48
coşul casei, călcătoria era locul cel mai depărtat de bibliotecă pe care îl puteau găsi. Şi s-au instalat acolo. Să fîm bine înţeleşi, eu nu i-am văzut niciodată jucându-se. Regula numărul unu: Jocul e secret. Dar am tras cu urechea şi, o dată sau de două ori, când nu era nimeni în preajmă şi când curiozitatea mi-a dat ghes, m-am uitat în cutie. Şi iată ce-am aflat. Jocul era vechi. II jucau de ani de zile. Nu, nu-1 jucau. Cuvântul nu e potrivit. II trăiau. Trăiau acest joc de ani şi ani. Jocul era mai mult decât îi sugera numele. Era o fantezie încâlcită, o altă lume în care se refugiau. N-aveau costume sau săbii sau pălării cu pene. Nimic din ceea ce ar fi putut arăta că e un joc. Fiindcă asta era. O taină. Singurul obiect era o cutie. Un geamantan negru lăcuit, adus din China de vreun strămoş de-al lor, vreo pradă obţinută în urma unei expediţii sau a vreunui jaf. Era ca o cutie pătrată de pălării —nici prea mare, nici prea mică - şi pe capac avea o imagine încrustată din pietre neste mate: un pod peste un râu, un templu pe un mal, o salcie plângă toare crescută pe o pantă. Pe pod se aflau trei siluete, cu o pasăre singuratică deasupra lor. Păzeau cu grijă cutia plină cu cele necesare Jocului. Deoarece, deşi Jocul impunea destul de multă alergare, ascundere şi luptă, adevărata lui plăcere consta în altceva. Regula numărul doi: toate călătoriile, aven turile, explorările şi descoperirile trebuiau înregistrate. Dădeau fuga înăuntru, îmbujoraţi de emoţia pericolelor, să-şi noteze aventurile: hărţi, diagrame, coduri şi desene, scenete şi cărţi. Cărţile erau minuscule, legate cu un fir subţire de aţă, cu scrisul atât de mărunt, că trebuia să le ţii cât mai aproape de ochi, să poţi desluşi ce scria. Titlurile lor erau: Fuga de Koschei Nemuritorul, întâl
nirea cu Balam şi ursul său, Călătorie în tărâmul neguţătorilor de came vie. Unele erau scrise cifrat şi nu le înţelegeam, deşi, dacă aş fi avut vreme să caut, codul era scris pe un pergament ascuns în cutie. Jocul în sine era simplu. Fusese inventat de Hannah şi David, iar ei, fiind cei mai mari, erau căpeteniile. Ei hotărau care loc era cel mai potrivit pentru cercetare. Adunaseră un sobor de nouă sfetnici un grup amestecat de victorieni faimoşi şi regi egipteni. Nu puteau exista decât nouă sfetnici şi, când istoria le oferea o nouă personalitate, prea ademenitoare să nu o includă, unul dintre membrii mai vechi 49
trebuia să moară sau să fie înlăturat. (Moartea era o datorie, foarte solemn consemnată într-una dintre cărţile minuscule păstrate în cutie.) Pe lângă sfetnici, fiecare avea personajul său: Hannah era Nefertiti şi David era Charles Darwin. Emmeline, care avea doar patru ani când se stabiliseră regulile, o alesese pe Regina Victoria. O alegere plicticoasă, după părerea lui David şi a lui Hannah, lesne de înţeles, luând în con sideraţie vârsta lui Emmeline, dar cu siguranţă un tovarăş nepotrivit pentru aventuri. Totuşi, Victoria a fost acceptată în Joc, distribuită de obicei în roluri de victimă a răpirilor, a cărei salvare necesita o interven ţie curajoasă. Şi-n timp ce fraţii mai mari îşi scriau poveştile, lui Emme line i se îngăduia să decoreze diagramele şi să coloreze hărţile: oceanul cu albastru, adâncurile cu violet, iar pământul cu galben şi verde. Uneori David lipsea —fie că se mai potolea ploaia şi ieşea să joace arşice cu băieţii de pe moşie, fie că îşi ocupa timpul cântând la pian. Atunci Hannah şi-o facea părtaşă pe Emmeline. Se ascundeau amân două în călcătorie, cu un pumn de cuburi de zahăr din cămara doam nei Townsend, şi născoceau porecle speciale, în limbi tainice, pentru evadatul trădător. Dar, oricât de mult şi-ar fi dorit, nu jucau niciodată Jocul fără el. Asta ar fi fost de neconceput. Regula numărul trei: pot juca doar trei persoane. Nici mai multe, nici mai puţine. Trei. Un număr preferat atât de artă, cât şi de ştiinţă: culori primare, puncte necesare pentru localizarea unui obiect în spaţiu, note pentru a forma un acord muzical. Trei puncte pentru un triunghi, prima figură geometrică. Incontestabil: două linii nu pot închide un spaţiu. Punctele triunghiului se pot mişca, pot să-şi schimbe alinia mentul, făcând să dispară distanţa dintre două puncte în timp ce se depărtează de al treilea, dar împreună vor forma întotdeauna un tri unghi. Izolat, real, complet. Am învăţat şi eu regulile Jocului, pentru că le-am citit. Erau scrise pe o hârtie galbenă, lipită pe capacul cutiei, caligrafiate ordonat, dar copilăreşte. N-am să le uit niciodată. Sub ele, se iscăliseră toţi. Cu acordul
nostru unanim, azi, trei aprilie, 1908. David Hartford, Hannah Hartford şi la urmă, cu litere mai mari, iniţialele EH. Copiii iau regulile în serios, iar Jocul cerea un simţ al datoriei pe care adulţii nu l-ar fi înţeles, decât dacă ar fi fost servitori, caz în care ar fi ştiut destule despre datorie. Asta era. Un simplu joc de copii. Şi nici nu era singurul pe care-1 jucau. In cele din urmă au crescut, l-au lăsat în urmă, l-au uitat, sau 50
aşa şi-au închipuit. La vremea când i-am cunoscut eu, se aflau către sfârşit. Istoria era pe punctul de a-şi spune cuvântul: adevărata aven tură, adevărata evadare şi maturitatea le dădeau târcoale, râzând. Un simplu joc de copii, şi totuşi... Dar oare ceea ce s-a întâmplat în cele din urmă ar mai fi avut loc fără el? A venit şi ziua sosirii oaspeţilor şi mi s-a permis, în mod excep ţional, dacă îmi terminam treburile, să mă uit şi eu din balconul de la etajul întâi. Şi, la căderea serii, m-am ghemuit lângă balustradă, cu faţa vârâtă între două bare, aşteptând curioasă scrâşnetul roţilor pe pietrişul din faţa intrării. Prima a sosit lady Clementine de Welton, o prietenă de-a fami liei, la fel de măreaţă şi mohorâtă ca răposata regină, aducând-o cu ea pe domnişoara Frances Dawkins (căreia i se spunea de obicei Fanny): o fată slăbănoagă şi guralivă, ai cărei părinţi se scufundaseră cu Titanicul şi care, la şaptesprezece ani, se zicea că îşi caută cu asiduitate un soţ. După spusele lui Nancy, lady Violet ţinea neapă rat s-o vadă măritată cu domnul Frederick, care, deşi văduv, nu se lăsa convins cu nici un chip. Domnul Hamilton le-a condus în salonul în care se aflau lordul şi lady Ashbury şi le-a anunţat sosirea, cu un gest larg din mână. Le priveam din spate cum dispăreau în încăpere, mai întâi lady Clemen tine, cu Fanny în urma ei, şi mi-am amintit de tava cu pahare de coc teil pe care se înghesuiau cupele borţoase de coniac şi de şampanie. Domnul Hamilton s-a întors în holul de la intrare şi tocmai îşi trăgea manşetele - un gest caracteristic când au sosit maiorul cu soţia. Ea era scundă şi plinuţă, cu părul castaniu, iar faţa blajină îi era brăzdată de semnele necruţătoare ale suferinţei. Evident că o descriu cu mintea de acum, deşi încă de pe atunci mi-am închipuit că fusese marcată de vreo nenorocire. Chiar dacă Nancy n-avusese chef să-mi destăinuie misterul copiilor maiorului, imaginaţia mea fra gedă, îmbibată de romane gotice, era destul de fertilă. Şi, cum tainele atracţiei dintre bărbat şi femeie îmi erau necunoscute la vremea aceea, mă gândeam că numai o tragedie ar fi putut să determine un bărbat atât de înalt şi chipeş ca maiorul să se însoare cu o femeie atât de ştearsă. Probabil că fusese drăguţă cândva, până când îi lovise vreo nenorocire cumplită, care-i spulberase bruma de frumuseţe. 51
Chiar mai înţepat decât părea în tablou, maiorul l-a întrebat de sănă tate pe domnul Hamilton, şi-a aruncat privirea posesivă de-a lungul holului şi a condus-o pe Jemima în salon. Şi, în timp ce dispăreau din colo de uşă, i-am văzut mâna mângâindu-i drăgăstos şalele, un gest care îi contrazicea înfăţişarea severă şi pe care n-am să-l uit niciodată. începuseră să mă doară picioarele de cât stătusem pe vine, când a apărut, în fine, şi maşina domnului Frederick, scrâşnind pe pietrişul aleii. Domnul Hamilton a aruncat o privire plină de reproş spre ceas şi apoi a deschis uşa. Domnul Frederick era mai scund decât mă aşteptasem, cu siguranţă nu atât de înalt ca fratele său, dar n-am putut să-i observ decât rama ochelarilor. Fiindcă nici măcar după ce i s-a luat pălăria nu şi-a ridicat capul, şi-a trecut doar mâna peste creştet, să-şi aranjeze părul blond. Doar când domnul Hamilton a deschis uşa salonului şi i-a anunţat sosirea, încordarea domnului Frederick s-a mai risipit, iar el şi-a lăsat privirea să rătăcească peste pardoseala de marmură, peste tablouri, peste căminul tinereţii sale, până a ajuns, în cele din urmă, la balconul unde mă aflam. Şi în clipa aceea scurtă, înainte de a se pierde în încă perea zgomotoasă, chipul lui a pălit de parcă ar fi văzut o stafie. Săptămâna a trecut repede. Cu atâţia oameni în casă, aveam mereu de lucru: să deretic dormitoarele, să duc tăvi cu ceai, să pun masa. îmi plăcea, fiindcă nu mă dădeam în lături de la treabă —avusese mama grijă de asta. Şi abia aşteptam să vină sfârşitul de săptămână şi spectacolul, odată cu el. Pentru că, în vreme ce restul servitorilor erau preocupaţi cu dineul, eu nu-mi puteam lua gândul de la spectacol. De când sosiseră adulţii, aproape că nu-i mai văzusem pe copii. Ceaţa se risipise la fel de iute cum venise, lăsând în urmă cer senin şi vreme caldă, care te îmbia să ieşi din casă. în fiecare zi, în timp ce dădeam colţul spre camera copiilor, îmi ţineam răsuflarea plină de speranţă, dar vremea continua să fie frumoasă şi ei nu au mai intrat în camera aceea niciodată. Şi-au purtat gălăgia şi năzdrăvăniile şi Jocul afară. Şi odată cu ei a dispărut şi farmecul încăperii. Nemişcarea s-a pre făcut în pustietate şi bruma de plăcere pe care o simţisem s-a stins de tot. îmi făceam treaba în grabă acum, aliniind cărţile fără să le mai arunc nici măcar o privire, fără să mă mai uit la ochiul calului, cu gândul la ce făceau ei. Şi, când terminam, nu mai zăboveam, ci ieşeam 52
iute, să-mi ispăvesc treburile. Uneori, când scoteam tava cu micul dejun din vreo cameră de oaspeţi de la etajul al doilea sau când aruncam apa de spălat, zvonul unui râset îndepărtat mă facea să-mi arunc privirea pe geam, şi-atunci îi vedeam în depărtare, îndreptându-se spre lac, dispărând pe alee, duelându-se cu beţe lungi şi drepte. Jos, domnul Hamilton îi pusese în mişcare pe servitori, cuprinşi de febra pregătirilor. Era o probă pentru personal, spunea el, ca să nu mai vorbim de prestigiul majordomului, onorat să servească o casă plină de oaspeţi. Nici o poruncă nu putea fi prea dificilă. Trebuia să lucrăm ca o locomotivă bine unsă, să putem răspunde oricărei cerinţe, să întrecem orice aşteptare a stăpânului. Urma o săptămână a micilor triumfuri, care vor culmina cu dineul de la sfârşitul verii. Sârguinţa domnului Hamilton era molipsitoare; până şi Nancy s-a mai îmbunat şi a declarat un fel de armistiţiu, poftindu-mă în silă să o ajut să deretice în salon. Mi-a reamintit că nu era de nasul meu să curăţ încăperile principale, dar acum, cu întreaga familie a stăpâ nului în vizită, mi se îngăduia privilegiul ca - sub stricta ei suprave ghere - să îndeplinesc şi aceste îndeletniciri superioare. Aşa că am adăugat şi această şansă îndoielnică la treburile mele şi aşa numeroase şi am însoţit-o pe Nancy în salon, unde adulţii sorbeau ceai şi discu tau lucruri care nu mă interesau câtuşi de puţin: petreceri la ţară la sfârşit de săptămână, politică europeană, un nefericit de austriac fusese împuşcat într-un loc îndepărtat. Ziua spectacolului (duminică, 2 august 1914 - îmi aduc bine aminte data, nu atât din cauza spectacolului, cât pentru ceea ce a urmat) a coincis cu după-amiaza mea liberă şi prima vizită acasă de când înce pusem munca la Riverton. După ce mi-am terminat treburile de dimi neaţă, mi-am scos uniforma şi mi-am pus hainele mele, pe care le simţeam ciudat de ţepene şi străine pe trup. Mi-am pieptănat părul mai blond şi mai creţ în locurile în care fusese răsucit şi împletit şi-am început să-l împletesc la loc, făcând un coc pe ceafa. Oare arăt altfel? mă întrebam. Ce-o să zică mama? Nu trecuseră decât cinci săptămâni şi nu-mi dădeam seama de ce mă simţeam schimbată. în timp ce coboram scara servitorilor spre bucătărie, mi-a ieşit în cale doamna Townsend, care mi-a vârât în mână o bocceluţă. — Uite, ia asta, să aibă maică-ta la ceai, mi-a şoptit ea. Un pic de tartă de lămâie făcută de mine şi câteva bucăţi de prăjitură.
Eu am aruncat o privire spre scară şi-am întrebat-o tot în şoaptă: — Dar sunteţi sigură că stăpâna nu...? — Nu-ţi face tu griji de stăpâna. Ea şi lady Clementine nu sără cesc din asta. Şi-a netezit şorţul şi şi-a îndreptat umerii rotunjiţi, bustul ei părând şi mai mare ca de obicei. — Şi nu uita să-i spui că avem grijă de tine aici. Grozavă fată, maică-ta. A păcătuit şi ea ca alte mii înaintea ei, a continuat scu turând din cap. Apoi s-a răsucit pe călcâie şi a dispărut înapoi în bucătărie la fel de brusc cum apăruse, lăsându-mă în holul întunect, întrebându-mă ce-o fi vrut să spună. Şi mi-am căznit mintea tot drumul spre sat. Nu era pentru prima oară când doamna Townsend mă uimea cu dragostea ei pentru mama. Iar mirarea mă facea să mă simt nedreaptă faţă de mama, fiindcă nu vedeam cum amintirea ei se potrivea cu mama, aşa cum o cunoşteam eu, cu tăcerile şi toanele ei. Mă aştepta în prag şi s-a ridicat în picioare de îndată ce m-a văzut. — începeam să cred că m-ai uitat. — îmi pare rău, mamă. Am avut foarte multă treabă. — Sper că ţi-ai găsit timp să te duci la biserică azi-dimneaţă. — Da, mamă. Tot personalul merge la biserica Riverton. — Ştiu asta, fata mea. Doar am mers şi eu acolo la slujbă cu mult înainte să fi venit tu pe lume. — Ce-ai acolo? a întrebat, uitându-se la mâinile mele. — De la doamna Townsend, am răspuns dându-i bocceaua. A întrebat de tine. Mama s-a uitat în boccea şi şi-a muşcat buzele. — Sigur o să am arsuri la stomac la noapte, a bombănit ea, împa chetând bocceaua la loc. Oricum, frumos din partea ei! S-a dat de-o parte şi a deschis uşa. — Haide, intră-năuntru! Fă-mi un ceai şi povesteşte-mi ce s-a mai întâmplat. Nu-mi prea aduc aminte ce-am vorbit, fiindcă nu-mi stătea mintea la mama şi la bucătărioara ei mohorâtă, ci la sala de bal din casa de pe deal, unde mai devreme o ajutasem pe Nancy să aranjeze rânduri de scaune şi să atârne perdele aurii în jurul scenei... 54
Hram deja în întârziere în clipa în care ne-am despărţit. Când am ujiins la porţile conacului Riverton, soarele se îndrepta spre apus. Am lu.it-o pe drumul şerpuit şi îngust către casă. Copacii măreţi, moşteniţi «Ic la strămoşii îndepărtaţi ai lordului Ashbury, mărgineau cărarea; i rcngile de sus se împreunau arcuite pe mijloc, iar cele de pe margini \r lăsau în jos, prefacând drumul într-un tunel întunecat şi foşnitor. Când am ieşit din nou în lumina amiezii, soarele tocmai alunei u.se în spatele acoperişului, lăsând casa în umbră, pe fundalul cerului strălucitor, violet cu portocaliu. Am traversat peluza, trecând pe lângă lîlntâna cu Eros şi Psyche, luând-o apoi prin grădina lui lady Violet, ni trandafiri mari, roz, până la intrarea din spate. Holul servitorilor era pustiu, iar paşii mei răsunau pe pardoseala de piatră a coridorului, încălcând regula de aur a domnului Hamilton. Am traversat bucătăria, trecând pe lângă masa de lucru a doamnei Townsend, încărcată cu dulciuri şi prăjituri, şi-am luat-o în sus pe scări. Casa era cufundată într-o linişte ciudată, toată lumea aflându-se deja la spectacol. Când am ajuns la uşa aurită a sălii de bal, mi-am aranjat părul, mi-am netezit fusta şi-am păşit în încăperea întune cată. Mi-am ocupat locul lângă perete, alături de ceilalţi servitori.
Toate bunătăţile
Nu-mi dădusem seama că era atât de întuneric. Era prima reprezen taţie la care asistam, deşi mai văzusem în trecut o parte dintr-un spec tacol de teatru de păpuşi cu Punch şi Judy, când m-a dus mama la Brighton, s-o vizităm pe sora ei, Dee. Ferestrele erau acoperite cu per dele negre, singura lumină venind de la cele patru reflectoare aduse din pod. Aruncau o strălucire galbenă la marginea scenei, azvârlind apoi lumina în sus şi îmbrăcând actorii într-o aură fantomatică. Pe scenă se afla Fanny, care, fluturându-şi genele, interpreta în triluri ultimele măsuri din Cântecul nunţii. A ajuns la nota sol cu un fa strident şi toată lumea a aplaudat politicos. Ea a zâmbit, făcând sfioasă o plecăciune, cochetăria ei fiind oarecum stânjenită de mişcări repezite de coate şi piesele de decor ale numărului următor, vizibile prin cortina din spate. Fanny a ieşit prin drepta scenei, iar Emmeline şi David, înveş mântaţi în toge, au intrat prin stânga. Purtau cu ei trei pari lungi de lemn şi un cearceaf, cu care au încropit iute un cort acceptabil, deşi puţin cam într-o rână. Au îngenuncheat sub el, rămânând astfel până s-a aşternut tăcerea în sală. — Doamnelor şi domnilor, s-a auzit o voce din spatele lor, o scenă din Numerii. Un murmur aprobator a străbătut sala. — Imaginaţi-vă, vă rog, în timpuri de demult, o familie poposind pe coama muntelui. Fratele şi sora se întâlnesc să vorbească în taină despre căsătoria fratelui lor. Aplauze timide. Apoi s-a auzit glasul lui Emmeline, plin de emfază: — Frate, ce-a făcut Moise? — Şi-a luat o soţie, a răspuns David pe un ton caraghios. 56
— Dar ea nu e de-a noastră, a continuat Emmeline, aruncând o ocheadă spre public. — Nu, a răspuns David. Ai dreptate, sora mea, căci ea e etiopiancă. Emmeline a scuturat din cap, luând o înfaţişare exagerat de îngrijorată. — S-a însurat în afara neamului! Ce-o să păţească? Din spatele cortinei s-a auzit dintr-odată o voce puternică şi clară, amplificată de parcă ar fi călătorit prin spaţiu (mai degrabă printr-un sul de carton), care a strigat: — Aaron, Miriam! Emmeline şi-a dat măsura, arătându-se cât se poate de înspăimântată. — Eu sunt Dumnezeu, Tatăl vostru. Veniţi voi doi sub taberna colul iudeilor. Emmeline şi David au făcut ce li s-a spus, ieşind târâş din cort până la marginea scenei. Lumina pâlpâindă a reflectoarelor arunca armii întregi de umbre pe cearşaful din spatele lor. Ochii mei se obişnuiseră de acum cu întunericul şi puteam discerne unele persoane din public după siluetele lor atât de cunoscute. în rândul din faţă, populat cu doamne elegante, vedeam fălcile căzute ale lui lady Clementine şi pălăria cu pene a lui lady Violet. Câteva rânduri mai în spate erau maiorul cu soţia lui. Mai către mine, dom nul Frederick, cu capul sus, picior peste picior, cu ochii aţintiţi drept înainte. I-am studiat profilul. Părea oarecum schimbat. Pâlpâitul slab al luminii îi dădea o înfaţişare cadaverică, iar ochii lui aveau sclipiri de sticlă. Ochii. Fiindcă nu purta ochelari. Nu-1 mai văzusem fară ochelari până atunci. Dumnezeu începuse judecata şi mi-am îndreptat atenţia spre scenă. — Miriam, Aaron. Nu v-a fost teamă să vorbiţi împotriva slugii mele, Moise? — Ne pare rău, Tată, a spus Emmeline, noi doar... — Ajunge, mânia mea s-a aprins împotriva voastră! S-a auzit o bubuitură de tunet (o tobă, cred) şi publicul a tresărit. Un nor de film a apărut de după cortină, revărsându-se pe scenă. Lady Violet a ţipat şi David i-a şoptit de pe scenă: — Nu te speria, bunico, face parte din spectacol. Lumea a râs amuzată. — Mânia mea s-a aprins împotriva voastră! s-a auzit vocea aprigă a lui Hannah, făcând publicul să amuţească. Fiica mea, a strigat 57
ea, şi Emmeline s-a întors către norul de fum care se risipea. Tu, leproasă să fii! — Nu se poate! a strigat Emmeline, ducându-şi mâna la faţă cu o postură dramatică, înainte de a se întoarce spre public, să-şi arate chipul. Auditoriul a scos o exclamaţie de uimire; renunţaseră la mască, alegând în schimb să se mânjească cu gem de căpşuni şi smântână, creând astfel un efect groaznic. — Uită-te la ei, drăcuşorii, s-a văitat în şoaptă doamna Townsend. Mi-au spus că le trebuie gemul pentru brioşe! — Fiule, a continuat Hannah, după o pauză cu efect dramatic, şi tu te faci vinovat de acelaşi păcat, dar, oricât aş încerca, nu mă pot supăra pe tine. — îţi mulţumesc, Tată, a răspuns David. — Ai să ţii minte să nu o mai bârfeşti pe soţia fratelui tău altădată? — Da, Doamne! — Poţi pleca, atunci! — Dar, Doamne! a exclamat David, ascunzându-şi un zâmbet, în timp ce întindea braţul către Emmeline. Te implor, vindec-o şi pe sora mea acum! Publicul a amuţit, aşteptând verdictul Domnului. — Nu, s-a auzit vocea. N-am s-o fac. Va fi gonită dintre voi timp de şapte zile şi-apoi va fi reprimită. Emmeline a căzut în genunchi, iar David i-a pus o mână pe umăr. Hannah a apărut din stânga scenei. Lumea din sală şi-a ţinut răsu flarea. Era înveşmântată de sus până jos în haine bărbăteşti: costum, joben, baston, ceas de buzunar şi, pe vârful nasului, ochelarii dom nului Frederick. S-a îndreptat spre mijlocul scenei, răsucindu-şi bas tonul ca un dandy. Iar când a vorbit, vocea îi era o imitaţie perfectă a celei a tatălui ei. — Aşa va învăţa şi fata mea că există reguli pentru băieţi şi reguli pentru fete, a început ea, trăgând aer în piept şi îndreptându-şi pălăria. A îngădui altfel înseamnă a lăsa să se ducă totul de râpă şi să ajungem să acordăm femeii dreptul la vot. Publicul a rămas încremenit, cu gura căscată. L-am căutat din priviri pe domnul Frederick. Stătea înţepenit pe scaun, rigid ca un stâlp, umerii începuseră să i se foiască şi-mi era teamă că va izbucni într-unul dintre accesele acelea de furie despre
care îmi pomenise Nancy. Pe scenă, copiii rămăseseră nemişcaţi ca păpuşile într-un tablou, privind spre publicul care se uita la ei. Hannah era mândră de sine, iar inocenţa i se citea pe chip. Pentru o clipă am avut senzaţia că se uită la mine şi mi s-a părut că-i trece o umbră de zâmbet pe buze. Nu m-am putut stăpâni să nu-i zâmbesc şi eu, cu teamă, oprindu-mă atunci când Nancy s-a uitat pieziş la mine, străpungând întunericul, şi m-a ciupit de braţ. Strălucitoare, Hannah i-a apucat de mână pe Emmeline şi David, şi toţi trei au făcut o plecăciune. O picătură de smântână ameste cată cu gem a căzut de pe nasul lui Emmeline drept pe un reflector şi-a început să sfârâie. — Aşa e, s-a auzit o voce sonoră din public, lady Clementine. Un cunoscut de-al meu ştia pe cineva care a avut lepră, în India. I-a căzut nasul, uite-aşa, în vasul de bărbierit. Asta a fost prea mult pentru domnul Frederick. Ochii lui au prins privirile lui Hannah şi a izbucnit în râs. Un râs cum n-am mai auzit vreodată: sincer şi contagios. Ceilaţi l-au urmat unul câte unul, în afară de lady Violet, am băgat eu de seamă. Nici eu nu mi-am putut stăpâni hohotele spontane de uşurare, până când Nancy mi-a şuierat la ureche: — Hai, gata, don’şoară! Vino să mă ajuţi cu cina. Ştiam că voi pierde restul spectacolului, dar văzusem ceea ce mă interesa. In timp ce ne îndreptam din salon spre coridor, auzeam apla uzele domolindu-se şi spectacolul continuând. Şi mă simţeam năpădită de o energie ciudată. Până am cărat noi tăvile doamnei Townsend cu mâncarea şi ceaiul în salon şi am aranjat pernele de pe fotolii, spectacolul s-a terminat şi oaspeţii au început să apară, braţ la braţ, în ordinea dictată de rang. Mai întâi au sosit lady Violet cu maiorul Jonathan, apoi lordul Ashbury cu lady Clementine, pe urmă domnul Frederick cu Jemima şi Fanny. Copiii bănuiesc că rămăseseră încă sus. Pe când se aşezau cu toţii, Nancy aranja tava de ceai, aşteptând ca lady Violet să înceapă ceremonia. Şi-n timp ce oaspeţii discutau între ei, lady Violet s-a aplecat peste fotoliul domnului Frederick şi i-a spus, cu un zâmbet rigid: — Dar ştiu că-i răsfeţi pe copiii ăştia, Frederick! 59
Domnul Frederick şi-a strâns buzele, observaţia asta nu era nouă, îmi dădeam eu seama. Cu ochii la ceaiul pe care îl turna în ceşti, lady Violet a continuat: — Poate că acum socoteşti nebuniile lor amuzante, dar va veni vremea când ai să-ţi regreţi îngăduinţa. I-ai lăsat să o ia razna. Mai ales pe Hannah. Nimic nu strică frumuseţea unei domnişoare ca impertinenţa gândirii. După ce şi-a rostit observaţia, şi-a îndreptat spatele, şi-a arbo rat pe chip o amabilitate cordială şi i-a înmânat o ceaşcă lui lady Clementine. Conversaţia a ajuns, cum era de presupus, la luptele din Europa şi la posibilitatea ca Marea Britanie să intre în război. — O să fie război. întotdeauna e câte un război, a spus lady Clemen tine sec, luând ceaşca şi aşezându-se mai bine pe fotoliul favorit al lui lady Violet. Şi vom suferi cu toţii, a continuat ea cu o voce ascu ţită. Bărbaţi, femei, copii. Nemţii nu sunt la fel de civilizaţi ca noi. O să ne prade satele, o să ne ucidă pruncii în leagăne şi-o să ne înro bească bietele femei engleze, să le zămislească nemţi mititei. Băgaţi de seamă la ce vă spun, pentru că nu greşesc niciodată. O să intrăm în război până la sfârşitul verii. — Exagerezi, cu siguranţă, dragă Clementine, a spus lady Violet. Dacă se-ntâmplă, războiul nu va fi atât de groaznic. Trăim alte vre muri acum. — Ai dreptate, a intervenit şi lordul Ashbury, va fi un război al secolului douăzeci, un joc cu totul nou! Ca să nu mai spunem că nici un neamţ nu este pe măsura englezilor. — Poate că vise pare nepotrivit să spun asta, a intervenit şi Fanny în discuţie, cocoţându-se la un capăt al canapelei, scuturându-şi agitată zulufii, dar eu sper din tot sufletul să fie război. Şi-a întors iute privirea către lady Clementine. — Nu mă refer la prădăciuni şi omoruri, desigur, mătuşică, nici la reproducere, asta nu mi-ar plăcea deloc. Dar tare îmi plac domnii îmbrăcaţi în uniformă. A furişat o privire spre maiorul Jonathan şi-apoi şi-a îndreptat atenţia spre restul grupului. — Am primit astăzi o scrisoare de la prietena mea, Margery... Ţi-o aminteşti pe Margery, nu-i aşa, mătuşică Clem? 60
— Din păcate, da, a răspuns lady Clementine clipind din pleoa pele grele. O nătângă cu maniere de provincie. Crescută la Dublin, a continuat ea, aplecându-se spre lady Violet. Catolică irlandeză, la ce poţi să te aştepţi? M-am uitat la Nancy, care le oferea zaharniţa cu cuburi de zahăr, şi i-am văzut spinarea încordându-se. Ea mi-a prins privirea şi s-a încruntat la mine. — Ei bine, a continuat Fanny, Margery e în vacanţă undeva la mare şi spune că atunci când s-a dus s-o aştepte pe mama ei la gară, trenurile erau pline de rezervişti care dădeau fuga la cazarmă. E aşa de captivant! — Fanny dragă, a spus lady Violet, cred că e de prost gust să-ţi doreşti războiul doar pentru distracţie. Nu-i aşa, Jonathan dragă? Maiorul, aflat în picioare lângă şemineul fară foc, şi-a îndrep tat spatele. — Chiar dacă nu sunt de acord cu motivaţia lui Fanny, trebuie să mărturisec că-i împărtăşesc sentimentul. Şi eu sper că vom intra în război. întregul continent s-a băgat într-o încurcătură detestabilă, scuzaţi-mi expresia, mamă, lady Clementine, dar aşa este. Au nevoie de bătrâna Britanie să intervină şi să-i salveze. Să le tragă o săpuneală pe cinste nemţilor ăia. Toţi au izbucnit în urale, şi Jemima l-a prins de braţ, uitându-se la el cu adoraţie în ochii ei mici ca nasturii, plini de strălucire. Lordul Ashbury pufaia din pipă agitat. — Nu strică un pic de mişcare, a proclamat el, lăsându-se pe spă tarul scaunului. Doar războiul poate alege bărbaţii de flăcăi. Domnul Frederick se foia în scaun, a luat ceaiul pe care i l-a întins lady Violet şi s-a apucat să-şi îndese tutun în pipă. — Dar tu, Frederick? a întrebat Fanny sfioasă. Tu ce-ai să faci dacă izbucneşte războiul? Ai să produci în continuare maşini, nu-i aşa? Ar fi teribil să nu se mai facă maşinile alea frumoase doar din cauza unui război prostesc. N-aş vrea să mă întorc Ia trăsură! Jenat de cochetăria lui Fanny, domnul Frederick a cules un fir de tutun căzut pe cracul pantalonului. — Eu nu mi-aş face griji. Maşinile sunt calea către viitor. Şi-a îndesat din nou tutun în pipă şi a murmurat pentru sine: — Doamne păzeşte ca războiul să deranjeze doamnele fară minte care n-au ce face!
în clipa aceea s-a deschis uşa şi au dat năvală Hannah, Emmeline şi David, cu chipurile transfigurate încă de emoţie. Fetele se schim baseră în rochii identice, albe, cu guler de marinar. — Frumoasă piesă! a spus lordul Ashbury. N-am auzit nici o vorbă, dar mi-a plăcut! — Bravo, copii! a spus lady Violet. Dar poate la anul o lăsaţi pe bunica să vă ajute să alegeţi altceva. — Dar ţie, tati, a întrebat Hannah nerăbdătoare, ţi-a plăcut piesa? — O să discutăm despre părţile adaptate ceva mai târziu, ce ziceţi? a răspuns el, evitând privirea mamei sale. — Tu ce părere ai, David? a ciripit Fanny, acoperindu-i pe ceilalţi. Tocmai vorbeam despre război. O să te înrolezi şi tu dacă Marea Britanie intră în conflict? Cred că ai fi un ofiţer foarte chipeş. David a luat o ceaşcă de ceai de la lady Violet şi s-a aşezat. — Nu m-am gândit până acum, a zis el strâmbând din nas. Cred că da. Se spune că e o şansă unică să trăieşti o mare aventură. Dar mi-e teamă că e numai pentru băieţi, Hannah, a urmat el, aruncându-i o privire, bucuros că avea ocazia s-o tachineze. Fanny a izbucnit în hohote de râs, facând-o pe lady Clementine să clipească des. — Vai, David, ce prostie spui! doar Hannah n-o avea de gând să meargă la război! Ce ridicol! — Ba am să merg cu siguranţă! a răspuns Hannah hotărâtă. — Dar, draga mea, a intervenit lady Violet contrariată. Nu vei avea cu ce să te îmbraci! — Ar putea purta pantaloni şi cizme de călărie, a spus Fanny. — Sau un costum, ca cel din piesă, a spus Emmeline. Fără pălărie. Domnul Frederick a surprins privirea admonestatoare a mamei sale şi şi-a dres vocea. — Dacă problema de croitorie a lui Hannah produce dispute scânteietoare, trebuie să vă reamintesc faptul că nu avem ce dezbate. Nici ea şi nici David nu vor merge la război. Fetele nu luptă, iar David nu şi-a terminat şcoala. Va găsi o altă modalitate de a-şi servi regele şi patria. Şi, întorcându-se spre David, a continuat: — După ce vei termina Eton-ul şi vei absolvi Sandhurst-ul, va fi altă poveste.
— Dacă termin Eton-ul şi daca merg la Sandhurst! a răspuns David înălţându-şi bărbia. în încăpere se făcuse linişte, iar cineva şi-a dres glasul. Domnul Frederick şi-a scuturat linguriţa pe marginea ceştii şi, după o pauză lungă, a spus: — David glumeşte! Nu-i aşa, fiule? Tacerea se prelungea. — Haide, spune! David a clipit încet şi i-am văzut falca tremurând uşor. — Da, a răspuns în cele din urmă. Sigur că da, încerc şi eu să iau lucrurile mai uşor. Toată discuţia asta despre război... Dar nu a fost deloc amuzant, cred. Scuze, bunico, bunicule! a continuat el, înclinându-şi capul către ei, şi-am observat-o pe Hannah strângându-1 de mână. Lady Violet a zâmbit. — Sunt de acord cu tine, David. Haide să nu mai vorbim despre un război care s-ar putea nici să nu izbucnească. Mai bine încercaţi tartele astea grozave ale doamnei Townsend! Ea a făcut un semn din cap către Nancy, care a plimbat tava o dată printre ei. Au tăcut o vreme, ciugulind tartele în sunetul ceasului de corabie de pe poliţa şemineului până când altcineva să aducă în discuţie un subiect la fel de palpitant ca războiul. — S i nu mai punem la socoteală războiul! a zis în cele din urmă lady Clementine. Bolile sunt cele care ucid în asemenea vremuri tulburi. Câmpul de luptă e un teren propice pentru molime străine. O să vedeţi! a spus ea ameninţător. Când vine războiul, o să izbuc nească şi epidemia de sifilis! — Dacă vine războiul, a spus David. — Dar noi de unde o să ştim dacă izbucneşte? a întrebat Emme line, cu ochii ei albaştri larg deschişi. O să vină cineva de la guvern să ne spună? Lordul Ashbury şi-a îndesat o tartă întreagă în gură. — La club se zice că va fi un anunţ cât de curând. — M ă simt ca un copil în ajunul Crăciunului, a zis Fanny, împreunându-şi degetele. Care abia aşteaptă să vină dimineaţa, să se scoale şi să deschidă cadourile!
— Eu nu m-aş aprinde atât de tare, a spus maiorul. Dacă Marea Britanie intră în război, o să se termine în câteva luni, cel mult până la Crăciun. — Orice-ar fi, a răspuns lady Clementine, eu îi scriu mâine dimi neaţă lordului Gifford, să-i spun cum vreau să-mi organizez înmor mântarea. Şi vă sfătuiesc şi pe voi să faceţi la fel. Până nu e prea târziu. Ochii lui Hannah s-au rotunjit, cu prefăcută supărare. — Adică, vreţi să spuneţi, lady Clementine, că nu aveţi încredere în noi că vom face aranjamentele cele mai bune pentru dumnea voastră? a întrebat ea zâmbind dulce şi apucând mâna bătrânei doamne. In ceea ce mă priveşte, aş fi onorată să mă asigur că veţi fi trimisă pe lumea cealaltă aşa cum meritaţi. — Să crezi tu! a pufnit lady Clementine. Dacă nu-ţi rezolvi singur aceste probleme, nu poţi şti pe mâna cui vei încăpea. A privit-o intens pe Fanny şi a pufnit atât de tare, încât i s-au umflat nările. — Pe deasupra, eu sunt foarte pretenţioasă în astfel de cazuri. îmi tot planific înmormântarea de ani de zile. — Nu mai spune? a întrebat lady Violet, vizibil interesată. — Sigur că da. E unul dintre cele mai importante evenimente publice din viaţa omului, şi înmormântarea mea va fi spectaculoasă. — De-abia aştept s-o văd, a spus Hannah sec. — Vei avea şi ce să vezi! Nu-ţi poţi permite să faci impresie proastă în vremurile astea. Lumea nu mai e aşa îngăduitoare ca altădată şi ulti mul lucru de care ai nevoie e un articol prost. — Dar nu mi-am închipuit că vă pasă de articolele din ziare, lady Clementine, a spus Hannah, admonestată de privirea încrun tată a tatălui său. — Nu, de obicei nu-mi pasă, a continuat lady Clementine, arătând cu degetul plin de inele spre Hannah, Emeline şi apoi spre Fanny. In afară de anunţul de căsătorie, ferparul e singurul moment în care numele unei doamne trebuie să apară în ziare, a urmat ea dându-şi ochii peste cap, şi Doamne fereşte ca înmormântarea ei să fie criticată în presă, căci nu va avea ocazia să se reabiliteze în sezonul următor. După triumful piesei, doar reuşita dineului putea completa succesul vizitei. Urma să reprezinte apogeul activităţilor din săptămâna aceea. Extravaganţa finală, înainte de plecarea oaspeţilor şi reîntoarcerea tăcerii
asupra Rivertonului. Erau aşteptaţi oaspeţi de la Londra (printre care, după spusele doamnei Townsend, şi lordul Ponsonby, unul dintre verii regelui), iar Nancy şi cu mine, sub atenta supraveghere a domnului Hamilton, ne-am petrecut toată amiaza aşezând masa în sufragerie. Am pus douăzeci de tacâmuri, Nancy enumerându-le cu voce tare pe măsură ce le aşeza: o lingură de supă, un cuţit şi o furculiţă de peşte, două cuţite, două furculiţe mari, patru pahare de cristal de mărimi diferite pentru vin. Domnul Hamilton venea în urma noastră cu centi metrul şi cu cârpa de şters, asigurându-se că fiecare tacâm era aşezat la distanţa cuvenită de celălalt şi că îşi putea oglindi chipul în fiecare lingură. în mijlocul feţei de masă albe am pus mlădiţe de vie şi tran dafiri în jurul vaselor de cristal cu fructe strălucitoare. Tare-mi mai plăceau aceste ormanente; erau atât de frumoase şi se potriveau atât de bine cu serviciul de masă al înălţimii Sale Lady Violet, care fusese cadou de nuntă de la nimeni altul decât Churchill. Am pus apoi cartolinele cu nume, scrise de lady Violet însăşi, după planul ei bine chibzuit. Importanţa amplasării oaspeţilor nu trebuie neglijată, mi-a atras atenţia Nancy, căci, după câte zicea, succesul sau eşecul unui dineu depind integral de amplasament. Reputaţia evidentă a lui lady Violet ca gazdă „perfectă", nu doar bună, consta în talentul ei de a invita oamenii potriviţi şi de a-i aşeza cu chibzuinţă, plasându-i pe cei inteligenţi şi amuzanţi printre cei plicticoşi, dar importanţi. îmi pare rău să spun că nu am fost martoră la dineul de la sfârşitul verii anului 1914, deoarece, dacă a face curăţenie în salon era un privilegiu, atunci servitul la masă era cea mai mare onoare, cu sigu ranţă mult deasupra condiţiei mele modeste. Cu acel prilej, spre necazul lui Nancy, până şi ei i s-a refuzat această plăcere, fiind ştiut faptul că lordul Ponsonby nu suporta să fie servit la masă de femei. Totuşi, Nancy a fost oarecum îmbunată de decizia domnului Hamilton de a servi în sufrageria de sus, rămânând ascunsă într-o firidă a sufrageriei, unde să primească farfuriile pe care le luau de pe masă el şi Alfred şi să le trimită jos, cu ascensorul de bucătărie. Aceasta, se gândea Nancy, i-ar fi dat ocazia să asculte măcar o parte din bârfa de la masă. Ar fi auzit ce se spunea, fară să ştie însă cine cui i se adresa. Domnul Hamilton a hotărât ca eu să rămân jos, lângă ascensor, ceea ce am şi făcut, încercând să nu iau în seamă zeflemelile lui Alfred despre nimereala aceastei împerecheri. El făcea mereu glume, fară nici o răutate, şi ceilalţi servitori păreau să le guste, dar eu nu eram obişnuită
cu tachinări dintr-astea prieteneşti, ţinându-mă mereu deoparte. Şi deveneam sfioasă când eram în centrul atenţiei. Priveam cu uimire cum fel după fel din mâncărurile cele mai alese dispărea în tunelul ascensorului —supă de ţestoasă, peşte, momiţe, potârnichi, sparanghel, cartofi, plăcinte de caise, blamanjele1—, întorcându-se doar farfuriile murdare şi tăvile goale. Şi-n vreme ce sus oaspeţii străluceau, jos, sub podeaua sufrageriei, doamna Townsend încinsese bucătăria, umplând-o de aburi şi şuie rături, mai ceva ca noile maşinării care începuseră să umble prin sat. Alerga printre mesele de lucru, mişcându-şi greutatea considerabilă într-un ritm ameţitor, punând lemne pe foc, până când obrajii ei rumeni ajunseseră scăldaţi în stropi de sudoare, plesnindu-şi palmele şi criticând, cu o prefăcută modestie îndelung exersată, crusta aurie a foilor de la plăcintele sale. Singura care rămânea nesimţitoare la toată tevatura asta contagioasă era amărâta de Katie, căreia i se citea sufe rinţa pe chip: prima jumătate a serii şi-o petrecuse curăţând cantităţi nesfârşite de cartofi, iar cea de-a doua, frecând nenumărate oale. Şi-n cele din urmă, după ce cafetierele, carafele cu lapte şi zaharniţele cu zahăr candel au fost trimise sus pe o tavă de argint, doamna Townsend şi-a dezlegat şorţul, dând semnalul că treaba din seara aceea se isprăvise. L-a atârnat de cuiul de lângă sobă şi şi-a vârât şuvi ţele lungi şi cărunte, care i se desprinseseră, la loc în cocul acela grozav, pe care şi-l răsucea în vârful capului. — Katie! a strigat, ştergându-şi fruntea înfierbântată. Nu ştiu ce să mai zic, a continuat ea clătinând din cap. Fata asta îţi stă mereu în cale, dar când ai treabă cu ea, ia-o de unde nu-i. S-a îndreptat cu paşi mărunţi către masa servitorilor, s-a aşezat pe scaunul ei şi a oftat. Katie a apărut în prag, cu o cârpă îmbibată de apă în mână. — Da, doamnă Townsend. — Uite ce faci, Katie! a mustrat-o doamna Townsend, arătându-i cu degetul podeaua udă. La ce te gândeşti, fato? — La nimic, doamnă Townsend. — Ai dreptate, nimic n-ai în tărtăcuţa aia. Ai udat totul în jur, a spus ea, clătinând din cap şi oftând. Fugi iute şi adu o cârpă să ştergi acolo, că domnul Hamilton îţi ia gâtul dacă vede ce-i pe jos. 1 Blancmanger, budincă de smântână şi lapte de migdale. (N.tr.)
66
w — Da, doamnă Townsend. — Şi, după ce termini, hai să ne faci o cacao fierbinte! Katie a ieşit târşâindu-şi picioarele, cât pe ce să se izbească de Alfred, care venea alergând pe scări, plin de exuberanţă. — Hopa, fii atentă, Katie, ai avut noroc că nu te-am răsturnat! A apărut după colţ zâmbind cu gura până la urechi, entuziasmat şi vesel ca un prunc. — Bună seara, doamnelor! Doamna Townsend şi-a scos ochelarii. — Ce e, Alfred? — Ce să fie, doamnă Tonwsend? — Ei, a exclamat ea, plesnindu-şi degetele. Nu ne mai ţine cu sufletul la gură. M-am aşezat şi eu la locul meu şi mi-am dezlegat şireturile panto filor, să-mi pot mişca degetele de la picioare. Alfred avea douăzeci de ani —era înalt, cu mâini frumoase şi voce păcută - şi era în servi ciul lordului şi lui lady Ashbury de când începuse să lucreze. Cred că doamna Townsend ţinea mult la el, deşi nu se aventurase niciodată s-o recunoască, iar eu nu aş fi îndrăznit niciodată să o întreb. — Cum cu sufletul la gură? a întrebat Alfred. Nu înţeleg ce vreţi să spuneţi, doamnă Townsend. — Nu înţelegi ce vreau să spun, pe naiba! l-a mustrat ea, clăti nând din cap. Cum a mers? Au spus ceva care să mă intereseze? — O, doamnă Townsend! Nu se cade să spun până nu coboară şi domnul Hamilton. Nu ar fi corect, nu-i aşa? — Uite ce-i, băiete! Tot ce vreau să ştiu e dacă oaspeţilor lordu lui şi lui lady Asbury le-a plăcut mâncarea. De ce s-ar supăra dom nul Hamilton? — N-aş putea să vă spun, zău aşa, doamnă Townsend, a continuat Alfred, făcându-mi cu ochiul de mi s-au îmbujorat obrajii de tot. Totuşi, mi s-a întâmplat să bag de seamă că lordul Ponsonby s-a servit de două ori din cartofii dumneavoastră. Doamna Townsend a zâmbit către degetele ei împreunate şi a încuviinţat din cap. — Mi-a spus mie doamna Davis, bucătăreasa lordului şi a lui lady Bassingstoke, că lordul Ponsonby se dă-n vânt după cartofi â la creme. — Se dă-n vânt? Păi ceilalţi abia dac-au mai apucat câte ceva! 67
Doamna Townsend a tras mirată aer în piept, iar ochii îi străluceau. — Alfred, pungaşule, cum poţi să spui aşa ceva! Dacă te-ar auzi domnul Hamilton... — Ce să audă domnul Hamilton? a întrebat Nancy, care a intrat pe uşă şi s-a aşezat la locul ei, scoţându-şi boneta. — Ii povesteam doamnei Townsend ce mult le-a plăcut mâncarea doamnelor şi domnilor, a spus Alfred. — N-am mai văzut farfurii care să se întoarcă atât de goale, zău aşa, a spus Nancy dându-şi ochii peste cap. Grace e martoră. Eu am încuviinţat şi Nancy a povestit mai departe. — Domnul Hamilton e în măsură să judece mai bine, desigur, dar eu pot spune că doamna Townsend s-a întrecut pe sine. Aceasta din urmă şi-a netezit bluza peste piept. — Ei bine, s-a împăunat ea, fiecare ne facem datoria. Clinchetul ceştilor de porţelan ne-a atras atenţia către uşă. Katie se strecura pe după colţ, ţinând strâns în mână tava cu ceşti. La fiecare pas, cacaoa se revărsa peste marginea ceştilor, în farfurioare. — Vai, Katie, a strigat Nancy când tava a fost trântită pe masă. Ai murdărit totul! Ia uitaţi ce-a făcut, doamnă Townsend! — Uneori mă întreb de ce îmi mai pierd timpul cu fata asta, a exclamat bucătăreasa, ridicându-şi privirile spre tavan. — Dar, doamnă Townsend, a gemut Katie, mă străduiesc şi eu cât pot, zău că da! N-am vrut... — Ce n-ai vrut? a întrebat domnul Hamilton, coborând scările şi intrând în cameră. Ce-ai mai făcut? — Nimic, domnule Hamilton, am vrut doar să aduc cacaoa. — Şi-ai adus-o! Prostănaco! s-a răţoit doamna Townsend. Acum fugi să termini vasele-alea. Ai lăsat apa să se răcească, bag mâna-n foc! Ea a scuturat din cap în timp ce Katie se făcea nevăzută, apoi, întorcându-se către domnul Hamilton, l-a întrebat radioasă: — Ei, au plecat cu toţii, domnule Hamilton? — S-au dus, doamnă Townsend.Tocmai i-am condus pe ultimii la maşină, pe lordul şi lady Denys. — Şi familia? — Doamnele s-au dus la culcare, iar lordul, maiorul şi domnul Frederick îşi beau vinul de Porto în salon, după care vor urca şi ei. Domnul Hamilton şi-a lăsat mâna pe spătarul scaunului şi s-a oprit o clipă, uitându-se pierdut în depărtare, aşa cum făcea ori de 68
câte ori urma să ne aducă la cunoştinţă ceva important. Noi, ceilalţi ne-am aşezat la locurile noastre, aşteptând. Domnul Hamilton şi-a dres vocea. — Ar trebui să fiţi cu toţii foarte mândri. Dineul a fost un mare succes, şi stăpânul şi stăpâna sunt foarte mulţumiţi, a spus el zâmbind. Aşa e. Iar stăpânul a fost atât de bun, încât ne-a dat permisiunea să deschidem o sticlă de şampanie şi s-o împărţim între noi. In semn de apreciere, aşa a zis. A urmat un ropot de aplauze în timp ce domnul Hamilton aducea o sticlă din pivniţă şi Nancy a scos nişte pahare. Eu stăteam cuminte la locul meu, sperând că o să-mi dea şi mie un pahar. Toate acestea erau lucruri noi pentru mine: eu şi mama nu prea avuseserăm ce sărbători până atunci. Când a juns la ultima cupă, domnul Hamilton s-a uitat la mine peste ramele ochelarilor şi peste nasul său lung. — Ei bine, a spus el în cele din urmă. Cred că ai putea bea şi tu un păhărel în seara asta, micuţă Grace. Nu se-ntâmplă în fiecare zi ca stăpânul să dea aşa un dineu. Am apucat recunoscătoare paharul pe care mi-1 întindea dom nul Hamilton. — Să închinăm, a zis el, pentru toţi cei care trăiesc şi care ser vesc în casa asta. Să avem viaţă lungă şi frumoasă. Am ciocnit paharele, iar eu m-am lăsat pe spătarul scaunului, sorbindu-mi şampania şi savurând gustul sifonat. Ori de câte ori am avut mai târziu ocazia să beau şampanie, în întreaga mea viaţă, atât de lungă, mi-am amintit de seara aceea, în camera servitorilor de la Riverton. Orice succes împărtăşit cu alţii e străbătut de o energie specială, iar laudele lordului Ashbury ne-au copleşit, încălzindu-ne obrajii şi înveselindu-ne inimile. Alfred mi-a zâmbit pe deasupra paharului, iar eu i-am răspuns timid. Apoi i-am ascultat pe ceilalţi povestind întâmplă rile serii, până la cele mai mici amănunte: diamantele lui lady Denys, opiniile moderne despre căsătorie ale lordului Harcourt, pasiunea pentru cartofii â la creme a lordului Ponsonby. Un sunet strident m-a trezit din visare. Am amuţit cu toţii în jurul mesei. Ne uitam unul la altul, uimiţi, până când domnul Hamilton a sărit de pe scaun: — E telefonul! a spus el şi a ieşit grăbit din cameră. 69
Lordul Ashbury avea instalat la conac unul dintre primele tele foane din Anglia, lucru de care toţi cei ce serveau în casă erau nespus de mândri. Cuda receptorului principal se afla în holul din faţa cămării domnului Hamilton, în aşa fel încât, în excepţionalele ocazii în care suna, ca acum, să poată răspunde el direct şi să transfere convorbirea în camerele de sus. In ciuda acestui sistem bine organizat, astfel de ocazii se iveau foarte rar, deoarece, din păcate, puţini dintre prietenii lordului şi ai lui lady Ashbury aveau telefoane proprii. Cu toate acestea, telefonul era privit cu veneraţie, şi servitorii veniţi în vizită erau conduşi prin holul din faţa cămării, să vadă cu ochii lor obiectul sfânt şi să aprecieze, prin urmare, superioritatea gospodăriei de la Riverton. Drept urmare, nu este de mirare faptul că sunetul telefonului ne-a uimit pe toţi. Iar ora atât de înaintată ne-a prefăcut uimirea în teamă. Am rămas încremeniţi, ciulind urechile şi ţinându-ne răsuflarea. — Alo! Reşedinţa lordului Ashbury, a răspuns domnul Hamilton. Katie şi-a făcut apariţia în cameră. — Am auzit un sunet ciudat! Aha, voi beţi şampanie... — Şşşt, ne-am repezit cu toţii la ea. Katie s-a aşezat şi a început să-şi roadă unghiile. Apoi l-am auzit pe domnul Hamilton spunând: — Da, locuinţa lordului Ashbury... Maiorul Hartford? Da, sigur! Maiorul Hartford se află aici, în vizită la părinţi... Da, domnule, imediat. Cine să spun că îl caută? ... O clipă, căpitane Brown, să vă fac legătura. Doamna Townsend a şoptit destul de tare, atotştiutoare: — Cineva îl caută pe maior. Iar noi ne-am pus iar pe ascultat. Din locul în care mă aflam puteam zări profilul domnului Hamilton prin uşa deschisă: gâtul rigid, colţurile gurii căzute. — Bună seara, domnule, a rostit domnul Hamilton în receptor, îmi pare nespus de rău să vă deranjez, domnule, dar îl caută cineva la telefon pe maior. Căpitanul Brown de la Londra, domnule! Domnul Hamilton a amuţit, dar a rămas la telefon. Avea întotdea una obiceiul să mai ţină receptorul la ureche o vreme, să se asigure că cel de la capătul firului a preluat legătura şi convorbirea nu s-a întrerupt. Şi-n timp ce aştepta, ascultând, i-am văzut degetele încleştându-se pe receptor, trupul înţepenindu-i şi ritmul respiraţiei înteţindu-i-se. 70
A pus receptorul jos cu mare grijă şi şi-a îndreptat ţinuta. S-a întors încet la locul lui din capul mesei şi a rămas în picioare, apucând cu ambele mâini spătarul scaunului. Şi-a aruncat privirea în jurul mesei, uitându-se la fiecare dintre noi, pe rând. Şi în cele din urmă a grăit solemn: — Temerile noastre cele mai groaznice s-au adeverit. Din seara asta, de la ora unsprezece, Marea Britanie a intrat în război. Dum nezeu să ne aibă în pază pe toţi. Plâng. După atât de mulţi ani, am început să plâng pentru ei. Lacrimi calde mi se preling din ochi, rostogolindu-se de-a lungul ridurilor, până când se usucă pe piele, lipicioase şi reci. Sylvia e din nou cu mine. Are un şerveţel şi îl foloseşte să-mi şteargă veselă faţa. Pentru ea, lacrimile sunt doar un semn de defecţiune a ţevilor. încă un semn inevitabil, inofensiv al vârstei mele foarte înaintate. Ea nu-şi dă seama că plâng vremurile în schimbare. Că, aşa cum recitesc cărţile mele preferate, sperând undeva în adâncul sufletului să găsesc un alt sfârşit, mă pomensc sperând fără rost că războiul nu va izbucni. Poate, de data asta, ne va lăsa în pace.
Bulevardul Saffron
Vine ploaia. Şalele îmi sunt mult mai sensibile decât echipamentul oricărui meteorolog. Azi-noapte am stat trează, cu oasele răscolite de durere, şoptindu-şi amintiri despre agilitatea de odinioară. Mi-am sucit şi răsucit trupul bătrân şi înţepenit: neplăcerea s-a transformat în frustrare, frustrarea în plictiseală, iar plictiseala în groază. Groază că noaptea nu se va mai termina niciodată şi că voi rămâne prinsă pe vecie în tunelul ei lung şi pustiu. Dar gata cu asta! Refuz să mă gândesc prea mult la propriile mele slăbiciuni. Trebuie să fx adormit până la urmă, fiindcă m-am trezit azi-dimineaţă şi, după câte ştiu eu, una nu se poate întâmpla fără cealaltă. Mă aflam încă în pat, cu cămaşa de noapte ridicată până pe la mijloc, când a dat buzna în camera mea o fată cu mânecile suflecate şi părul împletit într-o coadă lungă şi subţire (dar nu atât de lungă ca a mea) şi mi-a tras draperiile, lăsând lumina să năvălească înăuntru. Nu era Sylvia, şi aşa mi-am dat seama că e dumincă. Fata —Helen scria pe ecusonul ei - m-a zorit la duş, apucându-mă zdravăn de mână, să nu-mi pierd echilibrul, unghiile ei vineţii adâncindu-se în pielea mea albă şi flască. Şi-a trecut coada peste umăr şi a început să-mi săpunească trupul, mâinile şi picioarele, îndepărtând pojghiţele nopţii, fredonând o melodie necunoscută mie. După ce m-a curăţat suficient, m-a aşezat pe scaunul din plastic al căzii şi m-a lăsat să mă înmoi sub duş. M-am apucat cu putere de bara de jos cu ambele mâini şi m-am aplecat înainte, oftând pe măsură ce apa îmi destindea spatele înţepenit. Cu ajutorul lui Helen m-am şters şi m-am îmbrăcat, m-am aranjat şi, pe la şapte şi jumătate, m-am aşezat în salon. Am reuşit să mănânc o bucată de pâine prăjită elastică precum cauciucul şi să beau o ceaşcă de ceai, până a venit Ruth să mă ducă la biserică. 72
Nu sunt prea credincioasă. Au fost într-adevăr vremuri când m-a părăsit orice credinţă. Dar am căzut la pace cu Dumnezeu de mult. Vârsta te înţelepţeşte. Şi, cum lui Ruth îi place să meargă la biserică, pot face şi eu atâta lucru pentru ea. Suntem în post, o perioadă de introspecţie şi pocăinţă care pre cede Pastele, şi în dimineaţa asta amvonul era acoperit cu o pânză violetă. Predica a fost destul de plăcută, despre păcat şi iertare (foarte potrivită pentru ceea ce m-am hotărât eu să fac). Preotul a citit din Evanghelia lui Ioan, versetul 14, implorând congregaţia să nu-i ia în seamă pe alarmiştii care propovăduiesc sfârşitul lumii şi să-şi caute pacea interioară prin Christos. — Eu sunt calea, adevărul şi viaţa, citea el. Nimeni nu ajunge la
Tatăl decâtprin Mine. Şi apoi ne-a rugat să luăm aminte la credinţa apostolilor lui Christos de la începutul primului mileniu. Cu excepţia lui Iuda, evident. După predica de la biserică, mergem de obicei pe jos până la strada principală, la ceainăria lui Maggie. Spunem că mergem la Maggie, deşi ea a părăsit oraşul cu mulţi ani în urmă, luând cu ea o valiză şi pe soţul celei mai bune prietene. Ne odihnim un pic pe o bancă de lemn, sub arţarul secular al cărui trunchi uriaş stă la intersecţia între Strada Bisericii şi Bulevardul Saffron. Soarele de iarnă pâlpâie prin dantelăria ramurilor golaşe, încălzindu-mi spinarea. Ce ciudate sunt zilele astea senine, însorite de la sfârşitul iernii, când poate să-ţi fie cald şi frig în acelaşi timp. Când eram mică, pe străzile astea circulau trăsuri cu cai şi cabrio lete arătoase. Apoi maşini, după război: Austin şi Tin Lizzy, cu şoferi cu ochelari şi claxoane sonore. Pe atunci drumurile erau pline de praf, de gropi şi de balegă de cai. Bătrânele împingeau cărucioare cu roţi spiţate şi băieţei cu ochii înceţoşaţi vindeau ziare. Vânzătoarea de sare se aşeza întotdeauna în coltul acela, unde i * acum e benzinăria. Vera Pipp o chema: avea o siluetă vânoasă, purta o bonetă de cârpă şi îi atârna mereu o pipă de lut în colţul gurii. Eu mă ascundeam în fustele mamei, holbându-mă la doamna Pipp în timp ce sălta în roabă bucăţile de sare cu un cârlig mare şi le tăia în cuburi mai mici cu fierăstrăul şi cuţitul. De câte ori n-am avut coşmaruri cu ea, cu pipa ei de lut şi cârligul acela strălucitor! Ruth m-a bătut pe umăr şi m-a ridicat în picioare, după care am pornit-o pe Bulevardul Saffron, către parasolul alb cu roşu, ponosit 73
al ceainăriei lui Maggie. Am comandat, ca de obicei, două ceaiuri şi o brioşă, să o împărţim, şi ne-am aşezat la o masă lângă fereastră. Ne-am sorbit ceaiul în linişte, până când Ruth a împins farfuria către mine. — Mănâncă şi jumătatea mea, eşti cam slabă. Mă gândeam să-i reamintesc zicala doamnei Simpson, că o femeie nu poate fi niciodată prea bogată sau prea slabă, dar m-am răzgândit. Simţul umorului, pe care nu prea l-a avut niciodată, o părăsise de tot în ultima vreme. Ruth s-a şters la gură, urmărind o firimitură invizibilă pe buze, apoi şi-a dres glasul, a împăturit şerveţelul de mai multe ori şi l-a vârât sub cuţit. — Am de luat nişte medicamente de la farmacie, poţi să aş tepţi aici? — Medicamente? Pentru ce? Ai păţit ceva? Ruth are peste şaizeci de ani, băiatul ei e deja om în toată firea, şi totuşi îmi sare inima... — Nimic, a răspuns ea. Nimic serios. Doar ceva de somn, a con tinuat cu voce joasă, îndreptându-şi spatele. Eu încuviinţez din cap. Ştim amândouă de ce nu doarme. E o tris teţe pe care o împărtăşim amândouă, dar despre care am hotărât de mult să nu mai vorbim. Şi nici despre el. — Atunci, rămâi aici până dau eu o fugă peste drum. E plăcut înăuntru, au dat drumul la căldură. Şi-a luat geanta şi haina şi s-a ridicat, uitându-se la mine preţ de o clipă. — Vezi să nu dispari, te rog! Eu clatin din cap şi ea o porneşte iute spre uşa. Ruth trăieşte cu spaima permanentă că voi dispărea dacă sunt lăsată singură. Mă întreb unde îşi închipuie că aş dori să fug. O privesc prin geamul ferestrei până dispare în mulţimea grăbită. Fiecare siluetă cu forma şi mărimea ei. Şi ce haine! Ce-ar zice doamna Townsend să-i vadă? Un copil cu obrajii rumeni trece prin faţa mea, înfofolit ca un balon - greu de spus dacă este fată sau băiat târându-se în urma unui părinte grăbit, şi mă priveşte cu ochi mari, rotunzi, neîmpovărat de obligaţia socială de a zâmbi de care suferă majoritatea adulţilor. 74
¥ Un val de amintiri se prăvăleşte asupra mea. Odată, de demult, copil fiind, mă târâm şi eu după mama, care străbătea grăbită strada. Aminlirea începe să capete contur. Am trecut şi noi chiar pe lângă acest magazin, deşi atunci nu era cafenea, ci măcelărie. Vitrina era plină de şiruri întregi de cărnuri aşezate pe marmură şi carcase de vită ce atârnau deasupra podelelor pline de rumeguş. Domnul Hobbins, măcelarul, mi-a făcut cu mâna, şi-mi aduc aminte că îmi doream ca mama să se oprească să luăm şi noi o halcă bună de şuncă, să facem supă. Am adăstat lângă vitrină, sperând şi închipuindu-mi cum ar fi fiert supa pe plită—cu şuncă, praz şi cartofi —, umplând bucătărioara noastră cu aburul ei sărat. Atât de vie era această amintire, încât simţeam dureros de pregnant mirosul supei în nări. Dar mama nu s-a oprit, nu a ezitat nici măcar o clipă. Şi în timp ce clinchetul tocurilor ei se depărta din ce în ce mai mult, m-a cuprins o dorinţă puternică de a o speria, pedepsind-o pentru că eram sărace, de a o face să creadă că m-am rătăcit. Aşa că am rămas ţintuită locului, convinsă că-şi va da curând seama că nu o însoţesc şi ca va veni fuga înapoi. Şi aşa, poate că, uşurată, s-ar fi hotărât să cumpere şunca... Dar dintr-odată m-am simţit răsucită şi târâtă înapoi, în direcţia din care veneam. Mi-a luat ceva timp sa-mi dau seama ce se întâmpla: nasturele hainei mele se agăţase în plasa unei doamne elegante şi eram târâtă cu repeziciune în sens invers. îmi aduc aminte cu claritate cum ridicasem mâna să-i ating fundul mare şi mişcător şi cum mi-o retrăsesem timidă, în timp ce picioarele mele tropăiau cu repeziciune, să ţină pasul. Doamna a traversat strada cu mine târâş după ea. Eu mă simţeam tot mai pierdută cu fiecare pas. N-am s-o mai văd pe mama niciodată. Şi-am să rămân la cheremul doamnei ăsteia, cu haine atât de îngrijite. Deodată am văzut-o pe mama pe partea cealaltă a străzii, înain tând grăbită prin mulţime. Ce uşurare! Am dat s-o strig, dar plângeam prea tare să pot îndruga ceva. Mi-am fluturat braţele, suspinând, cu lacrimile şiroindu-mi pe obraji. Apoi, mama s-a întors şi m-a zărit. Chipul i-a încremenit, şi-a dus mâna slabă la pieptul plat şi într-o clipită a fost lângă mine. Până atunci neştiind ce poartă după ea, doamna a observat agitaţia, s-a întors şi ne-a privit: mama înaltă, cu chipul supt şi fusta decolorată şi plodul înlăcrimat. Şi-a scuturat plasa şi a ridicat-o la piept, îngrozită: 75
L
— Pleacă de aici! Pleacă de aici, că de nu chem poliţistul! Lumea a înţeles că se petrece un lucru neobişnuit şi ne-a încon jurat. Mama i-a cerut iertare doamnei, care o privea ca pe un şobolan prins în cămară. A încercat să-i explice cum se întâmplase totul, dar doamna se tot dădea înapoi. Eu n-aveam încotro, decât să o urmez, ceea ce a facut-o să ţipe cât o ţineau puterile. în cele din urmă, a apărut şi poliţistul, întrebând ce anume stârnise întregul scandal. — A încercat să-mi fure plasa! s-a plâns doamna, arătându-mă cu degetul. — Aşa ai făcut? a întrebat poliţistul. Rămasă fară grai, eu n-am putut decât să scutur din cap, convinsă că o să mă aresteze. Mama a explicat ce se întâmplase, spunându-i despre nasturele meu şi plasa de aţă, iar poliţistul a dat din cap şi doamna s-a încruntat neîncrezătoare. Apoi s-au uitat cu toţii la plasă şi-au văzut că nasturele meu se agăţase într-adevăr, iar poliţistul i-a spus mamei să mă desprindă. A scos nasturele dintre ochiurile plasei, i-a mulţumit poliţistului, i-a cerut din nou scuze doamnei şi-apoi m-a străpuns cu privirea. Eu aşteptam să văd dacă începe să râdă sau să plângă. Şi, cum s-a dovedit până la urmă, le-a făcut pe amândouă, deşi nu imediat. M-a înşfacat de haina cafenie şi m-a împins prin mulţimea care se împrăştia, oprindu-se doar când am luat colţul spre Strada Gării. Şi în timp ce trenul în direcţia Londra pleca din gară, s-a întors spre mine şi mi-a şuierat: — Fetiţă rea ce eşti! Credeam că te-am pierdut! O să mă bagi în mormânt, înţelegi? Asta vrei? Să-ţi omori propria mamă? Apoi mi-a netezit haina, a clătinat din cap şi m-a luat de mână, strângându-mă atât de tare, încât mă durea. — Câteodată îmi pare rău că nu i-am lăsat să te ducă la orfelinat, aşa să-mi ajute Dumnezeu! Aşa mă dojenea când eram neascultătoare şi fară îndoială că ameninţarea conţinea un grăunte de adevăr. Cu siguranţă, mulţi socoteau că i-ar fi fost mai bine dacă m-ar fi trimis la orfelinat. Dacă o femeie voia să-şi piardă slujba, atunci n-avea decât să rămână gravidă; şi, de la venirea mea pe lume, viaţa mamei a fost un lung şi trist şir de greutăţi. De atâtea ori auzisem povestea despre cum scăpasem eu de orfeli nat, încât aveam impresia că mă născusem ştiind-o. Călătoria mamei 76
cu trenul până la Londra, în Russell Square, cu mine cuibărită în palton, să-mi ţină de cald, devenise o legendă de-acum. Cum o pornise de-acolo pe Strada Grenville şi-apoi pe Strada Guilford, iar lumea clătina din cap, ştiind prea bine încotro se îndrepta cu pacheţelul în braţe. Şi cum recunoscuse clădirea orfelinatului încă de la capătul străzii, după gloata de femei tinere ca ea care se foiau pe afară, legănându-şi buimăcite în braţe pruncii plângăcioşi. Şi-apoi, cel mai important, cum a auzit dintr-odată o voce, limpede ca lumina zilei (Dumnezeu, zicea mama; prostia însăşi, zicea mătuşa Dee), spunându-i că era datoria ei să-şi păstreze pruncul. Moment pentru care, spunea întreaga familie, ar fi trebuit să fiu veşnic recunoscătoare. In dimineaţa aceea, când cu nasturele prins în plasă, făptui că mama a pomenit din nou orfelinatul m-a făcut să amuţesc. Şi nu pentru că, aşa cum fară îndoială credea ea, mă gândeam la norocul de a fi fost cruţată de închisoarea aceea. Ci mai de grabă pentru că mă lăsam pur tată pe căile bătătorite ale unui vis copilăresc. îmi facea plăcere din cale-afară să mă închipui la Orfelinatul Coram, cântând împreună cu ceilalţi copii. Aş fi avut o mulţime de fraţi şi surori cu care să mă joc, nu doar o mamă şubredă şi istovită, al cărui chip era brăzdat de dez amăgiri, una dintre care mă temeam că eram chiar eu. Am simţit pe cineva lângă umărul meu şi-am revenit din tunelul lung al amintirilor înapoi la realitate. M-am întors şi am văzut o tânără stând lângă mine. Mi-a luat ceva timp să-mi aduc aminte că era chelneriţa care ne adusese ceaiul. Mă privea aşteptând parcă ceva. Am clipit, concentrându-mi privirea asupra ei. — Cred că fiica mea a plătit deja. — A, da, a spus tânăra cu o voce blândă, cu accent irlandez. Da, a plătit când a făcut comanda. Dar tot nu se mişca de lângă mine. — Mai e ceva, atunci? — Păi, să vedeţi, a spus ea înghiţind în sec. Sue de la bucătărie zice că dumneavoastră aţi fi bunica... Adică, nepotul dumneavoastră e Marcus McCourt, iar eu sunt o mare admiratoare a lui, zău că da. Mă omor după inspectorul Adams. I-am citit toate cărţile. Marcus. Un spasm de durere mi s-a zvârcolit în piept, aşa cum se întâmplă ori de câte ori cineva îi pronunţă numele. I-am zâmbit. — Mă bucur să aud asta. Nepotul meu va fi încântat. 77
— Ce rău mi-a părut când am auzit despre soţia lui! Am încuviinţat din cap. Ea a ezitat o clipă, iar eu mi-am adunat curajul să înfrunt întrebările care ştiam că vor urma: o să mai scrie şi alte cărţi despre inspectorul Adams? Şi o să le publice curând? Am fost surprinsă că decenţa sau timiditatea au fost mai puternice decât curiozitatea. — Bine... mi-a făcut plăcere să vă cunosc. Mă duc înapoi la treabă, altminteri Sue îmi trage o săpuneală de nu mă văd. A dat să plece, dar s-a întors. — Să-i spuneţi, vă rog... să-i spuneţi cât de mult au însemnat cărţile lui pentru mine, pentru toţi admiratorii lui. I-am promis, dar nu ştiu când voi putea să îmi ţin promisiunea. Asemenea celor din generaţia lui, cutreieră lumea. Dar, spre deosebire de ceilalţi, el nu caută aventura, ci uitarea. A dispărut într-un nor de durere şi nu pot dibui unde se află. Ultima oară când am primit un semn de la el a fost cu luni de zile în urmă. O ilustrată cu Statuia Liber tăţii, expediată din California, scrisă cu un an înainte: La mulţi ani!M. Nu, nu este doar durerea. Ceea ce-1 frământă e vinovăţia. Vinovăţia greşit înţeleasă pentru moartea Rebeccăi. Se învinovăţeşte, crezând că, dacă n-ar fi lăsat-o, lucrurile ar fi fost altfel. Sunt îngrijorată pen tru el. înţeleg prea bine tipul special de vinovăţie pe care îl resimt supra vieţuitorii tragediilor. O văd pe fereastră pe Ruth, peste drum, s-a oprit de vorbă cu pre otul şi cu soţia lui şi n-a ajuns încă la farmacie. Cu mare efort mă trag mai spre marginea scaunului, îmi atârn geanta pe braţ şi îmi apuc bastonul. Mă ridic în picioarele tremurânde. Rămân o clipă nemiş cată. Aveam un drum de făcut. Domnul Buder are o mică mercerie pe Strada Mare, cu un parasol vărgat înghesuit între brutărie şi un alt magazin, unde se vând lumâ nări şi tămâie. Dar dincolo de uşa roşie de lemn, cu mânerul lucios de alamă şi clopoţelul de argint, se ascunde o comoară de obiecte diverse, care contrastează cu intrarea modestă. Pălării şi cravate bărbă teşti, ghiozdane şi geamantane de piele, tigăi şi crose de hockey se-nvălmăşesc în prăvălioara lungă şi îngustă. Domnul Buder este un bărbat scund, de vreo patruzeci şi cinci de ani, cu părul tot mai rar şi, bag de seamă, cu talia tot mai plină. 78
i
Mi-i aduc aminte pe tatăl lui şi pe tatăl tatălui lui, deşi nu mai spun asta nimănui. Am învăţat că tinerilor nu le place să audă poveşti de demult. In dimineaţa asta mi-a zâmbit pe deasupra ochelarilor şi mi-a spus că arăt bine. Când eram mai tânără, pe la optzeci de ani, coche tăria m-ar fi făcut să-l cred. Acum îmi dau seama că astfel de comen tarii binevoitoare sunt de fapt expresii blajine de surprindere că sunt încă în viaţă. I-am mulţumit, oricum —comentariul era bine intenţio nat —, şi l-am întrebat dacă are un casetofon. — Pentru ascultat muzică? a întrebat domnul Buder. — Nu, pentru vorbit, i-am răspuns. Să-mi înregistrez cuvintele. A ezitat o clipă, întrebându-se ce-aş putea avea eu de înregistrat, apoi a scos un mic obiect negru din vitrină. — Asta cred că v-ar fi de folos. Se cheamă dictafon. — Da, am răspuns eu plină de speranţă. Pare exact ce-mi trebuie. Probabil şi-a dat seama că nu mă pricep şi a început să-mi explice: — E uşor, apăsaţi aici şi apoi vorbiţi aici. S-a aplecat în faţă şi mi-a indicat o bucăţică de pânză metalică pe o latură a aparatului. Aproape ca i-am simţit pe limbă mirosul de camfor din haine. — Uitaţi, aici e microfonul. Ruth nu se întorsese încă de la farmacie când am ajuns înapoi la Maggie. Decât să risc să dau iar ochii cu chelneriţa, mi-am înfăşurat paltonul mai bine în jurul trupului şi m-am prăvălit pe bancheta din staţia de autobuz din faţa magazinului. Efortul îmi tăiase răsuflarea. Vânticelul rece aducea cu el un mănunchi de lucruri uitate: amba laje de bomboane, frunze uscate, o pană de raţă maro cu verde. Dănţuiau de-a lungul străzii, oprindu-se şi-apoi răsucindu-se iar, după cum sufla fiecare nouă pală de vânt. La un moment dat, pana a luat-o înain tea celorlalte, împinsă de o suflare mai puternică, s-a ridicat şi s-a răsucit în aer, peste acoperişurile magazinelor, până s-a făcut nevăzută. M-am gândit la Marcus, dansând în jurul lumii, împins de o melo die tumultuoasă, de care nu poate scăpa. Presat, ca o floare de vară ofi lită, între imagini cu Hannah, Emmeline şi Riverton: nepotul meu. Dislocat din timp şi spaţiu. Băieţel cu pielea ca roua şi ochi mari, apoi bărbat în toată firea, pustiit de dragoste şi durerea pierderii. Vreau să-i văd din nou chipul. Să i-1 ating. Chipul lui frumos, pe care îl cunosc atât de bine, brăzdat, asemenea tuturor chipurilor,
de mâinile vrednice ale istoriei. Colorat de strămoşi şi de un trecut dspre care ştie atât de puţin. Se va întoarce într-o bună zi, nu mă îndoiesc de asta, căminul este un magnet care îi atrage înapoi până şi pe copiii cei mai însin guraţi. Dar dacă asta se va întâmpla mâine sau peste ani nu pot spune. Iar eu nu mai am timp să aştept. Mă găsesc în recea sală de aşteptare a timpului, tremurând, în vreme ce umbre străvechi şi voci răsună toare se pierd în depărtări. De aceea m-am hotărât să îi înregistrez o casetă. Poate chiar mai multe. Am de gând să-i spun un secret, o taină veche, bine păstrată. Pe drumul de întoarcere către Heathview, mă uitam pe fereastra maşinii la străzile cu căsuţe de piatră cenuşie. Pe una dintre aceste străduţe, cam pe la mijloc, se afla şi casa în care m-am născut, ascunsă între alte două la fel. M-am uitat la Ruth, dar dacă ea o observase, n-a spus nimic. Evident că nu avea nici un motiv să o facă. Doar trecem pe drumul acesta în fiecare duminică. Pe măsură ce înaintăm de-a lungul drumului îngust, iar oraşul se transformă în sat, eu îmi ţin respiraţia, ca de obicei. Dincolo de Drumul Podului cotim şi uite-o! Intrarea la Riverton. Porţile dantelate de metal, înalte cât stâlpii de iluminat, dau înspre tunelul plin de murmur al arborilor seculari. Porţile au fost vopsite în alb, s-a dus argintiul strălucitor de altă dată. Pe ornamentele de fier forjat se află o inscripţie pe care scrie Riverton, deschispentru public. Martie —Octombrie 10.00 a.m —4.00p.m. Taxă de intrare: adulţi 4
lire, copii 2 lire. Mi-a luat ceva timp până am învăţat cum se foloseşte casetofonul. Noroc că Sylvia a stat pe lângă mine şi m-a ajutat. Mi-a ţinut aparatul în dreptul gurii, iar eu am spus, la cererea ei, primul lucru care mi-a trecut prin minte: „Salut... salut. Vorbeşte Grace Bradley... Probă de microfon, unu, doi, trei“. Sylvia a studiat dictafonul şi a zâmbit larg: — De-a dreptul profesional. A apăsat apoi un buton şi s-a auzit un fâsâit. — II derulez ca să te auzi. S-a auzit mai întâi un ţăcănit, şi banda a ajuns înapoi, la punctul de pornire. A apăsat pe „pornire" şi-am aşteptat amândouă. 80
S-a auzit o voce de om bătrân: slăbită, istovită, aproape ca o şoaptă. O panglică palidă, atât de uzată, încât i se mai vede numai urzeala. Doar scamele au mai rămas din mine, din vocea mea adevărată, pe care o aud în minte şi în vise. Sylvia a dat să plece, iar eu m-am simţit brusc năpădită de emoţie. — Sylvia! — Ce-i scumpo? s-a întors ea către mine. — Şi ce-am să spun? — Ei, de unde să ştiu eu? a râs ea. Imaginează-ţi că e aici, că stă lângă dumneata. Spune-i tot ce ai pe suflet. Şi chiar asta am făcut, Marcus. Mi-am închiput că eşti la capul patului, întins la picioarele mele, aşa cum îţi plăcea să stai când erai mic, şi-am început să vorbesc. Ţi-am povestit ce fac eu, apoi despre film şi despre Ursula. Am evitat cu grijă să vorbesc despre mama ta, spunând doar că îi este dor de tine şi că abia aşteaptă să te vadă. Ţi-am vorbit şi despre amintirile pe care le am. Dar nu despre toate, am motivele mele, şi nu vreau să te plictisesc cu poveşti din trecut. Ţi-am mai vorbit şi despre senzaţia ciudată că ele devin chiar mai reale decât propria mea viaţă. Cum mă cufund în trecut, aşa, fară să bag de seamă, şi cum rămân dezamăgită când deschid ochii şi văd că sunt înapoi în 1999, cum se schimbă compoziţia timpului şi cum încep să mă simt tot mai bine în trecut, considerându-mă doar un vizitator în această experienţă ciudată şi lipsită de strălucire pe care am căzut cu toţii de acord s-o numim prezent. Ce sentiment straniu, să stau singură în camera mea şi să vorbesc cu o cutiuţă neagră. La început am şoptit, de teamă să nu mă audă cineva. De teamă ca vocea şi tainele mele să nu răzbată de-a lungul coridorului, către camera de zi, asemenea sunetului sirenei unui vapor care pluteşte stingher spre un port necunoscut. Dar când asistenta-şefa a intrat în cameră să-mi aducă medicamentele, privirea ei uimită m-a liniştit. Acum a plecat. Am pus pastilele pe pervazul ferestrei, lângă mine. O să le iau mai târziu, deoarece în momentul acesta trebuie să am mintea limpede. Privesc soarele apunând peste câmpie. îmi place să-l urmăresc alunecând tăcut după şirul de copaci din depărtare. Clipesc şi îi pierd ultima plecăciune. Deschid din nou ochii, dar e prea târziu, semi cercul pâlpâind a dispărut, lăsând cerul pustiu: un albastru limpede 81
şi rece, brăzdat de urme de un alb îngheţat. Câmpia tremură şi ea în întunericul căzut brusc şi, în depărtare, se strecoară un tren prin ceaţa din vale, scrâşnind în timp ce îşi face drum către sat. îmi arunc pri virea pe ceasul de pe perete. E trenul de ora şase, plin cu oameni care se întorc de la lucru din Chelmsford, Brentwood şi chiar de la Londra. îmi imaginez gara. Nu o văd cum e acum, ci poate aşa cum era demult. Cu ceasul mare şi rotund agăţat deasupra peronului, cadranul lui statornic şi limbile neobosite reamintind sever că timpul şi trenul nu aşteaptă pe nimeni. Probabil că acum a fost înlocuit cu vreun aparat digital, gol, pâlpâitor. N-am de unde să ştiu. N-am mai fost de mult la gară. Mi-o amintesc aşa cum era în dimineaţa când l-am condus pe Alfred, care pleca la război. Decorată cu triunghiuri de hârtie roşii şi albastre atârnate de sfori, ce dansau răsucindu-se în bătaia vântului, cu copii care alergau de colo-colo, împiedicându-se printre picioarele adulţilor, suflând din fluiere de tinichea şi fluturând steguleţele brita nice. Tineri - vai, cât de tineri erau - scrobiţi şi nerăbdători, în uni forme noi şi cizme curate. Şi, şerpuind pe şine, trenul strălucitor, nerăbdător s-o pornească din nou la drum. Să-şi îmbărbăteze pasagerii plini de încredere să se scufunde într-un iad de noroi şi moarte. Dar gata cu asta! Fac un salt prea mare în timp.
în vest
Locul anului 1914a fost luat în cele din urmă de 1915 şi, cu fiecare zi care trecea, dispărea speranţa că războiul se va termina până la Crăciun. O împuşcătură trasă într-un ţinut îndepărtat a făcut să se cutremure câmpiile Europei, trezind la viaţă uriaşul adormit al urii seculare. Maiorul Hartford a fost chemat la datorie, scos de la naftalină alături de alţi eroi din campanii de mult uitate, iar lordul Ashbury s-a mutat în apartamentul din Londra şi s-a înregimentat în corpul Bloomsbury Home Guard. Domnul Frederick, inapt de armată din cauza unei pneumonii pe care o făcuse în 1910, a schimbat producţia de automobile pe cea de avioane de război şi i s-a acordat o medalie pentru contribuţia sa valoroasă la vitala industrie de război. Dar asta nu-1 consola câtuşi de puţin, spunea Nancy, care le ştia pe toate, fiindcă domnul Frederick visase întotdeauna să intre în armată. Istoria ne spune că, pe măsură ce zilele anului 1915 treceau, înce pea să se întrevadă adevăratul caracter al războiului. Dar istoria este un povestitor mincinos, fiindcă în vreme ce în Franţa tinerii se luptau cu spaime nemaiauzite, la Riverton, anul 1915 a trecut la fel ca 1914. Eram conştienţi, desigur, că pe Frontul de Vest se ajunsese într-un impas - domnul Hamilton ne ţinea la curent prin recitări conştiincioase ale articolelor ce descriau fapte cât se poate de dezagreabile - şi erau, bineînţeles, suficiente neajunsuri mărunte, care făceau lumea să clatine din cap şi să bombăne împotriva războiului, dar toate acestea erau domolite de agitaţia nemaipomenită pe care conflictul le-o crea celor a căror existenţă cotidiană fusese până atunci tihnită. Lady Violet a intrat în numeroase comitete şi a fondat altele: de la identificarea unor aşezăminte potrivite pentru refugiaţii belgieni, la organizarea de excursii cu maşina pentru ofiţerii aflaţi în convales cenţă. Tinere fete (uneori chiar şi băieţi), peste tot în Marea Britanie, 83
contribuiau cum puteau la apărarea ţării, apucând andrelele de croşetat împotriva unui ocean de probleme, producând munţi de fulare şi şosete pentru băieţii de pe front. Neştiind să croşeteze, dar dornică să-l impresioneze pe domnul Frederick cu patriotismul ei, Fanny s-a apucat să coordoneze aceste iniţiative, ocupându-se de împachetarea şi expedierea în Franţa a acestor obiecte. Până şi lady Clementine a dat dovadă de un rar spirit comunitar şi a găzduit un refugiat belgian reco mandat de lady Violet —o doamnă în vârstă, care vorbea prost engle zeşte, dar avea maniere suficient de rafinate pentru a compensa acest neajuns pe care a început să o descoase în legătură cu cele mai cumplite detalii ale invaziei. Pe măsură ce se apropia luna decembrie, lady Jemima, Fanny şi copii Hartford au fost chemaţi la Riverton, unde lady Violet era hotărâtă să sărbătorească Crăciunul conform tradiţiei. Fanny ar fi preferat să rămână la Londra —unde era mult mai palpitant dar n-a putut refuza invitaţia unei doamne cu al cărei fiu spera să se mărite. (Chiar dacă acel fiu se încăpăţâna să rămână în altă parte şi era ferm hotărât să nu se însoare cu ea.) Aşa că nu a avut de ales, decât sa se pregătească să îndure câteva săptămâni de iarnă la ţară, în Essex. Reuşea să-şi dea în vileag plictiseala, aşa cum numai tinerii ştiu să o facă, şi-şi petrecea timpul umblând din cameră în cameră, aşezându-se în posturi studiate, în caz că domnul Frederick ar fi venit pe neaşteptate acasă. Prin comparaţie, Jemima avea de suferit, arătând mai plinuţă şi mai urâţică decât anul trecut. Exista însă un aspect în care o întrecea pe rivala ei: nu numai că era măritată, dar era nevasta unui erou de război. In camerele de sus, timpul trecea greu pentru Hannah şi Emmeline. Se aflau la Riverton de două săptămâni şi, cu vremea îngrozitoare care le ţinea în casă şi fară lecţii care să le ocupe timpul (domnişoara Prince fiind ocupată cu voluntariatul pentru front), nu mai ştiau ce să facă. Jucaseră toate jocurile, o ajutaseră pe doamna Townsend să pregătească prăjiturile de Crăciun, până li se aplecase de cât aluat mâncaseră pe furiş, şi o forţaseră pe doica Brown să le descuie cămara din pod, să poată scotoci printre comorile ascunse şi prăfuite. Dar tânjeau să joace Jocul. Şi pentru asta aveau nevoie de David, care era nevoit să mai stea o săptămână la Eton. Jos, ca de obicei, vieţile noastre erau oglindiri mohorâte ale celor de sus. 84
într-o seară, după ce toţi cei de sus se duseseră la culcare, servitorii s-au adunat în jurul focului şuierător din sală. Cu domnul Hamilton şi doamna Townsend aşezaţi de o parte şi de alta, în timp ce Nancy, Katie şi cu mine ne înghesuiam pe scaune, chiorându-ne la lumina pâlpâitoare a focului la fularele pe care le tricotam conştiincios. Vântul rece izbea ferestrele, strecurându-se prin giurgiuvele şi făcând să zăngăne pe raft borcănelele cu mirodenii ale doamnei Townsend. Domnul Hamilton a clătinat din cap şi a pus deoparte ziarul Times. Şi-a scos ochelarii şi şi-a frecat ochii. — Alte veşti proaste? a întrebat doamna Townsend, ridicându-şi privirea de pe meniul de Crăciun pe care-1 scria, cu obrajii înroşiţi de dogoarea focului. — Mai proaste ca oricând. Şi-a pus din nou ochelarii pe nas. — Alte pierderi la Ypres. S-a ridicat de pe scaun şi s-a îndreptat către bufet, unde întinsese o hartă a Europei, pe care se aflau soldăţei de jucărie (din jocul cel vechi al lui David, cred, adus din pod), reprezentând armate şi cam panii diverse. L-a ridicat pe ducele de Wellingotn dintr-un anume loc din Franţa şi l-a înlocuit cu doi husari germani. — Nu-mi place asta deloc! a spus ca pentru sine. — Iar mie nu-mi place deloc ce văd eu aici! a oftat doamna Town send, lovind cu creionul hârtia cu meniul. Cum pot să pregătesc masa de Crăciun fară unt sau ceai, ca să nu mai vorbim de curcan? — Fără curcan, doamnă Townsend? s-a mirat Katie. — Nici măcar o aripioară! — Şi ce-o să serviţi? Doamna Townsend a clătinat din cap. — Ei, nu-ţi face tu griji. îndrăznesc să zic c-am să mă descurc, fetiţo. întotdeauna m-am descurcat, nu-i aşa? — Da, doamnă Townsend, a spus Katie pe un ton serios, trebuie să recunosc, v-aţi descurcat mereu. Doamna Townsend şi-a plecat privirile, asigurându-se că nu era luată în râs, şi şi-a îndreptat atenţia asupra meniului ei. Eu încercam să mă concentrez la lucru, dar când am sărit al treilea ochi în tot atâtea rânduri, l-am lăsat deoparte, mânioasă, şi m-am ridicat în picioare. Toată seara mă frământase ceva ce văzusem în sat şi nu prea înţelegeam. 85
Mi-am netezit şorţul şi m-am îndreptat către domnul Hamilton, care, mi se părea mie, le ştia pe toate. — Domnule Hamilton, am început eu timid. EI s-a întors către mine, privindu-mă peste ochelari, ţinându-1 încă pe ducele de Wellington cu vârful degeţelelor lui lungi şi ascuţite. — Da, Grace, ce e? Eu mi-am aruncat privirea înapoi, spre ceilalţi, care erau cufundaţi în discuţia lor. — Ce-i fetiţo? a întrebat din nou domnul Hamilton. Ţi-a înghiţit pisica limba? — Nu, domnule Hamilton, am spus eu, dregându-mi vocea. Doar c ă... Voiam să vă întreb ceva. Despre ceva ce-am văzut astăzi în sat. — Da, haide, dă-i drumul, fetiţo! M-am uitat spre uşă. — Unde este Alfred, domnule Hamilton? — Sus, serveşte sherry-ul, a spus el încruntându-se. De ce, ce-are Alfred de-a face cu asta? — Doar că l-am văzut pe Alfred astăzi în sat... — Da, l-am trimis eu să-mi aducă ceva. — Ştiu, domnule Hamilton. L-am văzut. La prăvălia lui McWhirter. Şi l-am văzut când a ieştit de-acolo. Mi-am strâns buzele cât am putut de tare. O reţinere inexplicabilă mă îndemna să nu continui. — I-au dat o pană albă, l-au făcut laş, domnule Hamilton!1 — Laş? Domnul Hamilton a făcut ochii mari, şi ducele de Wellington i-a scăpat pe masă fără prea multă ceremonie. Am încuviinţat din cap, amintindu-mi schimbarea de comporta ment a lui Alfred: cum n-a mai glumit ca de obicei. Rămăsese acolo-n drum, ameţit, cu pana albă-n mână, iar trecătorii şopteau atotştiutori între ei. Şi-a ferit privirea şi a luat-o la picior, cu umerii gârboviţi şi capul plecat. — Pană albă? a întrebat din nou domnul Hamilton, spre dispe rarea mea, suficient de tare încât să atragă atenţia celorlalţi. — Ce s-a întâmplat, domnule Hamilton? a întrebat doamna Townsend uitându-se pe deasupra ramelor ochelarilor. 1 In engl. în original: tofly the whitefeather —a da bir cu fugiţii, a se dovedi laş, fricos. (N.tr.)
86
El şi-a trecut o mână peste obraz şi peste buze, scuturându-şi capul uimit. — Lui Alfred i-au dat o pană albă! — Ei! Nu mai spune! s-a mirat doamna Townsend, cu răsuflarea tăiată, ducându-şi mâna grăsulie la piept. Dar el nu e laş. Cum să-i dea o pană albă? Lui Alfred al nostru? — Dar de unde ştiţi? A întrebat Nancy. — Grace a fost de faţă când s-a întâmplat, a răspuns domnul Hamilton, azi-dimineaţă, în sat. Eu am încuviinţat, cu inima zbătându-mi-se în piept, stânjenită că deschisesem cutia Pandorei cu secretul altcuiva. Fără a fi acum în stare să o închid la loc. — E nemaipomenit, a exclamat domnul Hamilton. S-a întors la locul lui şi şi-a trecut braţele ochelarilor peste urechi. — Alfred nu e laş! El contribuie la efortul de război cu fiecare zi în care ajută această gospodărie să funcţioneze cum trebuie. El are un serviciu important, la o familie de vază. — Dar nu e acelaşi lucru cu lupta pe front, nu-i aşa, domnule Hamilton? — Ba sigur că este, a izbucnit el. Avem cu toţii rolul nostru în războiul ăsta, Katie. Chiar şi tu. E de datoria noastră să păstrăm bunul mers al ţării ăsteia, pentru ca atunci când soldaţii noştri se vor întoarce victorioşi, să-i întâmpine aceeaşi societate pe care o cunosc. — Asta-nseamnă că atunci când spăl oalele ajut şi eu la efortul de război? a întrebat Katie uimită. — Da’ nu cum le speli tu! — Da, Katie, a urmat domnul Hamilton. Văzându-ţi de treburi şi împletind fulare, îşi aduci şi tu contribuţia. Toţi ne-o aducem, a încheiat el, străpungându-ne cu privirea pe mine şi pe Nancy. — Dar, după mine, nu e îndeajuns, a zis Nancy cu capul plecat. — Ce vrei să spui? Nancy s-a oprit din tricotat, lăsându-şi mâinile osoase în poală. — Uite, Alfred de pildă! a început ea, prudentă. E tânăr, zdravăn. Sigur că ar fi mai de folos dacă i-ar ajuta pe ceilalţi băieţi, care luptă în Franţa. Să toarne sherry poate oricine. — Cum adică poate oricine... ? a sărit domnul Hamilton, pălind dintr-odată. Tu ştii cel mai bine dintre toţi, Nancy, că serviciul domestic este o îndemânare pe care nu o are oricine. 87
— Sigur, domnule Hamilton, s-a fâstâcit Nancy, nici n-am vrut să spun altceva. îşi frământa încheieturile degetelor. — Doar c ă... am început şi eu să mă simt puţin cam fară rost de la o vreme. Domnul Hamilton era pe punctul de a-i condamna aceste senti mente, când dintr-odată s-a auzit Alfred, coborând zgomotos scările şi intrând în încăpere. Domnul Hamilton a închis gura, şi noi am amuţit cu toţii. — Alfred, ce s-a întâmplat? a întrebat doamna Townsend. Ce te-a apucat să goneşti aşa pe scări? Şi-a rotit privirile de jur împrejur şi a dat cu ochii de mine. — Ai speriat-o de moarte pe Grace. Biata fată a tresărit de nu s-a văzut! Am zâmbit chinuit către Alfred, fiindcă nu mă speriase deloc. Eram doar surprinsă, la fel ca ceilalţi. Şi-mi părea rău. N-ar fi trebuit să-l întreb pe domnul Hamilton despre pană. începea să-mi fie drag Alfred: avea o inimă bună şi răbdarea necesară pentru a mă scoate din carapacea mea. Mi se părea nedrept să-l vorbesc pe la spate. — îmi pare rău Grace, doar că a sosit conaşul David. — Da, a spus domnul Hamilton, uitându-se la ceas. Aşa cum era de aşteptat. Dawkins trebuia să-l aştepte la gară, la trenul de la ora zece. Doamna Townsend i-a pus cina deoparte, dacă vrei tu să i-o duci sus. Alfred a dat din cap, abia trăgându-şi răsuflarea. — Ştiu, domnule Hamilton... D ar... a înghiţit el în sec, cona şul David a adus pe cineva cu el. De la Eton. Cred că e fiul lordu lui Hunter. Fac o pauză să trag aer în piept. Mi-ai spus cândva, Marcus, că se ajunge la un punct, în timpul povestirii, de unde nu mai este cale de întoarcere. Când toate personajele principale au intrat în scenă şi a sosit momentul ca drama să înceapă. Povestitorul pierde controlul şi personajele se mişcă de bună voie. Apariţia lui Robbie Hunter aduce povestirea pe malul Rubiconului. Să-l trec? Poate că nu e încă prea târziu să mă răzgândesc. Să-i învelesc pe toţi, cu delicateţe, în foiţă fină şi să-i pun la loc, în cutiile memoriei mele? 88
Zâmbesc, pentru că nu sunt în stare să opresc povestirea asta, cum nu pot stăvili nici galopul timpului. Nu sunt suficient de roman ţioasă pentru a-mi imagina că ţine morţiş să fie spusă, dar sunt sufi cient de cinstită să recunosc faptul că doresc s-o spun. A doua zi de dimineaţă, devreme, domnul Hamilton m-a chemat în cămara lui, închizând uşa încet, şi mi-a încredinţat cinstea unei sarcini suspecte. în fiecare iarnă, zecile de mii de cărţi, reviste şi manus crise adăpostite în biblioteca de la Riverton trebuiau scoase, şterse de praf şi puse la loc pe rafturi. Acest ritual anual data din 1846. Fusese iniţiat de mama lordului Ashbury. Ea nu putea suferi praful, spunea Nancy, şi avea dreptate. Căci într-o noapte, toamna târziu, fratele mai mic al lordului Ashbury, care mai avea doar o lună şi împlinea trei anişori, şi-l iubeau toţi care-1 cunoşteau, a căzut într-un somn din care nu s-a mai trezit. Deşi nici un doctor nu i-a confirmat bănuiala, mama lui a fost convinsă că băiatului cel mic i s-a tras moartea de la aerul stătut din casă. Şi în special din bibliotecă, unde cei doi băieţi îşi petrecuseră acea zi fatală, jucându-se de-a v-aţi ascunselea printre hărţi şi schiţe care descriau călătoriile de demult ale strămoşilor lor. Nu te puteai pune cu lady Gytha Ashbury. Şi-a lăsat durerea deo parte, trăgându-şi energia din aceeaşi sursă de curaj şi hotărâre care o făcuse să-şi părăsească patria, familia şi zestrea de dragul iubirii. A declarat război necondiţionat; şi-a adunat trupele şi le-a ordonat să distrugă duşmanii înşelători. Au curăţat zi şi noapte timp de o săptă mână, până când a fost, în fine, mulţumită că a dispărut şi ultimul firicel de praf. Şi doar atunci a putut să-şi bocească băieţelul. După aceea, în fiecare an, la căderea ultimelor frunze ruginii din copaci, ritualul era repetat cu sfinţenie. Iar obiceiul s-a păstrat şi după moartea ei. în anul 1915, mi s-a încredinţat mie sarcina de a cinsti amintirea fostei lady Ashbury. (Şi cred că, în parte, a fost o pedeaspsă pentru că îl surprinsesem pe Alfred în sat, cu o zi în urmă. Iar domnul Hamilton nu mi-a iertat faptul că am abătut spectrul ruşinii de război asupra Rivertonului.) — Săptămâna asta vei avea de îndeplinit mai puţine dintre sarci nile tale obişnuite, Grace, mi-a spus zâmbind uşor din spatele biro ului său. în fiecare dimineaţă te vei duce direct în bibliotecă şi vei începe de sus, din galerie, către rafturile de jos. 89
Apoi m-a sfătuit să mă înarmez cu o pereche de mănuşi de bumbac, cu o cârpă umedă şi cu resemnarea necesară unei corvezi atât de anoste. — Şi, nu uita, Grace, a urmat el, lipindu-şi palmele de masă, cu degetele răsfirate, lordului Ashbury nu-i place deloc praful. Ţi s-a încredinţat o mare responsabilitate, pentru care ar trebui să fii recunoscătoare. Predica lui a fost întreruptă de o bătaie în uşa cămării. — Intră, a spus, încruntându-se. S-a deschis uşa şi a dat năvală Nancy, tremurând din tot trupul ei subţire, ca de păianjen. — Domnule Hamilton, veniţi iute! E nevoie de dumneavoastră sus imediat! El a sărit în picioare, şi-a luat vestonul negru din cui şi a pornit-o în sus pe scări, cu Nancy şi cu mine după el. In holul principal de la intrare se afla Dudley, grădinarul, care-şi muta căciula de lână dintr-o mână bătătorită într-alta. La picioa rele lui, mirosind puternic a răşină, era culcat un molid norvegian proaspăt tăiat. — Ce căutaţi aici, domnule Dudley? a întrebat domnul Hamilton. — Am adus pomul de Crăciun, domnule Hamilton. — Văd şi eu asta. Dar ce căutaţi dumneavoastră aicp. a mai întrebat, arătând cu degetul holul cel mare şi coborând privirea către molid: Şi mai întâi de toate, ce caută ăsta aici? E uriaş! — Da, da’ e o frumuseţe! a spus Dudley, privind molidul aşa cum un alt bărbat şi-ar fi privit ibovnica. De când îl chitesc eu, aşteptând să-i vină vremea; I-am lăsat să se-mplinească. Şi la Crăciunul ăsta a crescut destul, a continuat el, privindu-1 solemn pe domnul Hamilton. Cam mult a crescut, ce-i drept! Domnul Hamilton s-a întors spre Nancy: — Ce se întâmplă aici, pentru numele lui Dumnezeu? Nancy avea palmele încleştate pe lângă corp şi buzele strânse, pusă pe arţag. — Nu se potriveşte, domnule Hamilton. A încercat să-l pună în salon, unde stă de obicei, dar e mult prea mare. — Păi nu l-ai măsurat? l-a întrebat domnul Hamilton pe grădinar. — A, ba da, i-a răspuns Dudley, dar eu n-am fost niciodată prea bun la artimetică. 90
— Atunci, adu-ţi fierăstrăul şi taie-1, omule! Domnul Dudley a clătinat trist din cap. — Păi, n-aş fi făcut-o eu până acum? Da’ n-am de unde să mai tai, bag seama! Trunchiul e ş-aşa destul de scurt, şi doar n-oţi vrea să tai de la vârf? Unde să-l aşez pe îngeraşul ăsta frumuşel? a întrebat apoi, privindu-ne pe fiecare drept în ochi. Am rămas încremeniţi, gândindu-ne cum să rezolvăm problema, cu secundele prelingându-se pe pardoseala de marmură a holului. Ştiam cu toţii că familia va coborî la micul dejun cât de curând. în cele din urmă, domnul Hamilton a hotărât: — Atunci, n-avem încotro. Decât să-i retezăm vârful şi să-ţi lăsăm îngeraşul fară creastă, va trebui să ne abatem de la tradiţie, dar numai de data aceasta, şi să-l aşezăm în bibliotecă. — în bibliotecă, domnule Hamilton? a întrebat Nancy. — Da, sub cupola de sticlă. Unde îşi va putea pune în valoare adevărata lui măreţie, a încheiat el, privindu-1 dispreţuitor pe Dudley. Aşa s-a întâmplat că, în dimineaţa de 1 decembrie 1915, în timp ce mă cocoţam în galeria bibliotecii, în colţul cel mai îndepărtat al celui mai de sus raft, molidul timpuriu s-a înălţat în toată splendoarea lui în mijlocul bibliotecii, cu ramurile de sus îndreptate în extaz către cer. Eu mă aflam în dreptul vârfului, iar parfumul greu de răşină învăluia biblioteca într-o atmosferă leneşă, caldă şi prăfoasă. Galeria bibliotecii de la Riverton se întindea sus, pe lăţime, şi era greu să-ţi concentrezi atenţia. Nehotărârea de a începe o treabă e soră bună cu tărăgănarea, iar priveliştea încăperii de jos era magnifică. Este ştiut faptul că oricât de bine cunoşti un loc, atunci când îl pri veşti de sus ai o revelaţie. Aşa că am rămas în dreptul balustradei şi m-am aplecat să mă uit în jos, deasupra molidului. Biblioteca - de obicei atît de vastă şi impunătoare - părea un decor de teatru. Lucrurile obişnuite - pianul de concert Steinway & Sons, biroul de stejar, globul lordului Ashbury - deveniseră brusc versiuni miniaturale ale lor înşile şi lăsau impresia că fuseseră aşezate pe gustul actorilor care urmau să-şi facă apariţia. Zona în care urma să şadă lumea era străbătută de un spirit dramatic de anticipaţie. Canapeaua din centru, fotoliile dispuse de o parte şi de alta, cu husele lor frumoase William Morris, pătratul de lumină palidă al soarelui de iarnă, care învăluia pianul şi covorul persan. Toate 91
I
erau obiecte de decor aşteptând răbdătoare intrarea actorilor. Oare ce piesă vor interpreta, mă întrebam eu, într-un decor ca acesta? Şi-aşa aş fi putut zăbovi liniştită toată ziua, dacă nu mi-ar fi răsunat în urechi vocea sonoră a domnului Hamilton, amintindu-mi că lordul Ashbury era faimos pentru inspecţiile sale inopinate în timp ce se curăţa biblioteca. Şi aşa, cu mare regret, mi-am risipit gândurile şi am scos prima carte. Am început să o şterg de praf, pe o copertă, pe cealaltă şi-apoi pe cotor, s-o pun la loc, s-o iau pe următoarea. Cam pe la amiază terminasem cinci dintre cele zece rafturi ale galeriei şi mă apucam de următorul. Şi cum începusem cu cele mai de sus, ajunsesem în fine jos şi puteam să lucrez aşezată pe scaun. După ce ştersesem sute de cărţi, mâinile mi se obişnuiseră, făcând mişcările automat, ceea ce se întâmpla oricum, fiindcă mintea îmi amorţise demult. Tocmai scoteam cel de-al şaselea cotor de pe cel de-al şaselea raft, când liniştea încăperii a fost tulburată de un sunet de pian, ascuţit şi neaşteptat. M-am întors fără să vreau, uitându-mă în jos, pe lângă molid. Un tânăr pe care nu-1 mai văzusem până atunci stătea pe scaun, atingând uşor clapele de fildeş. Ştiam totuşi cine era, chiar şi atunci. Era prietenul conaşului David, de la Eton. Fiul lordului Hunter, care venise cu o seară înainte. Era tare chipeş. Dar care tânăr nu e? Insă el avea ceva ce alţii nu aveau, frumuseţea tăcerii. Singur în încăpere, cu ochi pătrunzători sub sprâncenele stufoase, lăsa impresia unei dureri trecute, adânci, nevindecate încă. Era înalt şi slab, deşi nu părea costeliv, cu părul castaniu mai lung decât era la modă, cu şuviţe care-i ajungeau la guler sau îi atingeau obrajii. II priveam cum studiază biblioteca, încet, deliberat. Privirea i s-a oprit în cele din urmă asupra unui tablou. O pânză în nuanţe de albastru şi negru, înfăţişând silueta ghemuită a unei femei întoarse cu spatele către artist. Tabloul era parcă ascuns departe, pe unul dintre pereţi, între două urne chinezeşti umflate, albastru cu alb. S-a dus să îl privească mai de aproape şi a rămas acolo. Atenţia lui concentrată îl făcea tot mai fascinant, şi buna mea creştere s-a lăsat cucerită de curiozitate. Iar cărţile de pe raftul al şaselea au rămas la locul lor, cu cotoarele pline de praful de anul trecut, în timp ce eu rămăsesem cu ochii la el.
S-a lăsat pe spate, aproape imperceptibil, apoi s-a aplecat din nou în faţă, concentrându-se. Degetele lui lungi, am băgat eu de seamă, îi rămăseseră nemişcate pe lângă corp. Inerte. Se afla încă în aceeaşi poziţie, cu capul într-o parte, studiind tabloul, când, în spatele lui, s-a deschis uşa bibliotecii şi a intrat Hannah, ţinând cutia chinezească în mână. — David! în sfârşit! Ne-a venit o idee grozavă. De data asta am putea merge la... S-a oprit apoi, speriată, când Robbie s-a întors şi a privit-o. Buzele lui au schiţat cu greu un zâmbet, care, odată ivit, a alungat complet orice urmă de melancolie, încât mă întrebam dacă nu cumva oi fi visat. Dincolo de comportamentul lui sobru, chipul îi era copilăresc, blând, aproape frumos. — Iertaţi-mă, a spus ea surprinsă, cu obrajii brusc îmbujoraţi, cu părul blond scăpat din strânsoarea fundei. V-am luat drept altcineva. A aşezat cutia pe marginea canapelei şi, gândindu-se mai bine, şi-a netezit şorţul alb. — Sunteţi iertată. Un zâmbet şi mai superficial decât primul şi şi-a îndreptat din nou atenţia spre tablou. Hannah a rămas cu ochii la spatele lui, pusă în încurcătură. Aştepta, ca şi mine, de altfel, ca el să se întoarcă, să-i întindă mâna, să-i spună cum îl cheamă, aşa cum se cuvenea. — închipuie-ţi, să comunici atât de mult cu atât de puţin, a spus el în cele din urmă. Hannah s-a uitat către tablou, dar spatele lui îl acoperea, aşa că nu a putut să-şi dea cu părerea. A tras adânc aer în piept, nedumerită. — E incredibil, a continuat el. Nu-i aşa? Necuviinţa lui nu i-a dat altă alegere decât să aprobe şi să i se alăture lângă tablou. — Bunicului nu i-a plăcut niciodată, a încercat ea să spună cu voioşie. îl socoteşte urât şi indecent, de aceea îl ascunde aici. — Şi tu crezi la fel, că e urât şi indecent? Ea s-a uitat la tablou de parcă atunci îl vedea pentru prima dată. — Poate urât, dar nu indecent. Robbie a încuviinţat din cap. — Ceva atât de onest nu ar putea fi niciodată indecent. 93
Hannah a furişat o privire spre chipul lui. Mă întrebam când avea să-l întrebe cine era şi cum a ajuns să admire tablourile din biblioteca bunicului ei. A deschis gura, dar nu şi-a găsit cuvintele. — Dar de ce-1 pune bunicul tău pe perete, dacă îl socoteşte inde cent? a întrebat Robbie. — L-a primit cadou, a răspuns Hannah, bucuroasă că i s-a adresat o întrebare la care putea să răspundă. De la un conte spaniol impor tant, care a venit la o partidă de vânătoare. Ştii, e spaniol. — Da, a spus el. Picasso. I-am mai văzut şi alte lucrări. Hannah a ridicat o sprânceană şi Robbie a zâmbit. — Mi-a arătat mama într-o carte. Ea s-a născut în Spania, familia i-a rămas acolo. — Spania! s-a mirat Hannah. Ai fost la Cuenca? La Seviliia? La Alcazar? — Nu, a răspuns Robbie. Dar cu toate poveştile mamei, simt că le cunosc bine pe toate. Am promis mereu că ne vom întoarce acolo, într-o bună zi. Ca păsările, să scăpăm de iarna englezească. — N-o să mergeţi iarna asta? El a privit-o amuzat. — îmi pare rău, credeam că ştii. Mama mea a murit. Mie mi se tăiase răsuflarea. Tocmai atunci s-a deschis uşa şi a intrat David. — Văd că v-aţi cunoscut deja, a spus el cu un zâmbet molcom. David mai crescuse de când nu-1 mai văzusem, sau mi se părea? Poate nu era vorba de asta. Poate felul în care păşea, felul în care se purta îl făceau să pară mai mare, mai matur, mai puţin familiar. Hannah a clătinat din cap şi s-a răsucit stânjenită într-o parte. I-a aruncat o privire lui Robbie, dar dacă intenţionase să vorbească, să clarifice lucrurile pe loc, a scăpat ocazia. Uşa s-a dat de perete şi a năvălit Emmeline. — David! In sfârşit! Ce ne-am plictisit! De-abia aşteptam să jucăm Jocul. Hannah şi cu mine ne-am hotărât deja unde... Şi-a ridicat privirea şi l-a văzut pe Robbie. — A, bună ziua. Tu cine eşti? — E Robbie Hunter, a spus David. Ai cunoscut-o deja pe Hannah, ea e sora mea cea mică, Emmeline. Robbie a venit cu mine de la Eton. — Iţi petreci cu noi sfârşitul de săptămână? a întrebat Emmeline, străpungând-o cu privirea pe Hannah. 94
— Chiar ceva mai mult, dacă mă găzduiţi, a spus Robbie. — Robbie nu avea nici un plan pentru Crăciun, prin urmare i-am zis că poate veni să-l petreacă aici, cu noi. — Toată vacanţa de Crăciun? a întrebat Hannah. David a încuviinţat din cap. — Ne prinde bine să mai avem pe câte cineva alături, îngropaţi cum ne aflăm aici. Altminteri o să înnebunim de tot. Din locul în care stăteam, puteam simţi iritarea lui Hannah. Mâinile ei se odihneau pe cutia chinezească. Gândul îi era la Joc —regula numărul trei: pot juca numai trei persoane. întâmplări închipuite, aventuri anticipate se duceau de râpă. Hannah se uita la David cu o acuzaţie vădită în priviri, pe care el se prefacea că nu o vede. — Ia te uită la pomul acela, ce mare e! a spus el cu prefăcută bucurie. Ar trebui să ne apucăm să-l împodobim, dacă vrem să-l terminăm până la Crăciun. Surorile lui au rămas ţintuite locului. — Haide, Emme, a spus el, luând cutia cu ornamente de pe masă şi punând-o jos, fară se se uite la Hannah. Arată-i lui Robbie cum se face. Emmeline a privit-o pe sora ei. Nu ştia ce să facă, vedeam eu bine. împărtăşea dezamăgirea lui Hannah, de-abia aşteptaseră să joace Jocul. Dar, cum ea era cel de-al treilea copil, se învăţase să fie mereu a treia roată, pe lângă cei doi fraţi mai mari. Şi acum David i se adresase ei. O alesese pe ea să facă ceva împreună cu el. Tentaţia de a face împre ună o pereche, în detrimentul celui de al treilea, era irezistibilă. Afec ţiunea lui David, tovărăşia lui erau prea preţioase ca să îl refuze. I-a aruncat o privire lui Hannah, apoi i-a zâmbit lui David, a luat pachetul pe care i l-a întins şi a început să desfacă globurile de sticlă, arătându-i-le lui Robbie unul câte unul. între timp, Hannah s-a recunoscut înfrântă. Pe când Emmeline se bucura descoperind ornamente uitate, şi-a îndreptat umerii —cu demnitatea înfrângerii - şi a ieşit din cameră, ducând cu ea cutia chi nezească. David a privit-o plecând, cu o înfăţişare nătângă. Când s-a întors, cu mâinile goale, Emmeline i-a spus: — Hannah, n-ai să crezi! Robbie spune că n-a văzut niciodată un heruvim din sticlă de Dresda. Hannah s-a îndreptat ţeapănă către covor şi a îngenuncheat; David s-a aşezat la pian şi şi-a mişcat degetele pe deasupra clapelor de fildeş. 95
Apoi le-a lăsat uşor, trezind instrumentul la viaţă cu game uşoare. Şi când atât pianul cât şi noi, ascultătorii, am rămas dezamăgiţi, fară să bănuim că va mai urma ceva, a început să cânte. O muzică dintre cele mai frumoase care s-au scris pe lumea asta. Valsul în do diez minor de Chopin. Poate părea incredibil, dar atunci, în bibliotecă, am auzit muzică pentru prima dată în viaţa mea. Muzică de-adevăratelea, vreau să zic. Aveam vagi amintiri legate de felul în care îmi cânta mama când eram foarte mică, înainte de a începe s-o doară spatele şi să-i secătuiască vocea, sau cum domnul Connelly, de peste drum, îşi scoatea fluierul şi cânta melodii irlandeze plângăcioase atunci când bea prea mult, vinerea seara, la cârciumă. Dar niciodată nu fusese aşa. Mi-am lipit faţa de balustradă şi am închis ochii, lăsându-mă pradă notelor superbe, dureros de frumoase. Nu-mi dau seama cât de bine cânta, cu ce aş fi putut compara? Dar pentru mine a fost un concert desăvârşit, aşa cum sunt toate amintirile minunate. Şi în timp ce ultima notă vibra încă în aerul încălzit de soare, am auzit-o pe Emmeline spunând: — Acum lasă-mă pe mine să cânt, David, asta nu-i muzică de Crăciun. Am deschis ochii, şi ea a început să cânte O Come, AII YeFaithful1 Cânta destul de bine, muzica era frumoasă, dar vraja se risipise. — Tu ştii să cânţi? a întrebat-o Robbie pe Hannah, care şedea cu picioarele încrucişate pe jos, tăcând deliberat. — Hannah are multe talente, a râs David, dar muzica nu se numără printre ele. Deşi, a continuat el zâmbind larg, cine ştie, după toate lecţiile pe care aud că le iei pe furiş în sat... Hannah i-a aruncat o privire lui Emmeline, care a ridicat spăşită din umeri: — Mi-a scăpat! — Eu prefer cuvintele, a spus Hannah cu răceală, despachetând un mănunchi de soldăţei de tinichea pe care şi i-a pus în poală. Sunt mult mai ascultătoare şi fac tot ce le cer. — Şi Robbie scrie, a spus David, e poet! Şi unul al naibii de bun. I-au publicat câteva poeme în Gazeta colegiului anul acesta. 1 Colind englezesc. (N.tr.)
96
A ridicat un glob de sticlă, azvârlind pete de lumină pe covor. — Cum era aia care-mi plăcea mie, aia cu templul în ruină? Uşa s-a deschis, curmând răspunsul lui Robbie, iar în prag a apărut Alfred, aducând o tavă încărcată cu omuleţi de turtă dulce, bomboane şi cornete de hârtie pline cu nuci. — Scuzaţi, domnişoară, a început Alfred, punând tava pe măsuţa de băuturi, doamna Townsend v-a trimis acestea pentru pom. — Aaa, grozav, a exclamat Emmeline, oprindu-se din cântat şi dând fuga să ia o bomboană. Şi, în timp ce se pregătea să iasă, Alfred a aruncat o privire spre galerie şi m-a văzut uitându-mă la ei. Iar în timp ce copiii Hartford îşi îndreptau din nou atenţia spre pomul de Crăciun, el s-a furişat prin spatele lor şi a urcat scara spiralată până la mine. — Cum merge? — Bine, am şoptit eu, nerecunoscându-mi vocea, fiindcă nu mai rostisem de multă vreme nici un cuvânt. Am privit vinovată cartea din poală şi locul gol de pe raft, şase cărţi mai încolo. El mi-a urmărit privirea şi a ridicat din sprâncene. — Tocmai bine, atunci, am venit să te ajut. — Dar domnul Hamilton n-o... — N-o să aibă nici o treabă cu mine vreo jumătate de oră. Haide, eu încep de acolo şi ne întâlnim la mijloc, a spus el zâmbind şi arătând spre celălalt capăt al raftului. Alfred a scos o cârpă din buzunarul hainei, a luat o carte de pe raft şi s-a aşezat pe jos. Mă uitam la el cum, cufundat în treabă, întorcea cartea pe toate părţile ştergând-o metodic de praf, punând-o apoi la loc pe raft şi luând alta. Cum şedea acolo, cu picioarele încrucişate, părea ca un copil preschimbat în om mare, ca printr-o vrajă, concentrat asupra lucrului pe care îl avea de făcut, cu părul lui şaten, de obicei foarte ordonat, căzut pe frunte, legănându-i-se odată cu braţul. El a privit pieziş şi m-a surprins studiindu-1, tocmai când îmi întor ceam capul. Expresia lui mi-a stârnit o furnicătură surprinzătoare sub piele, facându-mă să mă înroşesc fară voie. Oare şi-a dat seama că îl studiam? Se mai uita oare şi acum la mine? Nu am îndrăznit să îl privesc din nou, să nu-mi interpreteze greşit atenţia. Şi totuşi? Pielea mă fur nica sub privirea lui imaginară. Iar asta se întâmpla de mai multe zile. Era ceva între noi, ceva ce nu puteam defini. Comportamentul firesc pe care îl aveam de 97
obicei în preajma lui dispăruse, înlocuit de stângăcie, de o tendinţă fâstâcitoare spre mişcări greşite şi prost înţelese. M ă întrebam dacă aceasta mi se trăgea de la episodul cu pana albă. Poate că mă văzuse holbându-mă atunci, pe stradă sau, mai rău, aflase că eu eram cea care le trăncănise despre asta domnului Hamilton şi celorlalţi servitori. Aşa că m-am forţat să şterg pe toate feţele cartea din poală, uitându-mă deliberat într-altă parte, printre barele balustradei, la scena de dedesubt. Poate dacă nu îl mai priveam pe Alfred stânjeneala va trece de la sine, asemenea timpului. Reîndreptându-mi atenţia către fraţii Hartford, m-am simţit deta şată, ca un spectator care, moţăind în timpul spectacolului, se trezeşte descoperind că decorul s-a schimbat şi că povestea a avansat. M-am concentrat să le aud vocile, filtrate prin lumina diafană a iernii, străine şi îndepărtate. Emmeline îi arăta lui Robbie tava cu dulciuri făcute de doamna Townsend, iar ceilalţi doi discutau despre război. Hannah şi-a ridicat uimită privirea de la steaua de argint pe care o agăţa de o crenguţă a molidului: — Şi când pleci? — La începutul anului viitor, a răspuns David cu obrajii îmbu joraţi de emoţie. — Dar când a i...? De când... ? — Mă gândesc la asta de mult, a ridicat el din umeri. Tu mă ştii, îmi place aventura. Hannah l-a privit ţintă; fusese dezamăgită de apariţia neaşteptată a lui Robbie, de neputinţa de a mai juca Jocul, dar această nouă tră dare era mult mai dureroasă. — Tati ştie? a întrebat ea pe un ton rece. — Nu chiar, i-a răspuns David. — N-o să te lase! Cât de uşurată suna, cât de sigură! — Nu va avea de ales. Nu va şti că am plecat decât după ce voi fi deja pe teritoriul francez. — Şi dacă află? — N-o să afle, pentru că n-are cine să-i spună, i-a răspuns David privind-o intens. Oricum, poate să-mi aducă orice argumente do reşte, dar nu mă poate împiedica. N-am să-l las. N-am de gând să 98
pierd această ocazie numai pentru că aşa a făcut şi el. Sunt bărbat în toată firea şi e timpul să-şi dea seama de asta. Şi pentru că el a avut o viaţă nefericită... — David, s-a răstit Hannah. — Aşa e, a răspuns el, chiar dacă tu nu-ţi dai seama. A fost toată viaţa sub papucul bunicii, s-a însurat cu o femeie care nu l-a putut suferi, a eşuat în tot ce s-a apucat să facă... — David, a strigat Hannah din nou, iar eu i-am simţit indig narea din voce. S-a uitat la Emmeline, asigurându-se că nu îi putea auzi. — N-ai nici un pic de recunoştinţă, ar trebui să-ţi fie ruşine! David s-a uitat în ochii ei şi a spus cu voce joasă: — Nu-i voi permite să mă molipsească de amărăciunea lui. E vrednic de milă. — Ce vorbiţi voi acolo? a întrebat Emmeline, încruntându-se şi întorcându-se spre ei, cu o mână de nuci glasate. Sper că nu vă certaţi! — Bineînţeles că nu, a răspuns David, reuşind să schiţeze un zâm bet, în vreme ce Hannah se încrunta din ce în ce mai tare. Tocmai îi spuneam lui Hannah că plec în Franţa. La război! — Ce grozav! Pleci şi tu, Robbie? Robbie a dat din cap. — Ar fi trebuit să-mi dau seama, a spus Hannah. — Cineva trebuie să aibă grijă de băiatul ăsta, a spus David cu un zâmbet larg, neluând-o în seamă. Nu-1 pot lăsa să se distreze singur. Şi-n timp ce vorbea i-am surprins ceva anume în privire: admiraţie? Poate afecţiune? Şi a văzut şi Hannah. Şi-a încordat buzele. înţelesese cine era vinovat pentru trădarea lui David. — Robbie se duce la război să scape de taică-său, a continuat David. — De ce? a întrebat înfierbântată Emmeline. Ce a făcut? — Sunt prea multe de spus, şi el e foarte cătrănit. — Dă-ne totuşi măcar o idee, a spus Emmeline. Te rog! Ochii i s-au rotunjit dintr-odată. — A, ştiu, te-a ameninţat că te dezmoşteneşte! Robbie a râs sec, fară pic de veselie. — Nicidecum! Dimpotrivă! a spus, răsucind între degete un ţurţure de sticlă. — Adică te-a ameninţat că te împroprietăreşti. 99
— Ar vrea să ne prefacem că suntem o familie fericită. — Şi tu nu vrei să fiţi o familie fericită? a întrebat Hannah distantă. — Eu nu vreau să fim o familie deloc. Prefer să fiu singur. — Eu n-aş suporta să fiu singură, fară Hannah şi David şi fară tati, bineînţeles, a spus Emmeline, făcând ochii mari. — La voi e altceva, a continuat Robbie încet. Familia nu ţi-a făcut nici un rău. — Dar ce, ţie ţi-a făcut? a întrebat Hannah. A urmat o pauză în care toţi ochii, inclusiv ai mei, s-au îndreptat spre Robbie. Eu îmi ţineam respiraţia. Aflasem despre tatăl lui Robbie. în seara când a apărut pe neaşteptate la Riverton şi domnul Hamilton şi doamna Townsend se agitau să-i organizeze camera şi cina, Nancy mi-a povestit tot ce ştia. Robbie era fiul recent înnobilatului lord Hastings Hunter, un om de ştiinţă care devenise faimos şi bogat prin descoperirea unui nou tip de sticlă care putea fi arsă în cuptor. Cumpărase un conac uriaş lângă Cambridge, îşi aranjase un laborator pentru experimente şi, împreună cu soţia lui, ducea o existenţă aristocratică. Băiatul acesta, spunea Nancy, era rezultatul unei relaţii cu o servitoare. Spaniolă, care nu rupea o boabă englezeşte. Pe măsură ce pântecele îi creştea, lordul Hunter s-a plictisit de ea, dar s-a învoit să o păstreze şi să se ocupe de educaţia copilului, în schimbul tăcerii. însă tăcerea a facut-o să-şi piardă minţile şi să-şi pună capăt zilelor. — Ce păcat, a spus Nancy, oftând şi scuturând din cap, ca o servi toare să fie tratată în felul ăsta şi un copil să crească fară mamă. Cine n-ar fi avut milă faţă de ei? Oricum lady Ashburn nu va fi bucuroasă de oaspetele acesta neaşteptat. Era foarte clar ce voia să spună: erau titluri şi titluri, unele vechi, de sânge, altele care luceau ca o maşină nouă. Robbie Hunter, fiul (legi tim sau nu) al unui lord proaspăt înnobilat, nu era pe măsura unora ca familia Hartford şi, prin urmare, nu era bun nici pentru noi. — Haide, spune-ne! Trebuie să ne spui! Ce a făcut tatăl tău aşa de groaznic? a întrebat Emmeline. — Dar ce însemnă asta? a întrebat David zâmbind. Inchiziţie? îmi cer iertare, Hunter! Sunt tare băgăcioase, ele două. Nu prea sunt învă ţate cu lumea.
f
Emmeline a zâmbit şi a aruncat spre el un pumn de hârtii, fară să-l nimerească. Au plutit o vreme şi-au căzut peste celelalte, adunate sub pom. — Nu-i nimic, a spus Robbie, îndreptându-şi spatele şi dându-şi la o parte o şuviţă de păr căzută pe ochi. După moartea mamei, tata m-a revendicat. — Revendicat? Cum adică? a întrebat Emmeline, încruntându-se. — După ce m-a condamnat cu uşurinţă la o viaţă dezonorantă, acum descoperă că are nevoie de un moştenitor. Se pare că soţia lui nu poate produce unul. Emmeline s-a uitat la David şi la Hannah cerând o explicaţie. — Aşa că Robbie pleacă la război, a spus David, să scape. — îmi pare rău de mama ta, a spus Hannah fară prea multă tra gere de inimă. — Sigur că da, a intervenit şi Emmeline în discuţie, cu o milă înde lung exersată pe chipul ei copilăresc. Probabil ţi-e foarte dor de ea. Mie îmi lipseşte mama îngrozitor de tare, deşi nici n-am cunoscut-o, a murit la naşterea mea, a oftat ea. Şi acum te duci la război ca să scapi de cruzimea tatălui tău. Parcă ar fi un roman. — O melodramă, a completat Hannah. — O poveste romantică, a continuat Emmeline emoţionată. A desfăcut un pacheţel din care i-au căzut în poală câteva lumânări mirosind a scorţişoară. — Bunica spune că e de datoria oricărui bărbat să meargă la război. Zice că cine stă acasă este laş. Sus, în galerie, simţeam pielea fiimicându-mă. Mi-am aruncat pri virea spre Alfred, dar mi-am ferit-o iute când l-am văzut privindu-mă. Obrajii îi ardeau, iar în ochi i se citea reproşul. La fel ca atunci, în sat. S-a ridicat brusc, a azvârlit cârpa, iar când i-am ridicat-o a scuturat din cap, fară să mă privească, murmurând ceva despre domnul Hamilton, care l-o fi căutând. Şi l-am privit neputincioasă cum o ia repede pe scări în jos şi iese încetişor din bibliotecă, fară să fie simţit de copiii Hartford. Iar eu mi-am blestemat lipsa de stăpânire. Luându-şi ochii de la pom, Emmeline s-a îndreptat spre Hannah: — Bunica e dezamăgită de tati. Crede că a primit totul de-a gata. — N-are de ce să fie dezamăgită, i-a răspuns Hannah cu înflăcărare. Iar tati n-a primit nimic de-a gata. Sigur că s-ar înrola şi el imediat, dacă ar putea. 101
i
S-a lăsat o tăcere atât de apăsătoare încât îmi puteam auzi propria respiraţie înteţindu-se, plină de înţelegere pentru Hannah. — Nu te supăra pe mine, a spus Emmeline bosumflată. Bunica zice asta, nu eu! — Cotoroanţa! a izbucnit Hannah înfierbântată. Tati face tot ce poate pentru soldaţii noştri. Asta-i tot ce putem face oricare dintre noi. — Hannah ar vrea să vină şi ea la război! i-a spus David lui Robbie. Ea şi tati nu pot înţelege că acolo nu e loc pentru femei şi bătrâni cu plămânii şubrezi. — Prostii, David! l-a repezit Hannah. — La ce te referi? La faptul că războiul nu e pentru femei şi bătrâni sau la faptul că ai vrea şi tu să mergi la război? — Ştii prea bine că aş putea fi la fel de folositoare ca tine. Am fost întotdeauna bună la luarea hotărârilor strategice, chiar tu ai spus asta... — Dar ăsta nu-i un joc, Hannah, i-a răspuns David pe un ton dur. E război: cu tunuri de-adevăratelea, cu gloanţe şi duşmani de-adevăratelea. Nu e închipuire. Nu e un joc de copii. Eu mi-am ţinut răsuflarea. Hannah arăta de parcă ar fi fost pălmuită. — Nu poţi trăi într-o lume imaginară toată viaţa. Nu-ţi poţi petrece restul vieţii inventând aventuri, scriind despre lucruri care nu s-au întâmplat niciodată cu adevărat, jucând personaje închipuite... — David! a strigat Emmeline, aruncând o privire spre Robbie, apoi din nou spre fratele ei, cu buza de jos tremurândă. Regula numă rul unu: Jocul e secret. David a privit-o şi s-a înmuiat. — Ai dreptate. Iartă-mă, Emme. — E secret, a şoptit ea, asta e important! — Sigur că e, a spus David, răvăşindu-i părul. Haide, vino-ncoace! Nu fl supărată! S-a aplecat să privească în cutia cu podoabe. — Ei, uite ce-am găsit! E Mabel! a strigat el, scoţând un înger de sticlă de Niirnberg cu aripi de sticlă răsucită, cu o rochie aurie şifonată şi o faţă pioasă de ceară. Asta e preferata ta, nu-i aşa? Să o pun în vârf? — Pot s-o pun eu anul ăsta? a întrebat Emmeline, ştergându-şi ochii. Oricât de supărată ar fi fost, nu putea lăsa să-i scape o ase menea ocazie.
k
David s-a uitat la Hannah, prefacându-se că-i studiază palma. — Ce zici, Hannah? Ai ceva împotrivă? Hannah l-a privit rece, drept în ochi. — Te rog! a spus Emmeline, sărind în picioare, mişcându-şi fustele şi stârnind hârtiile. Voi doi aţi aşezat-o mereu, eu n-am apucat niciodată. Nu mai sunt mică! David s-a prefăcut că se gândeşte. — Câţi ani ai acum? — Unsprezece, a răspuns Emmeline. — Unsprezece... a repetat David. Adică aproape doisprezece. Emmeline a încuviinţat bucuroasă. — Bine, s-a învoit el în cele din urmă. îmi dai o mână de ajutor? l-a rugat pe Robbie zâmbindu-i. Au apucat amândoi scara şi au dus-o sub pom, aşezând-o printre hârtiile împrăştiate pe podea. — Ohoo, a chcotit Emmeline, urcându-se pe scară şi ţinând strâns îngerul într-o mână. Parc-aş fi Jack cocoţat pe vrejul de fasole! A continuat să urce, până a ajuns la penultima treaptă. A întins mâna în care ţinea îngerul, aplecându-se spre vârful pe care nu reuşea să-l atingă. — Ia te uită! a spus ea în şoaptă, privind spre cele trei chipuri care o urmăreau de jos. Aproape am ajuns. Mai am o treaptă! — Ai grijă, i-a strigat David. Ai de ce să te ţii? Cu mâna liberă a apucat o rămurică de brad şi apoi a făcut la fel cu cealaltă. Şi-a ridicat încet piciorul stâng şi l-a pus pe treapta cea mai de sus. Eu mi-am ţinut respiraţia în timp ce-şi ridica piciorul drept, zâm bind triumfătoare, întinzându-se să o aşeze pe Mabel pe tronul ei, când, brusc, ni s-au încrucişat privirile. Chipul ei, ivit deasupra vâr fului, a părut surprins şi apoi speriat în momentul în care i-a alunecat piciorul şi a căzut. Am deschis gura să strig, dar era prea târziu. Cu un ţipăt care mi-a încreţit pielea, s-a prăvălit pe podea ca o păpuşă de cârpă, un morman de fuste albe printre hârtiile podoabelor. Pentru o clipă, camera a părut brusc mai mare. Toţi încremeni seră, amuţiţi. Apoi a urmat agitaţia inevitabilă: zgomot, mişcare, panică, sudori. 103
David a luat-o în braţe. — Emme! Ce-ai păţit, Emme? A privit în jos, spre îngerul de sticlă cu aripa însângerată. — Vai, Doamne! S-a tăiat! Hannah s-a lăsat în genunchi. — S-a tăiat la încheietură! A privit în jur şi a dat cu ochii de Robbie. — Du-te şi cheamă pe cineva! Eu am dat fuga pe scări în jos, cu inima bătând să-mi spargă pieptul. — Mă duc eu, domnişoară! am spus ieşind iute pe uşă. Am lut-o la fugă pe coridor, neputând să-mi iau gândul de la trupul nemişcat al lui Emmeline, răsuflarea ei adâncă răsunându-mi în minte ca o acuzaţie. Căzuse din vina mea. Ultimul lucru pe care se aşteptase să-l vadă când a ajuns în vârf era chipul meu. în capătul scărilor am dat de Nancy. — Ai grijă pe unde umbli! — Nancy, ajutor! Sângerează, am bâiguit eu cu răsuflarea tăiată. — Nu pricep ce tot îndrugi acolo, s-a răţoit ea la mine. Cine sângerează? — Domnişoara Emmeline, am răspuns eu. A căzut... în bibli otecă... de pe scară... conaşul David şi Robbie Hunter... — Eram sigură! a spus Nancy, răsucindu-se pe călcâie şi luând-o grăbită spre sala servitorilor. Băiatul ăla! Aveam eu o presimţire! Să vină aşa, neanunţat. Nu se face! Am încercat să-i explic că Robbie n-a avut nici o vină, dar Nancy nici n-a vrut să audă. A luat-o tropăind pe scări, către bucătărie, şi a scos cutia cu medicamente din dulap. — După câte ştiu eu, oamenii ca el n-aduc decât necazuri! — Dar n-are nici o vină, Nancy! — Cum n-are nici o vină? E aici doar de o zi şi uite ce s-a întâmplat! Am renunţat să-l mai apăr. Respiram gâfâit din pricina alergăturii şi nu mai aveam ce să spun pentru a o face să se răzgândească, atâta timp cât nu accepta să fie contrazisă. Nancy a scotocit după bandaje şi dezinfectant şi a luat-o la fugă pe scări în sus. Eu am alergat după ea, încercând să ţin pasul, în vreme ce pantofii ei negri loveau ca un reproş podeaua coridorului îngust şi întunecat. Nancy o va face bine, ea ştia să rezolve orice. 104
Dar când am ajuns în bibliotecă era prea târziu. Emmeline stătea aşezată pe canapea, cu un zâmbet eroic pe chip, cu ambii fraţi de o parte şi de alta. David îi mângâia braţul sănătos, încheietura rănită îi fusese legată strâns cu o bucată de pânză albă —ruptă din sarafanul ei, am băgat eu de seamă —şi i se odihnea acum în poală. Robbie Hunter era destul de aproape, dar se ţinea deoparte. — N-am nimic, a spus Emmeline, ridicându-şi privirile spre noi. Domnul Hunter a avut grijă de mine. Vă sunt atât de recunoscătoare, i-a spus, privindu-1 cu ochii înroşiţi. — Toţi îţi suntem recunoscători, a spus şi Hannah, cu ochii aţin tiţi asupra lui Emmeline. — Foarte impresionant, Hunter, a exclamat David, ar trebui să te faci doctor! — A, nu! Nu-mi place sângele! a răspuns Robbie iute. David şi-a aruncat privirile spre cârpele pline de sânge de pe jos. — Oricum, ai făcut o treabă bună, deşi susţii altceva. Noroc că nu semeni cu verii noştri, Emmeline; ce mai tăietură ţi-ai făcut! Dar şi dacă l-a auzit, Emmeline n-a reacţionat în nici un fel. Rămăsese cu ochii pierduţi la Robbie, la fel cum domnul Dudley îşi privise drăgăstos molidul. La picioarele ei zăcea uitat îngerul de sticlă, cu chipul stoic, aripa zdrobită şi haina aurie pătată de sânge.
Până la o nouă revedere
în noaptea aceea, sus în pod, eu şi Nancy ne-am cuibărit în pat, încercând cu disperare să ne ferim de aerul rece. Soarele slab de iarnă apusese de mult şi vântul sufla mânios afară, zgâlţâind rozetele de pe acoperiş şi strecurându-se tăios prin crăpăturile zidurilor. — Se zice c-o să ningă până la sfârşitul anului, a şoptit Nancy, trăgându-şi pătura până sub bărbie. Şi cred că au dreptate. — Vântul se aude ca un scâncet de copil. — Nu, a răspuns Nancy, poţi să-l asemeni cu orice, dar nu cu asta. Şi-n noaptea aceea mi-a spus povestea copiilor maiorului şi ai Jemimei. A celor doi băieţei al căror sânge nu voia să se coaguleze şi care şi-au găsit moartea, unul după altul, şi zac şi-acum împreună, în pământul tare şi rece din cimitirul de la Riverton. Primul, Timmy, căzuse de pe cal în timp ce călărea împreună cu maiorul pe moşia de la Riverton. N-a mai trăit decât patru zile şi patru nopţi, povestea Nancy, apoi plânsetul a contenit, în cele din urmă, şi sufleţelul lui şi-a găsit odihna. Era alb ca varul când s-a prăpădit, tot sângele i se trăsese în umărul umflat, dornic să găsească o scăpare. Iar eu mi-am adus aminte de cartea din camera copiilor, cu cotorul ei frumos, semnată Timmy Hartford. — Greu era să înduri plânsetele lui, a spus Nancy mişcându-şi piciorul şi înfaşurându-se mai bine în pătură, să nu simtă frigul, dar nu erau nimic pe lângă ale ei. — Ale cui? am întrebat eu tot în şoaptă. — Ale maică-sii, Jemima. Au început când l-au dus pe micuţ şi nu s-au mai oprit o săptămână întreagă. Dacă ai fi auzit-o! Ţi-ar fi albit părul de durere! Nu putea nici mânca, nici bea, s-a ofilit de tot, deve nind aproape la fel de palidă ca el, odihni-s-ar în pace!
M-a luat cu fiori, încercam să împac imaginea aceasta cu femeia urâţică, plinuţă, care părea prea ştearsă pentru capabilă să sufere într-un mod atât de spectaculos. — Spuneai de „copii“! Cu ceilalţi ce s-a întâmplat? — Cu celălalt! Adam. El a trăit mai mult decât Timmy, şi toţi am crezut că a scăpat de blestem. Dar bietu’ băiat nu scăpase! Doar că a fost mai cocoloşit decât fratele său. Maică-sa nu-1 lăsa să facă mai nimic, decât să citească în bibliotecă. N-avea de gând să facă aceeaşi greşeală de două ori, a oftat Nancy, trăgându-şi genunchii la piept ca să se încălzească. Dar nici o mamă nu-şi poate împiedica băiatul să dea de belea, dacă el asta şi-a pus în minte. — în ce belea a intrat? Ce l-a ucis, Nancy? — De fapt n-a fost decât o căzătură pe scări. în casa maiorului din Buckinghamshire. Eu n-am fost acolo, dar Sarah, camerista, a văzut totul cu ochii ei, că tocmai ştergea praful în hol. Ea zice că alerga prea iute, a călcat greşit şi a alunecat. Nimic mai mult. Nici nu cred că l-a durut prea tare, fiindcă s-a ridicat singur, uşor ca fulgul, şi mers mai departe. Dar în seara aia, spune Sarah, i s-a umflat genunchiul ca un pepene —la fel ca umărul lui Timmy mai ’nainte —şi, târziu, în puterea nopţii, a început să plângă. — Şi-a ţinut-o tot aşa, zile întregi? Ca celălalt? — Nu, la Adam n-a fost aşa, şi-a coborât Nancy vocea. Sarah zice că bietul băiat a ţipat în chinuri cam toată noaptea, strigând-o pe maică-sa, milogindu-se de ea să-i ia durerea. N i meni n-a închis un ochi în noaptea aia, nici măcar domnul Barker, care era surd bocnă. Stăteau toţi culcaţi în paturi, ascultând bocetul durerii copilaşului. Maiorul a stat în faţa uşii toată noap tea, tare ca întotdeauna, fară să verse o lacrimă. Şi-apoi, înainte de revărsatul zorilor, zice Sarah, plânsul s-a oprit brusc şi s-a lăsat o linişte de moarte. Dimineaţa, când camerista i-a dus copilului tava cu micul dejun, a găsit-o pe Jem ima prăbuşită pe patul lui, cu copilul în braţe, cu chipul liniştit ca de înger, de parcă ar fi fost adormit. — Şi ea plângea ca data trecută? — Nu. Sarah zice că arăta la fel de liniştită ca el. Bucuroasă că i-a fost curmată suferinţa, cred. Noaptea trecuse, iar ea îl condusese către un loc mai bun, unde nu-1 mai ajungeau necazurile şi tristeţea. 107
Am stat şi m-am gândit. Oprirea bruscă a plânsului copilului, uşurarea mamei. — Nancy, am început eu încetişor, nu crezi că ... — Ba cred că a fost o binecuvântare că băiatul s-a stins mai iute decât frate-său, asta e ce cred eu! m-a repezit ea. Apoi s-a lăsat tăcerea şi pentru o clipă am crezut că adormise, dar respira încă neregulat, ceea ce mă facea să cred că doar se prefăcea. Mi-am tras pătura în jurul gâtului şi am închis ochii, încercând să nu mă gândesc la băieţei care plâng şi la mame disperate. Tocmai când eram pe punctul să aţipesc, şoapta lui Nancy a stră bătut aerul îngheţat: — Acu’ iar a căzut grea. O să nască-n august. Să te rogi cât poţi de tare, auzi, a spus ea cu pioşenie. Mai ales acum, în preajma Crăciu nului, El ascultă mai bine rugile. Să te rogi să nască un copil sănătos de data asta! S-a răsucit şi a tras pătura după ea. — Unul căruia să nu-i curgă tot sângele, până ajunge-n mormânt. Crăciunul a trecut cum a venit, biblioteca lordului Ashbury a fost declarată curată, iar în a doua zi de Crăciun m-am încumetat să înfrunt frigul de afară şi să mă duc până la Saffron Green, să iau ceva pentru doamna Townsend. Lady Violet plănuia o petrecere de Anul Nou, sperând să găsească sprijin pentru comitetul ei pentru refugiaţii belgieni. Nancy a auzit-o spunând că-i surâdea ideea de a se ocupa şi de refugi aţii francezi şi portughezi, dacă ar fi fost nevoie. Dacă era să te iei după doamna Townsend, nu exista cale mai sigură să faci impresie bună la un dineu decât cu foitajele greceşti autentice ale domnului Georgias. Şi astea nu se găseau aşa, pentru orişicine, spunea ea dându-şi importanţă, mai ales în vremuri de restrişte ca acelea. Nu, cu siguranţă. Aşa că eu trebuia să mă duc la băcănie şi să cer comanda specială a doamnei Townsend de la Riverton. In ciuda vremii friguroase, mă bucuram să fac drumul până în sat. Era o schimbare binevenită să mai ies puţin, să fiu de una singură, să scap o dimineaţă întreagă de ochiul necruţător al lui Nancy. Pentru că, după câteva luni de oarecare linişte, începuse, mai nou, să acorde mare atenţie modului în care îmi făceam treaba: urmărindu-mă, certându-mă, corectându-mă. Aveam sentimentul stânjenitor că sunt pregătită pentru o schimbare care urma să aibă loc. 108
Pe lângă asta, aveam şi un motiv tainic să mă bucur de acest drum în sat. Apăruse cel de-al patrulea volum cu Sherlock Holmes al lui Arthur Conan Doyle şi mă înţelesesem cu telalul să îmi cumpere şi mie un exemplar. Mi-a luat şase luni să strâng banii şi era primul pe care l-aş fi cumpărat nou-nouţ. Valeafricii. Tremuram de nerăb dare numai rostind tidul. Ştiam că telalul locuia cu soţia şi cei şase copii într-o casă de piatră cenuşie ce ieşea în evidenţă dintr-un şir de case identice. Strada se afla într-un cartier sordid, ascuns în spatele gării, iar mirosul de cărbune înfierbânta aerul. Pietrele pavajului erau negre, şi funinginea înnegrea felinarele. Am bătut încetişor la uşa ponosită şi am aşteptat. Pe trepte, lângă mine, se afla un copil de vreo trei ani, cu încălţări prăfuite şi un pulover rărit, lovind burlanul cu un băţ. Genunchii lui goi, învineţiţi de frig, erau plini de julituri. Am mai bătut o dată, ceva mai tare. Uşa s-a deschis, în cele din urmă, şi a apărut o femeie scheletică, cu burta la gură, scoasă în evi denţă de şorţ, ţinând în braţe un copil cu ochii înroşiţi. N-a pro nunţat nici un cuvânt, s-a uitat doar la mine cu privirile pierdute, până mi-am regăsit vocea. — Bună ziua, am spus eu pe un ton deprins de la Nancy. Sunt Grace Reeves. II caut pe domnul Jones. Ea nu spunea nimic. — Sunt o clientă. Vocea a început să-mi tremure uşor, străbătută de o undă de îndoială. Ochii ei au tresărit într-un semn aproape imperceptibil de recu noaştere. Şi-a aşezat pruncul mai bine pe şoldul osos, făcând semn cu capul către camera din spatele ei: — E-acolo, afară. S-a dat uşor într-o parte şi m-am strecurat pe lângă ea, luând-o în singura direcţie în care se putea în casa aceea mică. Am intrat într-o bucătărie unde mirosea puternic a lapte stricat. La o masă şedeau doi băieţei zdernţăroşi, jucându-se cu două pietre pe lemnul zgâriat. Cel mai mare a lovit piatra fratelui său, apoi şi-a ridicat spre mine ochii ca două talgere pe chipul supt. — II căutaţi pe tăticu’? Eu am încuviinţat din cap. — E afară, îşi unge căruţul. 109
Probabil că păream derutată, fiindcă mi-a arătat cu degetul lui butucănos o uşiţă lângă sobă. Eu am dat din nou din cap, încercând să zâmbesc. — încep să lucrez şi eu cu el curând, a spus băiatul, îndreptându-şi atenţia din nou asupra pietricelelor, pregătind o nouă lovitură. Când o să fac opt ani. M-am îndreptat spre uşă şi am împins-o. Sub o frânghie de care atârnau cearceafuri şi cămăşi galbene, pătate, telalul stătea aplecat, cercetându-şi roţile căruţului. — Fir-ar să fie de treabă! bodogănea el. Eu mi-am dres vocea, şi el s-a răsucit spre mine, lovindu-se cu capul de mânerul căruţului. — Fir-ar... M-a privit pe sub sprâncene, cu pipa atârnându-i între buze. Am încercat fară succes să reiau tonul lui Nancy, aşa că am rostit cu vocea mea firavă: — Sunt Grace. Am venit după carte. Am aşteptat o vreme. — Sir Arthur Conan Doyle?! El s-a sprijinit de căruţ. — Ştiu cine eşti! a spus, iar eu am inspirat mirosul dulceag de tutun ars. Şi-a şters mâinile unsuroase de pantaloni şi m-a privit. — îmi repar căruţul ca să poată umbla băiatul cu el. — Când plecaţi? am întrebat. A privit spre cer, peste frânghia de rufe şi fantomele ei golaşe. — Luna viitoare. Cu unitatea de Marină Regală, a continuat trecându-şi mâna murdară peste frunte. De când eram copil am vrut să văd oceanul. S-a uitat din nou la mine şi ceva din privirea lui, ca o disperare, m-a făcut să-mi feresc ochii. Prin fereastra bucătăriei îi vedeam pe femeie, cu pruncul, şi pe cei doi copii holbându-se la noi. Prin sticla ondulată a geamului, murdară de funingine, chipurile lor păreau oglindite într-o baltă murdară. Telalul mi-a urmărit privirea. — Poţi s-o duci bine în armată. Dacă ai noroc. A azvârlit cârpa şi a pornit-o spre casă. 110
â
— Haide, cartea e în casă. Am făcut tranzacţia în micuţa cameră din faţă, apoi m-a condus la uşă. Am avut grijă să nu-mi scape privirile în lături, să nu văd feţi şoarele acelea flămânde, care simţeam că mă urmăresc. Şi-n timp ce coboram scările, l-am auzit pe băiatul cel mare spunând: — Ce-a cumpărat doamna asta, tăticule? Săpun? Mirosea frumos, a săpun. Era drăguţă, nu-i aşa, tăticule? Am iuţit pasul cât am putut de tare, fară să o rup la fugă. Voiam să mă îndepărtez cât mai mult de casa aceea şi de copiii care credeau că eu, o servitoare oarecare, eram o doamnă adevărată. Cât de uşurată m-am simţit să ajung la intersecţia cu Strada Gării şi să las în urmă duhoarea aceea apăsătoare de cărbune şi sărăcie! Nu-mi erau străine greutăţile vieţii, de multe ori mama şi cu mine abia ne descurcam, dar îmi dădeaum seama că Rivertonul mă schimbase. Mă obişnuisem, pe nesimţite, cu căldura, cu confortul şi abundenţa şi începusem să le consider condiţii fireşti. Şi, pe când treceam strada grăbită, prin spatele căruţei cu cai de la Lăptăria lui Down, cu obrajii îmbujoraţi de frig, mi-am pus în gând să nu le las să-mi scape. Să nu-mi pierd locul, aşa cum păţise mama. înainte de răspântia cu Strada Mare, m-am tras la adăpostul unei copertine, în intrândul din faţa unei uşi negre strălucitoare, cu o placă de alamă. Cu răsuflarea aburită de frig, am dibuit cartea pe sub palton şi mi-am scos mănuşile. In casa telalului, abia dacă îmi aruncasem privirea asupra ei, doar cât să mă asigur că era titul pe care îl vrusesem. Acum îmi puteam per mite să mă uit pe îndelete la ea, să-i mângâi coperta de piele, trecându-mi degetele peste literele gravate pe cotor, Valea fricii. Am pronunţat în şoaptă cuvintele emoţionante şi am ridicat cartea, să-i adulmec mirosul de cerneală proaspătă al paginilor. Mirosul posibilităţilor. Am vârât la loc în palton obiectul superb, interzis, strângându-1 la piept. Prima mea carte nouă. Primul meu lucru nou. Nu-mi rămânea decât să o strecor în sertarul din pod, fară să-i stârnesc bănuiala dom nului Hamilton sau să o întăresc pe cea a lui Nancy. Cu greu mi-am tras la loc mănuşile pe degetele îngheţate şi, ferindu-mi ochii de vântul rece, am păşit în stradă, ciocnindu-mă de o tânără care tocmai se îndrepta spre locul din care ieşeam eu. — Vai, scuzaţi-mă, cât sunt de neîndemânatică. 111
Mi-am ridicat privirea şi mi s-au aprins obrajii. Era Hannah. — Ia stai! a ezitat ea o clipă. Te cunosc. Lucrezi la bunicul meu. — Da, domnişoară. Sunt Grace. — Grace! Numele meu îi aluneca pe buze. — Da, domnişoară, am încuviinţat eu. Sub palton, inima mea se zbătea vinovată, bătând darabana pe copertele cărţii. Ea şi-a desfăcut puţin eşarfa albastră, lăsând să se vadă o bucăţică de piele albă, ca o petală de crin. — Tu ne-ai salvat cândva de la asasinare prin poezie romantică. — Da, domnişoară. Şi-a aruncat privirea spre stradă, unde vântul îngheţat prefăcea aerul în lapoviţă, şi s-a înflorat fară să vrea. — E o dimineaţă groaznică, total nepotrivită pentru plimbări! — Da, domnişoară. — Nici nu m-aş fi gândit să ies, a adăugat ea, întorcându-şi spatele spre mine, cu obrajii biciuiţi de frig, dacă n-aveam lecţia asta de muzică. — Nici eu, domnişoară, dacă nu m-ar fi trimis doamna Townsend după comanda ei de foi de plăcintă, pentru Anul Nou. Ea s-a uitat la mâinile mele goale şi la locul de unde ieşisem: — Nu e tocmai locul din care să cumperi foi de plăcintă. I-am urmat privirea. Pe placa de alamă de pe uşă scria „Şcoala de secretariat a domnişoarei Dove“. Mi-am frământat mintea în căutarea unui răspuns. Orice care ar putea explica prezenţa mea în faţa acelei uşi. Orice, în afară de adevăr. Nu puteam risca să se afle despre achiziţia mea. Domnul Hamilton stabilise reguli clare privind cititul. Dar ce puteam să-i spun? Dacă Hannah m-ar fi pârât lui lady Violet că luam lecţii fară permisiunea ei, riscam să-mi pierd slujba. înainte de a fi în stare să găsesc o scuză, Hannah şi-a dres glasul şi şi-a făcut de lucru cu pachetul învelit în hârtie cafenie pe care-1 ţinea în mână. — Ei bine, a început ea, iar cuvintele au rămas agăţate între noi. Eu aşteptam, speriată, să mi se declame vinovăţia. Hannah şi-a mutat greutatea de pe un picior pe altul, şi-a îndreptat gâtul şi m-a privit de-a dreptul în ochi, preţ de câteva clipe. — Ei bine, a spus ea hotărâtă, se pare că fiecare dintre noi are un secret. 112
i
Am fost atât de uimită, încât n-am putut să-i răspund. Fusesem atât de emoţionată, încât nu-mi dădusem seama că şi ea era la fel. Am înghiţit în sec, apuncând cu mâinile prin palton povara mea ascunsă. — Şi dumneavoastră, domnişoară? A dat din cap, apoi m-a năucit de-a binelea când mi-a apucat o mână şi mi-a scuturat-o zdravăn. — Te felicit, Grace! — Da, domnişoară? — Da, a spus ea însufleţită. Fiindcă ştiu ce ascunzi sub palton. — Domnişoară?! — Ştiu, pentru că şi eu fac la fel, a continuat ea, arătându-mi pachetul şi abia reţinându-şi zâmbetul. Astea nu sunt note, Grace! — Nu sunt, domnişoară? — Şi, oricum, eu nu la lecţii de muzică mă duc, a urmat ea cu ochii măriţi. Auzi, lecţii de plăcere, pe vremurile astea! Poţi să-ţi închi pui aşa ceva? Eu am dat din cap, buimacă. Apoi s-a aplecat spre mine, întrebându-mă complice: — Ţie ce-ţi place mai mult: dactilografia sau stenografia? — N-aş putea să spun, domnişoară! — Ai dreptate, bineînţeles, e o prostie să le diferenţiem. Sunt la fel de importante amândouă. S-a oprit o clipă, zâmbind uşor. — Totuşi, trebuie să recunosc faptul că am o oarecare slăbiciune pentru stenografie. Are ceva captivant! C a ... — Ca un cod secret, am spus eu, gândindu-mă la cutia chinezească. — Aşa e, s-a avântat ea, cu o strălucire în priviri. Da, chiar aşa, un cod secret. Un mister! — Da, domnişoară! Şi-a îndreptat spatele şi a făcut semn către uşă. — Ei, bine, ar trebui să intru. Domnişoara Dove mă aşteaptă. Ştii şi tu că nu acceptă înârzieri. M-am înclinat, m-am dat la o parte din faţa uşii şi am vrut să plec. — Grace? M-am întors spre ea, clipind din cauza lapoviţei. — Da, domnişoară! — Avem un secret, nu? a zis ea cu degetul la buze. 113
Eu am încuviinţat şi ne-am uitat una la alta, până când ea a dispă rut zâmbind după uşa neagră a domnişoarei Dove. Pe 31 decembrie, când ultimele clipe ale anului 1915 se scurgeau, tot personalul s-a adunat în sufrageria servitorilor, să întâmpine Anul Nou. Lordul Ashbury ne-a permis să deschidem o sticlă de şampanie şi două de bere, iar doamna Townsend a încropit un ospăţ din cămara pustiită de raţiile de război. Am amuţit cu toţii când ceasul s-a apropiat de ultima secundă şi am ovaţionat când a bătut Anul Nou. Iar după ce domnul Hamilton ne-a dirijat să cântăm Auld Lang Syne, am început să vorbim despre planurile şi dorinţele noastre pentru noul an. Katie tocmai ne mărturisea că se hotărâse să nu mai fure prăjitură din cămară, când Alfred ne-a anunţat pe un ton apăsat, uitându-se direct la domnul Hamilton: — M-am înrolat! Plec la război! A tras aer în piept şi toţi au rămas fară glas, aşteptând reacţia dom nului Hamilton. — Ei, bine, a spus el în cele din urmă, strângându-şi buzele într-un zâmbet amar. E o iniţiativă lăudabilă, Alfred. Am să-l anunţ şi pe stăpân, dar sunt convins că nu va fi dispus să renunţe la tine atât de uşor. — Mulţumesc, domnule Hamilton, însă nu e nevoie. I-am spus chiar eu stăpânului, când a venit de la Londra. A fost de părere că fâc exact ce trebuie şi mi-a urat noroc. Domnul Hamilton a rămas pe gânduri, cu privirile scăpărând, socotind totul drept o trădare din partea lui Alfred. — De bună seamă, exact ce trebuie! — O să plec în martie. Mă trimit la instrucţie mai întâi. — Ş-apoi unde? a întrebat doamna Townsend, recăpătându-şi vocea, cu mâinile înfipte în şoldurile ei bine rotunjite. — Apoi... răspunse Alfred, cu un zâmbet abia ivit pe buze. Apoi în Franţa, cred. — Atunci, a spus înţepat domnul Hamilton, venindu-şi în fire. să închinăm un pahar în cinstea acestui eveniment. S-a ridicat în picioare şi a înălţat paharul, iar noi l-am urmat. — Pentru Alfred! Să se întoarcă la fel de sănătos şi bucuros cum pleacă! 114
— Să ai grijă de tine pe-acolo, băiete! i-a spus doamna Townsend cu lacrimile jucându-i în ochi. Şi-n timp ce toţi ceilalţi îşi umpleau încă o dată paharele, Alfred s-a întors către mine: — îmi fac şi eu datoria faţă de ţară, zău aşa, Grace! Eu am scuturat din cap, vrând să-i arăt că n-a fost laş, că nu am crezut niciodată una ca asta. — O să-mi scrii, nu-i aşa? Promite-mi, Grace, că ai să-mi scrii! — Sigur că da, am încuviinţat eu. El mi-a zâmbit, şi mi-am simţit obrajii învăpăiaţi. — Dacă tot sărbătorim, s-a auzit vocea lui Nancy, care lovea paha rul să se facă linişte, am şi eu să vă spun ceva. — Doar nu te măriţi, a strigat Katie, aproape fară suflare. — Da’ de unde, i-a răspuns în zeflemea Nancy. — Atunci, ce e? a întrebat doamna Townsend. Să nu-mi spui că pleci şi tu, nu cred că rezist la una ca asta! — Nu de tot! M-am angajat la gară, mă fac patrulă la căile ferate. Am văzut un anunţ când mă duceam după treburi în sat, săptămâna trecută. Stăpâna a fost foarte încântată, a continuat ea, privindu-1 pe domnul Hamilton. Spunea că e de bun augur pentru casa asta faptul că personalul îşi face datoria. — într-adevăr, a zis domnul Hamilton cu un oftat, atâta timp cât personalul va reuşi să-şi mai facă datoria şi în casă! Şi-a scos ochelarii şi a început să-şi frece plictisit şaua nasului său lung. I-a pus apoi la loc şi m-a privit aspru. — De tine îmi pare rau, fetiţo. O să cadă multe pe umerii tăi fra gezi acum, cu Alfred plecat şi cu Nancy care şi-a luat două slujbe. N-am nici o speranţă să mai găsesc pe cineva care să ne ajute. Oricum, nu acum. Va trebui să preiei o mare parte din treaba de sus, până când lucrurile revin la normal. înţelegi? — Da, domnule Hamilton, am spus eu solemn. Atunci am înţeles de ce se străduise Nancy în ultima vreme ca eu să învăţ cât mai multe, să o pot înlocui mai uşor şi să i se permită să lucreze şi în altă parte. Domnul Hamilton dădea din cap şi îşi freca tâmplele: — O să fie de servit la masă, apoi în salon, pe urmă ceaiul. Şi-o să trebuiască să le ajuţi şi pe domnişoare la îmbrăcat când sunt aici... 115
Şi înşiruirea sarcinilor care mă aşteptau a continuat, dar eu nu l-am mai ascultat. Eram atât de emoţionată de noile mele îndeletniciri pe lângă domnişoarele Hartford. După întâlnirea întâmplătoare cu Hannah în sat, fascinaţia mea pentru cele două surori, dar mai ales pentru Hannah, crescuse. In mintea mea, hrănită cu romane de sen zaţie şi mister, ea era o eroină: frumoasă, deşteaptă şi curajoasă. Deşi la vremea aceea nu aş fi putut să gândesc aşa, acum îmi dau seama de natura acestei atracţii. Eram două fete de aceeaşi vârstă, care trăiam în aceeaşi casă, în aceeaşi ţară, iar în Hannah vedeam toate şansele strălucitoare care nu puteau fi niciodată ale mele. Prima zi de lucru a lui Nancy la căile ferate era vinerea următoare, aşa că nu îi mai rămăsese prea mult timp să îmi prezinte noile înda toriri care îmi reveneau. Noapte de noapte, mă trezea din somn cu o plesnitură peste glezne sau cu un ghiont în coaste, să-mi mai dea vreo indicaţie mult prea importantă, de teamă să n-o uite până a doua zi dimineaţă. Joi spre vineri am rămas trează aproape toată noaptea, cu mintea prea înfierbântată să adorm. Pe la cinci dimineaţa, când mi-am pus şovăind tălpile goale pe lemnul rece al podelei şi am aprins lumâ narea, mi-am tras ciorapii, rochia şi mi-am pus şorţul pe mine, simţeam că-mi tremură stomacul. Nici nu ştiu când mi-am făcut treburile obişnuite, întorcându-mă în încăperea servitorilor şi aşteptând. M-am aşezat la masă, mâinile îmi tremurau prea tare ca să pot croşeta, aşa că am rămas nemişcată, ascultând ticăitul molcom al ceasului. Pe la nouă şi jumătate, când domnul Hamilton şi-a verificat ceasul de mână cu pendula de pe perete şi mi-a făcut semn că venise momentul să iau tăvile cu micul dejun din camere şi să le ajut pe domnişoare să se îmbrace, clocoteam de nerăbdare. încăperile lor erau sus, lângă camera copiilor. Am bătut la uşă o singură dată, iute şi uşor - doar de formă, mă asigurase Nancy -, apoi am deschis uşa dormitorului lui Hannah. Era prima dată când vedeam camera Shakespeare. Dornică să-şi menţină poziţia dominantă, Nancy insistase să ducă ea însăşi tăvile cu micul dejun înainte de a pleca la gară. Din pricina tapetului decolorat şi a mobilierului greoi, părea întu necoasă. Patul, noptiera şi canapeaua erau din mahon sculptat, iar 116
covorul stacojiu acoperea aproape toată podeaua. Deasupra patului atârnau trei tablouri, de la care se trăgea şi numele încăperii: Nancy spunea că înfăţişau eroine ale celui mai grozav scriitor englez care a trăit vreodată. Când am intrat, Hannah se sculase şi stătea în faţa măsuţei de toaletă, în cămaşa ei de noapte albă, de bumbac, cu picioarele palide încolăcite pe covor, de parcă ar fi fost la rugăciune, cu capul aplecat atent peste o scrisoare. N-o văzusem niciodată atât de nemişcată. Nancy trăsese draperiile şi o fâşie slabă de lumină se strecura prin fereastra ghilotină, căzându-i pe spate, jucându-se parcă în cozile ei lungi şi cânepii. Nici nu a băgat de seamă când am intrat. Mi-am dres vocea, iar ea şi-a ridicat privirile. — Grace, a zis, fară a părea câtuşi de puţin surprinsă. Nancy mi-a spus că ai să vii tu, cât timp ea lucrează la gară. — Da, domnişoară. — Dar nu ai prea multe de făcut? Toate treburile lui Nancy şi ale tale? — Vai, nu, domnişoară. Nu e mult deloc. Hannah s-a aplecat către mine şi a spus cu voce joasă: — Probabil că eşti foarte ocupată... Şi cu lecţiile de la domnişoara Dove pe deasupra? O clipă nu mi-am dat seama despre ce vorbeşte. Cine era domni şoara Dove şi ce lecţii ar fi trebuit să iau de la ea? Apoi mi-am adus aminte. Şcoala de secretariat din sat. > — Mă descurc, domnişoară! am spus eu, înghiţind în sec, dornică să schimb subiectul. Pot să vă perii părul, domnişoară? — Da, a răspuns Hannah, clătinând din cap cu subînţeles. Da, desigur. Nu e nevoie să vorbeşti despre asta, Grace. Eu ar trebui să fiu mai atentă. A încercat să-şi stăpânească zâmbetul şi aproape că a reuşit, după care a izbucnit în râs. — Doar că... E aşa de bine să am cu cine vorbi despre asta! Am încuviinţat solemn din cap, dar sufletul îmi tresălta de bucurie. — Da, domnişoară. Cu un ultim gest conspirativ, a dus un deget la buze, în semn de tăcere, şi s-a reîntors la scrisoarea pe care o citea. După adresa din colţul colii de hârtie, mi-am dat seama că era de la tatăl ei. Şi-a schimbat 117
poziţia, iar eu mi-am ferit privirile, facându-mi de lucru cu legătorile cozilor ei. Le-am desfăcut şi am dat drumul şuviţelor lungi de păr, pe care am început să le perii. Hannah a împăturit scrisoarea şi a vârât-o sub bomboniera de cristal de pe măsuţa de toaletă. S-a privit în oglindă, strângând din buze, şi şi-a întors apoi capul spre fereastră. — Fratele meu pleacă în Franţa, a spus supărată. Se duce la război. — Se duce, domnişoară? — Da, pleacă împreună cu prietenul lui, Robert Hunter, a pro nunţat ea numele cu dispreţ. Bietul tati, a continuat ea, mângâind mar ginile scrisorii, nu ştie nimic şi nici noi nu trebuie să-i spunem. Eu periam ritmic, numărând în gând. Nancy spusese că trebuia să merg până la o sută şi că o să-şi dea seama dacă încerc să fuşeresc treaba. — Mi-ar fi plăcut să merg şi eu. — Unde, la război, domnişoară? — Da, lumea se schimbă, Grace, şi vreau să o văd şi eu. M-a privit în oglindă, cu ochii ei albaştri învioraţi de lumina soarelui, apoi a spus, ca şi cum ar fi rostit un vers pe care îl cunoştea pe dinafară: — Vreau să ştiu şi eu cum e să fii modelat de viaţă! — Cum adică modelat, domnişoară? — Transformat, Grace. Nu vreau să citesc, să mă joc şi să mă prefac la nesfârşit. Vreau să trăiesc. M-a privit din nou, cu ochi strălucitori. — Tu nu simţi la fel? Nu-ţi doreşti să ai mai mult decât ţi-a dat viaţa până acum? O clipă m-am uitat pierdută la ea, emoţionată de senzaţia nedefinită că mi se făcuse o destăinuire, fâstâcită că ar fi trebuit să fac un semn de prietenie de care nu eram încă în stare. Problema era că nu price peam câtuşi de puţin. Sentimentele de care vorbea ea îmi erau complet necunoscute. Viaţa fusese bună cu mine. De ce să mă fi îndoit? Domnul Hamilton îmi reamintea mereu cât de norocoasă fusesem să prind acest post şi, dacă nu ar fi facut-o el, mama era oricând gata să o facă în locul lui. Nu găseam nimic de spus, iar Hannah se tot uita la mine aşteptând. Am întredeschis buzele, limba mi s-a desprins de cerul gurii cu un zgomot promiţător, dar n-am fost capabilă să scot nici un sunet. Ea a oftat şi a ridicat din umeri, cu un zâmbet dezamăgit.
— îmi pare rău, Grace, că te-am tulburat! Apoi şi-a întors privirile, iar eu m-am pomenit spunând: -— Uneori mă gândesc că mi-ar plăcea să fiu detectiv, domnişoară! — Detectiv? Privirile ni s-au încrucişat în oglindă. — Ca domnul Buckert, din Casa groazeP. — Eu nu-1 ştiu pe domnul Buckert, domnişoară. Mă gândeam la Sherlock Holmes. — Adevărat? Detectiv? Am dat din cap. — Să găseşti probe şi să descoperi crime? Am încuviinţat din nou. — Ei, atunci, a continuat ea, bucuroasă peste măsură, atunci m-am înşelat. Ştii ce voiam să spun. Apoi s-a uitat din nou pe fereastră, zâmbind uşor. Nu-mi dădeam seama cum se întâmplase şi de ce răspunsul meu neaşteptat o mulţumise atât de tare, dar nu-mi păsa prea mult. Tot ceea ce ştiam era că acum mă răsfăţăm în căldura unei noi legături. Am pus peria la loc pe masa de toaletă şi mi-am şters mâinile pe şorţ. — Nancy a spus că o să îmbrăcaţi costumul de plimbare azi, domnişoară. > Am luat costumul din dulap şi i l-am dus lângă măsuţa de toaletă. I-am ţinut fusta în aşa fel încât să o poată îmbrăca. Chiar în clipa aceea s-a deschis uşa capitonată cu tapet din dreptul patului şi a apărut Emmeline. Cum stăteam eu îngenuncheată, ţinând fusta lui Hannah, am privit-o păşind în cameră. Frumuseţea îi depăşea vârsta. Ceva din ochii ei albaştri, din buzele pline, până şi din felul în care căsca dădea impresia unei împliniri leneşe. — Ce îţi mai face mâna? a întrebat-o Hannah, sprijinindu-se de umărul meu şi trăgându-şi fusta pe ea. Mi-am ţinut capul plecat, sperând că mâna n-o durea prea tare şi că nu-şi mai amintea contribuţia mea la căzătură. Dar, dacă mă văzuse, nu a lăsat să se-nţeleagă asta. A ridicat din umeri, şi-a frecat fară prea mare atenţie încheietura bandajată şi a spus: — Nu prea mă mai doare, dar o ţin bandajată doar aşa, pentru efect. Hannah s- a întors cu faţa spre perete şi şi-a scos cămaşa de noapte, apoi şi-a îmbrăcat corsajul costumului de plimbare, trăgându-1 peste cap. jSTtCA. JUDEfe^X
— Probabil că îţi va rămâne cicatrice, ştii, nu? a tachinat-o ea. — Ştiu. Emmeline şedea pe marginea patului surorii ei. — La început nu mi-a plăcut ideea de a avea aşa ceva, dar Robbie mi-a spus că ar fi ca o rană de război. Că îmi va imprima personalitate. — Chiar aşa? a întrebat Hannah pe un ton acru. — Mi-a zis că toţi marii oameni au personalitate. Eu trăgeam de panglicile corsetului, încercând să îi închei capsele. — Vine şi el la plimbare în dimineaţa asta, a spus Emmeline, bătând darabana cu degetele în tăblia patului. L-a întrebat pe David dacă i-am putea arăta lacul. — Sunt convinsă că o să vă distraţi bine. — Dar tu nu vii? E prima zi frumoasă după atâta vreme. Nu ziceai că o să înnebuneşti dacă mai stai mult în casă? — M-am răzgândit, i-a răspuns Hannah distrată. — David avea dreptate, a spus Emmeline după o vreme. Eu continuam să-i închei nasturii şi i-am simţit trupul încordându-se brusc. — Ce vrei să spui? — I-a zis lui Robbie că eşti încăpăţânată, că, dacă îţi pui în minte, eşti capabilă să te încui în casă toată iarna, numai ca să-l eviţi. Hannah şi-a strâns buzele şi, pentru moment, nu a ştiut ce să-i răspundă. — Ei bine... Poţi să-i spui lui David că nu are deptate. Nu-1 evit deloc. Dar am ceva de făcut în casă. Ceva important, despre care nici unul dintre voi nu trebuie să ştie. — Cum ar fi să stai în camera copiilor, fierbând în suc propriu şi citind hârtiile din cutie. — Spioană ce eşti! a izbucnit Hannah mânioasă. Şi te mai miri că vreau şi eu un pic de intimitate. Dar chiar te înşeli, dacă vrei să ştii, a pufnit ea. Nu umblu în cutie, cutia nici nu mai e acolo! — Ce vrei să spui? — Am ascuns-o! — Unde? — O să-ţi spun când ne jucăm data viitoare. — Dar poate că n-o să ne mai jucăm toată iarna, a zis Emmeline. N-o să putem, sau oricum, nu fară să-i spunem şi lui Robbie.
120
— Atunci, o să-ţi spun vara viitoare. Şi n-o să-i duci dorul. Tu şi Robbie aveţi destule de făcut acum, că e şi el aici. — De ce nu-ţi place? a întrebat-o Emmeline. A urmat o pauză nefirească, în care eu m-am simţit ciudat de vizi bilă, auzindu-mi bătăile inimii şi respiraţia. — Nu ştiu, a răspuns Hannah în cele din urmă. De când a venit aici, lucrurile s-au schimbat. Parcă ne scapă de sub control. Dispar înainte chiar de a şti ce sunt. Dar ţie de ce îţi place? a întrebat ea, întinzând-şi o mână ca să-i îndrept manşeta de dantelă. Emmeline a ridicat din umeri. — Pentru că e nostim şi deştept. Pentru că David îl place atât de mult. Şi pentru că mi-a salvat viaţa. — Asta e cam mult spus, a pufnit Hannah, în timp ce eu îi încheiam ultimul nasture. Apoi s-a întors cu faţa către Emmeline. Emmeline şi-a dus iute mâna la gură şi a mijit ochii, izbucnind într-un hohot de râs. — Ce e? A întrebat-o Hannah. Ce e aşa de hazliu? Apoi s-a oprit, privindu-se în oglindă. — Of! a exclamat şi ea, încruntându-se. Râzând în continuare, Emmeline s-a prăbuşit într-o parte, pe per nele lui Hannah. — Arăţi ca băiatul ăla sărac din sat, ăla pe care mama lui îl îmbracă în haine prea mici. — Eşti necruţătoare, Emme, a spus Hannah, neputându-se opri nici ea din râs. S-a uitat din nou în oglindă, mişcându-şi umerii şi încercând să-şi aranjeze corsajul. — Şi nici n-ai dreptate. Bietul băiat n-a arătat niciodată atât de ridicol! Probabil că am crescut de astă-vară până acum. — Da, a spus Emmeline, uitându-se la corsajul care îi presa prea tare sânii. Ai crescut, norocul tău! — Da, dar nu mai pot să port asta! — Dacă tati s-ar ocupa şi de noi cum se ocupă de fabrica aia, ar vedea că, din când în când, mai avem nevoie de haine noi. — Se străduieşte şi el cât poate! — N-aş vrea să văd cum ar fi dacă nu s-ar strădui deloc. Riscăm să ne facem debutul în lume în şpilhozen, dacă n-o să avem grijă singure de asta. 121
1
— Nici nu mi-ar păsa. E doar o paradă prostească, demodată, a spus Hannah, uitându-se din nou în oglindă şi trăgând de corsaj. Totuşi, o să-i scriu lui tati, să-l rog să ne ia şi nouă nişte haine noi. — Da, şi să nu ia sarafane, ci rochii adevărate, cum are Fanny. — Ei bine, a zis Hannah, până la urmă va trebui să îmbrac sara fanul astăzi. Ăsta nu mă mai încape. Mă-ntreb ce-o să zică Nancy când va vedea că i-au fost încălcate regulile, a continuat ea ridicând din sprâncene. — N-o să-i placă, domnişoară! am răspuns eu, îndrăznind să zâmbesc, în timp ce-i desfaceam nasturii costumului. Emmeline şi-a ridicat privirile, înclinându-şi capul şi uitându-se uimită la mine. — Da’ ea cine e? — E Grace, nu-ţi mai aduci aminte? Ne-a salvat astă-vară de dom nişoara Prince! — Dar ce e cu Nancy, e bolnavă? — Nu, domnişoară, am răspuns eu. E în sat, lucrează la gară. Din pricina războiului. — Vai de călătorul care-şi pierde biletul, a spus Hannah ridicând o sprânceană. — Aşa e, domnişoară! — Grace ne va ajuta să ne îmbrăcăm când Nancy e la gară, i-a spus Hannah lui Emmeline. Va fi nostim să avem şi noi pe cineva de vârsta noastră în preajmă. Am făcut iute o plecăciune şi am ieşit din cameră, cu inima zburdând. O parte din sufletul meu spera ca războiul să nu se termine niciodată. Intr-o dimineaţă rece de martie, l-am condus pe Alfred la război. Cerul era senin şi aerul îmbibat de emoţie. Şi cum ne îndreptam noi dinspre Riverton spre oraş, mă simţeam în mod ciudat năpădită de entuziasm. Domnul Hamilton şi doamna Townsend rămăseseră acasă, să păzească focurile, Nancy, Katie şi cu mine primiserăm învoire spe cială să-l conducem pe Alfred la gară, cu condiţia să ne terminăm tre burile la timp. Era datoria noastră patriotică, spunea domnul Hamilton, să-i sprijinim pe minunaţii tineri britanici care se sacrificau pentru ţară. Sprijinul ăsta avea însă limitele lui, totuşi: nici nu se punea pro blema să intrăm în vorbă cu alţi soldaţi, pentru care nişte tinere ca noi puteau constitui o pradă uşoară. 122
Ce importantă mă simţeam, umblând ţanţoşă pe Strada Mare, îmbrăcată în hainele mele cele mai bune, în compania unuia dintre soldaţii regelui. Şi sunt convinsă că nu numai eu simţeam această emoţie. Băgasem de seamă că şi Nancy se străduise să-şi aranjeze părul, strângându-şi coada de cal într-un coc asemănător cu cel al stăpânei. Până şi Katie încercase să-şi îmblânzească buclele rebele. Când am ajuns, gara era plină de soldaţi şi de cei care îi condu ceau. Iubitele erau îmbrăţişate, mamele netezeau uniformele noi şi strălucitoare, iar taţii se umflau în pene de mândrie. Punctul de recru tare din Saffron Green nu voise să fie mai prejos într-o astfel de împre jurare şi organizase o campanie de înrolare de mai bine de o lună, afişele cu lordul Kitchener arătând cu degetul spre trecători se mai vedeau încă pe toţi stâlpii. Se forma un batalion special, spunea Alfred, Flăcăii din Saffron, în care se vor înrola cu toţii. Era mult mai bine aşa, să-i cunoşti şi să-i placi pe cei alături de care urma să trăieşti şi să lupţi. Trenul strălucea, negru cu alamă, scoţând din când în când, plin de emfază, câte nor de abur nerăbdător. Alfred şi-a purtat bagajul cam până la mijlocul peronului şi s-a oprit, lăsându-1 jos. — Ei, fetelor, a spus privind în jur. Asta pare un loc bun! Noi am încuviinţat, molipsite de atmosfera de carnaval. Undeva, la capătul peronului, unde se adunaseră ofiţerii, cânta o fanfară. Nancy i-a făcut cu mâna unui controlor înţepat, care i-a răspuns încli nând din cap. — Alfred, a spus Katie timidă, am să-ţi dau ceva. — I-auzi! a zis el. Ce drăguţ din partea ta. Şi i-a întins obrazul. — Vai, Alfred, a sărit Katie, înroşindu-se toată, ca o pătlăgică bine coaptă. Nici nu mi-a dat prin cap să te sărut! Alfred ne-a făcut cu ochiul mie şi lui Nancy. — Vai, ce dezamăgire, Katie. Şi eu care credeam că o să-mi dai ceva să-mi amintească de casă când o să fiu departe, peste mări şi ţări. — Păi, o să-ţi dau, a spus Katie, scoţând un ştergar şifonat. Poftim! — Un ştergar? Bine, mulţumesc, asta o să-mi amintească de casă cu siguranţă! — Nu e un ştergar, s-a fâstâcit Katie. Adică, ba e, dar uită-te înăuntru. Alfred a desfăcut pacheţelul, scoţând la iveală trei bucăţi din prăji tura doamnei Townsend. 123
— N-are nici unt şi nici gem, ştii că nu se găsesc, dar nu e rea! — Tu de unde ştii, Katie? a repezit-o Nancy. Doamna Townsend n-o să se bucure că ai dat iar iama prin cămară. — Am vrut să-i dau şi eu ceva lui Alfred, s-a bosumflat Katie. — Bine, fie, s-a mai înmuiat Nancy. Am înţeles. Dar numai de data asta, aşa, drept contribuţie la război! Alfred, eu şi Grace avem şi noi ceva pentru tine. Nu-i aşa, Grace? La capătul celălalt al peronului zărisem câteva chipuri cunoscute: Emmeline, lângă Dawkins, şoferul lordului Ashbury, printre o mulţime de ofiţeri tineri, în uniforme noi şi elegante. — Grace! m-a îmboldit Nancy, trăgându-mă de mână. îi spuneam lui Alfred despre darul nostru. — A, da! am zis eu, scoţând din geantă un pacheţel învelit în hârtie cafenie. El l-a desfăcut cu grijă, zâmbind când a văzut ce era înăuntru. — Eu am croşetat şosetele şi Nancy fularul. — Arată grozav, a spus el apucându-le în palme şi uitându-se la mine. Cu siguranţă o să mă gândesc la voi, la toate trei, când o să-mi fie cald, iar ceilalţi băieţi o să tremure de frig. Ce-o să mă mai invi dieze pe mine cu fetele mele, cele mai grozave din toată Anglia. Şi-a îndesat cadourile în rucsac, apoi a împăturit meticulos hârtia şi mi-a înapoiat-o. — Poftim, Grace. Doamna T o să se dea de ceasul morţii căutând prăjitura, să nu-i lipsească şi hârtia de copt, pe deasupra! Eu am încuviinţat şi am pus hârtia în geantă, simţindu-i privirea aţintită asupra mea. — Să nu uiţi să-mi scrii, Grace! — Nu, Alfred, n-am să te uit, am scuturat eu din cap, privindu-1 în ochi. — Ai grijă, a spus el zâmbind. Altminteri dai de bucluc când o să mă întorc. O să-mi fie dor de tine, a continuat, întristându-se. Şi de voi toate, a adăugat, uitându-se la Nancy şi la Katie. — Vai, Alfred, a izbucnit Katie emoţionată. Uită-te la ăia! Ce ele ganţi sunt în uniformele alea noi! Şi ei sunt din regimentul Flăcăii din Saffron? Şi-n vreme ce Alfred ni-i arăta pe unii dintre tinerii pe care-i cunos cuse când se înrolase, eu m-am uitat din nou pe peron şi-am văzut-o 124
pe Emmeline făcând cu mâna unui grup şi dispărând. Doi dintre ofiţeri s-au întors, uitându-se după ea, şi-am putut să le văd chipurile. Erau David şi Robbie Hunter. Dar unde era Hannah? M-am ridicat pe vâr furi, să văd mai bine. Ea se străduise să îi evite pe David şi pe Robbie toată iarna, dar nu putea să nu-1 conducă pe fratele ei când pleca la război. — ... şi ăla e Rufus, spunea Alfred, arătând spre un soldat slăbă nog, cu dinţii mari. Tatăl lui e telal. Rufus îl ajuta, dar recunoaşte şi el că e rost să mănânce mult mai bine pe front. — Poate pentru telal, a spus Nancy. Dar tu nu aveai de ce te plânge la Riverton. — A, nu, nu am nimic de zis în privinţa asta. Doamna Townsend, stăpânul şi stăpâna ne-au hrănit bine. Totuşi, trebuie să mărturisesc că m-am săturat să stau tot timpul închis în casă, a spus el zâmbind. De-abia aştept să mai zburd şi eu pe afară. Deasupra noastră s-a auzit zumzetul unui avion Bleriot XI-2, după cum zicea Alfred, şi mulţimea a izbucnit în urale. Peronul a fost cuprins de un val de emoţie care ne-a inundat şi pe noi. Mecanicul trenului - o pată alb cu negru, undeva în depărtare - a şuierat, chemând pasagerii prin megafon să se îmbarce. — Ei bine, a spus Alfred continuând să zâmbească. Acum tre buie să plec! La capătul peronului a apărut o siluetă. Era Hannah. A scrutat mai întâi peronul, apoi a făcut şovăitoare un semn cu mâna când l-a văzut pe David. A pornit-o prin mulţime, până la fratele ei. A rămas dinaintea lui, fară să rostească un cuvânt, apoi a scos ceva din geantă şi i-a dat. Ştiam ce era. O văzusem pe masa ei în dimineaţa aceea. Călătoriepeste Rubicon, una dintre cărţuliile din Joc, cea cu aventurile ei preferate, descrise, ilustrate şi cusute cu grijă. O pusese într-un plic şi-o legase cu aţă. David s-a uitat la ea, apoi la Hannah. A vârât pacheţelul în buzu narul de la piept, mângâindu-1 cu palma, apoi a întins mâna şi i-a cuprins palmele; părea că doreşte s-o sărute pe obraji, s-o îmbrăţişeze, dar ei nu aveau obiceiul ăsta, aşa că s-a abţinut. S-a apropiat şi mai tare de ea şi i-a spus ceva. Amândoi au privit spre Emmeline şi Hannah a încuviinţat din cap. Apoi David s-a întors şi i-a spus ceva lui Robbie. S-a răsucit din nou spre Hannah, iar ea a început să scotocească prin geantă. Căuta 125
ceva să-i dea şi lui, am bănuit eu. Probabil David îi spusese că şi Robbie avea nevoie de un porte-bonheur. Glasul lui Alfred mi-a răsunat în ureche, readucându-mă la realitatea noastră. — La revedere, Gracie, mi-a spus, atingându-mi cu buzele părul din dreptul gâtului. Mulţumesc mult pentru şosete. Mi-am dus iute mâna la urechea încă înfierbântată de vorbele lui, iar Alfred şi-a săltat raniţa pe umăr şi-a pornit-o spre tren. Când a ajuns la uşă, s-a urcat în vagon, apoi s-a întors, zâmbindu-ne peste capetele celorlalţi soldaţi. — Urează-mi noroc! a mai zis şi-apoi a dispărut, împins de cei lalţi, care se înghesuiau să urce şi ei. — Noroc! i-am strigat, fluturând din mână. Urarea mea s-a izbit de spinările unor străini. Şi imediat mi-am dat seama ce pustiu va fi la Riverton după plecarea lui. David şi Robbie s-au urcat la clasa întâi, împreună cu ceilalţi ofiţeri. Dawkins venea din spate, cu bagajele lui David. Cum erau mai puţini ofiţeri decât soldaţi, şi-au găsit iute locuri, după care au apărut repede la fereastră, în timp ce Alfred se mai străduia, în vagonul lui, să-şi găsească un locşor în care să stea în picioare. Trenul a şuierat din nou şi a pufăit, umplând peronul de abur. Osiile lungi au început să se pună în mişcare, într-un balans ritmic, şi trenul s-a urnit încetişor. Hannah a mers o vreme pe lângă tren, scotocindu-se încă în geantă, fară a reuşi să găsească ceva. Şi-n cele din urmă, când trenul a prins viteză, a privit în sus, şi-a scos din păr funda albă de satin şi i-a dat-o lui Robbie, care aştepta cu mâna întinsă.
PA RTEA A D O U A
A
Doisprezece iulie
O să apar într-un film. Adică, n-am să fiu chiar eu, ci o tânără care va interpreta rolul meu. Indiferent cât de puţin legat eşti de o întâmplare, se pare că poţi deveni un subiect de interes dacă trăieşti suficient de mult. Am primit telefonul acum două zile: era Ursula, tânăra cineastă slăbuţă, cu părul blond, să mă întrebe dacă aş putea să o întâlnesc pe actriţa care avea cinstea, destul de îndoielnică, de altfel, de a juca rolul de „cameristă 1“, rebotezată mai apoi Grace. Vor veni aici, la Heathview. Nu e cel mai nimerit loc de întâlnire, dar pe mine nu mă ţin nici inima şi nici picioarele să parcurg un drum prea lung, şi nici nu mă pot preface c-aş fi în stare. Aşa că stau şi aştept aici, în camera mea. Se aude un ciocănit în uşă. Mă uit la ceas - nouă şi jumătate. Au venit la timp. îmi dau seama că-mi ţin respiraţia şi mă întreb de ce. Au intrat în camera mea toate: Sylvia, Ursula şi tânăra care urmează să joace rolul meu. — Bună dimineaţa, Grace, a spus Ursula, zâmbindu-mi pe sub bretonul ei de culoarea grâului. Se apleacă să mă sărute pe obraz, ceea ce mă miră foarte tare. Eu am amuţit de tot. Se aşază pe pătura de la capătul patului - mă surprinde să descopăr că nu mă deranjează gestul ei —şi-mi apucă mâna. — Grace, uite, ea e Keira Parker, spune zâmbind către fata din spatele meu. Va juca rolul tău în film. Fata face un pas către mine, în lumină. N-are mai mult de şaptespre zece ani şi sunt surprinsă de frumuseţea ei atât de simetrică. Părul blond, lung până pe umeri, este prins în coadă de cal. Are faţa rotundă, cu buze pline, acoperite cu un strat gros de ruj strălucitor, cu ochii albaştri sub fruntea senină. Un chip numai bun pentru reclame la ciocolată. 129
îmi dreg vocea şi redevin politicoasă. — Ia loc, te rog. îi fac semn către un scaun maro de plastic, pe care Sylvia îl adusese de dimineaţă din camera de zi. Keira se aşază cu eleganţă, îndoindu-şi picioarele subţiri, îmbră cate în blugi, şi aruncă o privire pe furiş către masa mea de toaletă. Pantalonii îi sunt jerpeliţi şi-i atârnă aţe din buzunare. Dar zdrenţele nu mai sunt semn de sărăcie, aşa mi-a spus Sylvia, ci o marcă de stil. Keira zâmbeşte impasibilă, plimbându-şi privirea peste lucrurile mele. — Vă mulţumesc pentru că m-aţi primit, Grace, îşi aminteşte să spună într-un târziu. Mă enervează că-mi spune pe nume. Dar apoi mă dojenesc, reproşându-mi că sunt răutăcioasă. Dacă mi s-ar fi adresat cu vreun tidu sau cu numele de familie, sigur aş fi insistat să lăsăm formalităţile deoparte. Bag de seamă că Sylvia întârzie în cadrul uşii, prefacându-se că şterge tocul de praf, cu un zel menit să-i ascundă curiozitatea. Tare îi mai plac actorii de film şi fotbaliştii. — Sylvia dragă, crezi că am putea bea un ceai? Sylvia îşi ridică privirea, cu chipul pătruns de o devoţiune ireproşabilă. — Doriţi un ceai? — Poate şi nişte biscuiţi! spun eu. — Desigur! zice ea, împăturind fară chef cârpa de praf şi înde sând-o în buzunar. Fac un semn către Ursula. — Da, mulţumesc, spune ea, cu lapte şi o linguriţă de zahăr. — Şi dumneavoastră, domnişoară Parker? o întreabă Sylvia pe Keira, cu o voce sugrumată, cu obrajii îmbujoraţi, ceea ce mă face să cred că actriţa îi este cunoscută. — Ceai verde cu lămâie, spune Keira căscând. — Ceai verde, repetă Sylvia încet, de parcă tocmai ar fi aflat taina originilor universului. Cu lămâie! Şi rămâne proptită în cadrul uşii. — Mulţumesc, Sylvia, şi mie ca de obicei! spun eu. — Da, răspunde ea clipind. Vraja s-a risipit şi îşi revine, în fine. Uşa se închide în urma ei şi rămân singură cu cele două musafire. îmi pare rău că am gonit-o pe Sylvia. Brusc mă simt copleşită de senzaţia iraţională că prezenţa ei împiedica reîntoarcerea trecutului. 130
I
Dar ea s-a dus şi noi rămânem tăcute, toate trei. îi arunc încă o privire Keirei, studiindu-i chipul şi încercând să mă regăsesc în tră săturile ei frumoase. Deodată liniştea e spulberată de o melodie slabă şi înăbuşită. — Scuze, spune Ursula, scotocind prin geantă. Am vrut să-l închid. Scoate mai apoi un mic telefon mobil negru, care sună tot mai tare, dar se opreşte în mijlocul cântecului, când apasă pe un buton. — îmi pare tare rău, zâmbeşte ea jenată. Priveşte ecranul şi chipul i se îmbujorează de uimire. — M ă scuzaţi o clipă! Şi eu şi Keira încuviinţăm din cap, iar Ursula iese din cameră cu telefonul la ureche. Uşa se închide, iar eu mă întorc spre tânăra mea musafiră. — Ei, cred că ar trebui să începem. Ea dă din cap aproape imperceptibil şi scoate un dosar din sacoşă, îl deschide şi ia un teanc de hârtii prinse cu o agrafa mare. După cum arată, îmi dau seama că este scenariul: cuvinte scrise cu litere mari şi îngroşate, urmate de porţiuni de text scrise cu litere normale. Frunzăreşte câteva pagini şi se opreşte, strângându-şi buzele lucioase. — Mă întrebam, începe ea, care era relaţia ta cu familia Hartford. Cu fetele, mai ales. Eu dau din cap. îmi închipuiam c-are să mă întrebe asta. — Rolul meu nu e prea însemnat. N-am prea multe replici, dar apar în multe cadre, mai ales la început. Ştii şi dumneata, servesc băuturi, chestii d-astea. Eu dau din nou din cap. — Oricum, Ursula s-a gândit că ar fi o idee bună să vorbim despre fete: ce credeai despre ele. Să-mi fac o idee despre motivaţia mea. A pronunţat cuvântul din urmă răspicat, de parcă ar fi fost un cuvânt străin, al cărui înţeles nu l-ar fi cunoscut. Şi-a îndreptat spatele, şi chipul ei a luat o înfăţişare semeaţă. — Nu e mare lucru rolul ăsta, dar e important să-l joc bine, nu ştii cine te vede. Eu am încuviinţat din cap, iar ea a continuat: — De aceea vreau să-mi spui ce simţeai. în legătură cu slujba ta şi cu fetele. Se apleacă înainte, cu privirea de un albastru rece, ca sticla veneţiană.
— îmi e de folos, ştii, că eşti... Adică, vreau să zic, faptul că eşti încă... — în viaţă, vrei să zici! Da, îmi dau seama. Aproape că îi admir candoarea. — Şi ce anume ai vrea să ştii? Ea zâmbeşte, uşurată, îmi închipui, că gafa ei a fost trecută cu vederea în fluxul conversaţiei. — Bine, începe ea, scrutând paginile de pe genunchi. Am să încep cu întrebările plicticoase. Inima începe să-mi bată mai repede. Sunt curioasă ce-o să mă întrebe. — Ţi-a plăcut să fii servitoare? Răsuflu uşurată, o răsuflare adâncă, mai degrabă decât un oftat. — Da, i-am răspuns, o vreme mi-a plăcut. — Chiar aşa? a întreabat ea neîncrezătoare. Nu-mi închipui că poate să-ţi placă să-i serveşti pe alţii zi de zi. Ce a fost frumos în asta? — I-am simţit pe toţi ca pe familia mea. Mi-a plăcut camaraderia. — Toţi? a întrebat ea cu ochii larg deschişi. Adică şi pe Hannah şi Emmeline? — Nu, mă refeream la toţi membrii personalului de serviciu. — A, a exclamat ea dezamăgită. Era clar că îşi imaginase un rol mult mai important, un scenariu îmbunătăţit, în care Grace, camerista, nu este doar un observator din afară, ci un membru tainic al cârdăşiei surorilor Hartford. E tânără, bineînţeles, şi vine din altă lume. Nu poate concepe că există praguri care nu pot fi trecute. — Ce drăguţ! Dar eu nu am scene în care să apară şi alţi servitori, aşa că asta nu prea mi-e de folos. îşi plimbă pixul peste lista de întrebări. — Era ceva ce nu-ţi plăcea la munca de servitoare? Zile de-a rândul în care mă trezeam cu noaptea în cap, mansarda care devenea cuptor vara şi gheţar iarna, mâinile cu pielea jupuită de atâta spălat, durerea de spinare pe care o căpătăm făcând curăţenie, oboseala care mă pătrundea până în măduva oaselor. — Era obositor. Zilele păreau nesfârşite şi era multă treabă de făcut. N-aveam mult timp la dispoziţie. — Da, aşa mă simţeam şi eu în timp ce jucam. Nici n-am avut motive să mă prefac. După o zi întreagă de repetiţii, mi se rupeau mîinile cărând blestemata aia de tavă de colo-colo. 132
— Cel mai mult mă dureau picioarele, am continuat eu. Dar numai la început, şi mai târziu când am împlinit şaisprezece ani şi mi-am luat pantofi noi. Scrie ceva pe spatele scenariului, cu litere cursive şi rotunde, apoi dă din cap. — Bun! Asta poate să-mi fie de folos. Continuă să scrie, terminând cu o înfloritură. — Şi-acum, chestiile interesante. Aş vrea să-mi spui despre Emme line. Adică, ce simţeai pentru ea. Am şovăit o clipă, neştiind de unde să încep. — Filmăm câteva scene împreună şi nu sunt sigură ce să cred. Ce să transmit. — Ce scene? am întrebat curioasă. — Uite, de exemplu, scena în care îl vede pentru prima dată pe R.S. Hunter, acolo, lângă lac, în clipa în care ea alunecă şi e cât pe ce să se înece, iar eu trebuie să... — Lângă lac? întreb nedumerită. Dar nu acolo s-au întâlnit. Era în bibliotecă şi era iarnă, când... — în bibliotecă? s-a mirat, strâmbând din nasul ei perfect. Nu-i de mirare că scenaristul a schimbat locul. Nu e nimic dinamic într-o cameră plină de cărţi vechi. Se potriveşte mult mai bine aşa, lacul e locul în care s-a sinucis. Un fel de a evoca sfârşitul în debutul poves tirii. E mai romantic. N-am decât s-o cred pe cuvânt. — Oricum, trebuie să fug în casă după ajutor şi, când mă întorc, el o şi salvase şi o făcuse să-şi vină în fire. După cum joacă actriţa scena asta, e prea ocupată să se uite la el, ca să mai bage de seamă că am venit cu toţii în ajutorul ei. Se opreşte, privindu-mă cu ochii mari, ca şi cum în felul acesta m-ar lămuri mai bine. — Ce zici, Grace, nu crezi că ar trebui să reacţionez şi eu un pic? Eu nu răspund imediat, iar ea mi-o ia înainte. — A, nu prea evident. Doar o reacţie subtilă. Ştii tu! Trage iute aer în piept, înălţându-şi capul, cu nasul în vânt, apoi oftează. Nu mi-am dat seama că era o improvizaţie pentru mine decât când a revenit la loc şi m-a întrebat, cu ochii larg deschişi: — Vezi? Aşa! 133
Eu şovăi, alegându-mi cuvintele cu multă grijă. — Depinde, bineînţeles, de tine, cum îţi joci personajul. Cum o interpretezi pe Grace. Dar, dacă aş fi eu şi dacă am fi din nou în 1915, nu-mi pot imagina că aş fi putut să reacţionez... Fac un gest cu mâna, neputând să exprim în cuvinte ce a interpretat ea. Se holbează la mine, de parcă n-aş fi surprins o nuanţă esenţială. — Dar nu crezi că e un pic nesăbuit să nu-i mulţumească măcar lui Grace că a alergat după ajutor? Mă simt prosteşte să dau fuga, să mă întorc şi să rămân acolo ca o apucată! — Poate că ai dreptate, am oftat eu. Dar aşa era pe atunci. Ar fi fost neobişnuit dacă ar fi mulţumit. înţelegi? M-a privit neîncrezătoare. — Nici nu m-aş fi aşteptat să se comporte altfel. — Dar trebuie să fi simţit ceva?! — Sigur că da, am răspuns năpădită brusc de neplăcerea de a dis cuta despre morţi. Dar n-am lăsat să se vadă. — Niciodată? Nu aşteaptă un răspuns din partea mea şi-mi pare bine, fiindcă nici nu vreau să i-1 dau. Se îmbufnează. — Toată chestia asta cu stăpâna şi servitoarea mi se pare ridicolă. O persoană să fie la cheremul alteia! — Erau alte vremuri, i-am răspuns eu simplu. — Aşa zice şi Ursula, oftează ea. Dar asta nu-mi e de prea mare folos, nu-i aşa? Actoria înseamnă să reacţionezi. E cam greu să faci un personaj interesant, când indicaţiile scenice sunt de tipul „nu reac ţiona”. Parcă aş fi de mucava: „da, domnişoară!", „nu, domnişoară!'1. — Trebuie să fie destul de greu, încuviinţez eu. — Iniţial m-am prezentat pentru rolul lui Emmeline, mărturi seşte ea. Ei, ăsta e un rol adevărat. Un personaj atât de interesant! Şi ce sfârşit pentru o actriţă, să moară aşa, în accidentul acela de maşină. Ii înţeleg dezamăgirea şi nu o învinuiesc, cutez să spun că de multe ori aş fi preferat şi eu să fiu Emmeline, nu o servitoare. — Oricum, a continuat ea nemulţumită, joc rolul lui Grace şi trebuie să fac tot ce îmi stă în putinţă. Iar Ursula mi-a promis că-mi aranjează un interviu special pentru lansarea DVD-ului, având în vedere faptul că sunt singura care mi-am întâlnit perso najul în carne şi oase. 134
— Mă bucur să fiu de folos. — Da, răspunde ea, nesesizând ironia. — Mai ai şi alte întrebări? — Să verific. întoarce pagina şi ceva alunecă dintre file, fluturând ca o uriaşă molie cenuşie şi căzând cu faţa în jos. Ea se apleacă s-o ridice şi-mi dau seama că e o fotografie, o adunătură de siluete în alb şi negru, cu chi puri grave. Imaginea îmi este cunoscută chiar şi văzută de departe. Mi-o amintesc instantaneu, aşa cum îţi revine în minte un film văzut demult de tot, un tablou sau un vis evocate de cea mai neînsemnată imagine. — Pot s-o văd şi eu? întreb întinzând mâna. Ea îmi dă fotografia, aşezând-o pe degetele mele încovoiate. Pentru o clipă, degetele ni se ating, dar ea şi le retrage iute, parcă temându-se să nu se molipsească de ceva. Poate de bătrâneţe. Fotografia este o copie. Cu suprafaţa netedă, rece şi mată. O întorc spre fereastră, unde lumina e mai puternică. Mă sforţez să privesc prin lentilele ochelarilor. Suntem acolo cu toţii. Toţi locatarii casei de la Riverton, în vara anului 1916. Astfel de poze se făceau în fiecare an. Lady Violet ţinea foarte mult la asta. Anual era chemat un fotograf de la un studio din Londra, iar ziua respectivă era pregătită cu pompa şi ceremonialul cuvenite. Fotografia respectivă, cu două rânduri de chipuri serioase, privind cu ochii larg deschişi, fară să clipească, spre gluga neagră a aparatului de fotografiat, era livrată personal şi expusă o vreme deasupra şemineului din salon, apoi era lipită la pagina cuvenită din albumul familiei Hartford, alături de invitaţii, meniuri şi arti cole decupate din ziare. Dacă fotografia ar fi fost făcută în alt an, poate că nu mi-aş fi adus-o aminte atât de bine. Dar această imagine anume mi-a rămas întipărită în memorie datorită întâmplărilor care au urmat. în centru, pe primul rând, stătea domnul Frederick, cu mama lui de-o parte şi cu Jemima de cealaltă parte. Aceasta din urmă era gârbovită, înfăşurată într-un şal negru, menit să-i ascundă pânte cele proeminent. La capetele rândului erau Hannah şi Emmeline, ca nişte paranteze - una mai înaltă decât cealaltă - , îmbrăcate în 135
1
rochii negre, identice. Erau noi, ce-i drept, dar nu dintr-acelea pe care şi le dorise Emmeline. In spatele domnului Frederick, în mijlocul rândului, stătea domnul Hamilton, încadrat de doamna Townsend şi de Nancy. Katie şi cu mine eram în spatele fetelor Hartford, cu domnul Dawkins, şoferul, şi domnul Dudley pe margini. Rândurile sunt bine definite. Doar doica Brown se afla undeva între ele, moţăind pe un scaun de răchită adus de pe terasă, aşezată nici în faţă, nici în spate. Mă uit la faţa mea serioasă, la pieptănătura severă care mă face să arăt ca un ac cu gămălie, scoţându-mi în evidenţă urechile prea mari. Stăteam chiar în spatele lui Hannah, iar părul ei ondulat se profila clar pe fundalul rochiei mele negre. Toţi aveam chipuri grave, cum era obiceiul pe atunci, dar foarte nimerite pentru acea fotografie anume. Servitorii sunt îmbrăcaţi în negru, ca întotdeauna, dar şi familia este la fel. Căci în vara aceea purtau şi ei doliu, asemenea tuturor în Anglia şi în lumea întreagă. Era 12 iulie 1916, a doua zi după înmormântarea lordului Ashbury şi a maiorului. Ziua în care s-a născut copilul Jemimei, când toate întrebările ce ne stăteau pe buze şi-au primit răspunsul. In vara aceea fusese îngrozitor de cald, iar în dimineaţa în care trebuia să se facă fotografia mă sculasem mai devreme ca de obicei. Soarele se înălţase deasupra mestecenilor de pe malul lacului, arun când prin fereastra mansardei o rază caldă de lumină, care îmi mân gâia faţa. Preferam să mă trezesc pe lumină, decât să-mi încep ziua de lucru într-o casă adormită, pe întuneric şi în frig. Pentru o servi toare, soarele de vară era un tovarăş statornic pe tot parcursul înde plinirii corvezilor de peste zi. Fotograful fusese chemat la nouă şi jumătate şi, până ne-am adunat noi pe peluza din faţa casei, se făcuse cald de-a binelea. O familie de vrăbii, care se socotea acasă la Riverton, se refugiase sub streşinile podu lui, urmărindu-ne tăcută şi curioasă. Până şi copacii de pe marginea aleei amuţiseră. Vârfurile lor înfrunzite încremeniseră, de parcă ar fi vrut să-şi cruţe energia, eliberând doar câte un foşnet nemulţumit, împinse de vreo adiere uşoară. Fotograful, cu faţa brobonită de sudoare, ne-a aranjat pe fiecare în parte, familia aşezată pe scaune, restul în picioare, în spate. Şi am 136
L
rămas aşa, toţi înveşmântaţi în negru, cu ochii la aparatul de foto grafiat şi cu gândul la cimitirul din vale. Mai târziu după aceea, la adăpostul zidurilor răcoroase de piatră ale sălii servitorilor, domnul Hamilton a pus-o pe Katie să ne dea limonadă, în vreme ce noi, ceilalţi, ne-am aşezat neliniştiţi pe scau nele din jurul mesei. — S-a sfârşit o eră, asta e cert! a spus doamna Townsend, ştergându-şi cu batista lacrimile din ochii umflaţi. Plânsese aproape toată luna iulie, de când sosise vestea morţii maio rului în Franţa, domolindu-se apoi numai ca să pornească mai abitir, când lordul Ashbury a suferit o comoţie fatală în săptămâna următoare. — Sfârşitul unei ere, a repetat domnul Hamilton, aşezat în faţa ei. Aşa este, doamnă Townsend. — Când mă gândesc la înălţimea Sa, lordul... a început ea cu voce ascuţită, scuturându-şi capul, punându-şi coatele pe masă şi îngropându-şi faţa umflată în mâini. — Comoţia a fost instantanee, a continuat domnul Hamilton. — Comoţie! s-a răţoit doamna Townsend, ridicându-şi faţa. Aşa i-or fi zicând ei, dar eu vă spun că a murit de inimă rea. Băgaţi de seamă ce vă zic. N-a putut suporta să-şi piardă fiul aşa! — Cred că aveţi dreptate, doamnă Townsend, a spus Nancy, înnodându-şi eşarfa de controlor la căile ferate. Erau tare apropiaţi el şi maiorul. — Maiorul! a suspinat doamna Townsend, cu ochii înlăcrimaţi şi buzele tremurânde. Bietul băiat! Când te gândeşti cum s-a dus! In te miri ce mocirlă din Franţa. — La Somme, am spus eu, simţind pe limbă rotunjimea cuvântului. Mă gândeam la ultima scrisoare a lui Albert, la filele subţiri de hârtie murdară, mirosind a depărtare. O primisem cu două zile în urmă, trimisă prin poştă din Franţa cu o săptămână înainte. Scrisoarea avea un ton destul de vesel, dar era ceva în ceea ce spunea, mai ales în ceea ce nu spunea, care mă neliniştea. — Acolo e şi Alfred, nu-i aşa, domnule Hamilton? La Somme? — Aşa cred, fetiţo. Din ce se aude prin sat, se pare că acolo i-au trimis pe Flăcăii din Saffron. — Domnu Hamilton, şi dacă Alfred... a spus dintr-o suflare Katie, care intrase aducând tava cu paharele de limonadă. 137
— Katie! a intervenit Nancy autoritară, uitându-se către mine, în timp ce doamna Townsend şi-a dus mâna la buze. Ai grijă mai bine unde pui tava aia şi ţine-ţi gura! — Nu vă faceţi voi griji pentru Albert, fetelor, a spus domnul Hamilton strângând din buze. El e în formă bună şi pe mâini bune. Comandanţii vor face ce-i mai bine. Nu i-ar fi trimis pe Albert şi pe ceilalţi flăcăi la luptă, dacă n-ar fi avut încredere în capacitatea lor de a-şi apăra regele şi patria. — Asta nu înseamnă că nu poate fi împuşcat, a spus Katie bosum flată. Ca maiorul, şi acum e erou. — Katie! Chipul domnului Hamilton s-a făcut stacojiu, ca rubarba opărită, iar doamna Townsend a rămas cu gura căscată. — Fii mai respectuoasă, a admonestat-o el, coborând vocea. După tot ce a trebuit să îndure familia în săptămânile astea din urmă. A dat din cap şi şi-a potrivit ochelarii pe nas. — Nici nu mă pot uita la tine, fato. Fugi de aici la bucătărie şi... S-a întors spre doamna Townsend, aşteptând sprijin. Doamna Townsend şi-a ridicat chipul buhăit şi a spus printre suspine: — Şi apucă-te să speli toate tăvile şi oalele mele, chiar şi pe alea păstrate la vechituri. Noi am rămas tăcuţi, în vreme ce Katie a dispărut în bucătărie. Prostănaca de Katie, să vorbească despre moarte! Alfred ştia să aibă grijă de el. Aşa spunea în toate scrisorile, avertizându-mă să nu mă deprind prea mult cu treburile lui, pentru că se va întoarce repede să şi le preia. Doar să-i ţin locul cald. Dar mi-a venit în minte şi un alt lucru pe care îl scria Alfred. Ceva ce îmi provoca temeri pentru locurile noastre de muncă. — Domnu Hamilton, nu vreau să fiu nepoliticoasă, dar mă întreb ce se va întâmpla cu noi. Cine va prelua acum gospodăria, dacă lordul Ashbury... — Sigur că domnul Frederick, nu-i aşa? a întrebat Nancy. Sin gurul fiu în viaţă al lordului Ashbury. — Ba nu, a spus doamna Townsend, uitându-se la domnul Hamil ton. Fiul maiorului, nu? Când s-o naşte. El are întâietate la tidu. — Depinde, a spus domnul Hamilton pe un ton grav. — De ce? a întrebat Nancy.
Domnul Hamilton ne-a privit pe rând. — Depinde dacă lady Jemima va naşte un băiat sau o fată. Simpla pomenire a numelui ei a facut-o pe doamna Townsend să izbucnească din nou în lacrimi. — Biata mieluşică! Să-şi piardă bărbatul! Tocmai acum că stă să nască un copilaş! Nu e drept! — Şi câte or mai fi ca ea în toată Anglia, a spus Nancy, clăti nând din cap. — Dar nu e acelaşi lucru, nu-i aşa? a întrebat doamna Townsend, nu-i acelaşi lucru când i se întâmplă unuia de-al tău. Sunetul celui de-al treilea clopoţel de pe consola de lângă scări a facut-o pe doamna Townsend să tresară. — Vai de mine! a exclamat ea, ducându-şi mâna la pieptul masiv. — E de la intrare, a spus domnul Hamilton, ridicându-se şi împin gând cu grijă scaunul la loc sub masă. E lordul Gifford, fară îndoială. Să citească testamentul. Şi-a pus haina, îndreptându-şi gulerul, şi, privindu-mă peste ochelari, mi-a zis înainte de a o lua pe scări în sus: — Lady Ashbury va suna dintr-o clipă într-alta să duci ceaiul, Grace. După asta, nu uita să duci o carafa de limonadă afară, la domnişoarele Hannah şi Emmeline. Şi-n timp ce el dispărea pe scări, doamna Townsend se bătea cu palma iute peste inimă, spunând tristă: — Nervii mei nu mai sunt cum erau odată! — Nici căldura asta nu ajută prea mult, a spus Nancy, uitându-se la ceas. Ia te uită, e numai zece jumate. Lady Violet nu va suna pentru prânz decât peste vreo două ore. De ce nu vă duceţi să vă odihniţi mai devreme astăzi? Grace se poate descurca singură cu ceaiul. Eu am încuviinţat, bucuroasă că am de făcut ceva care să-mi ia mintea de la tristeţea ce cuprinsese toată casa. Am pornit-o cu tava pe scările întunecoase din sala servitorilor spre holul cel mare, unde am fost imediat învăluită de căldură şi lumină. Toate draperiile din casă fuseseră trase la insistenţa lui lady Violet, să se respecte cu stricteţe doliul după tipicul victorian; geamul eliptic de deasupra uşii de la intrare nu putuse fi acoperit, lăsând să pătrundă nestânjenită lumina soarelui. Asta m-a dus cu gândul la aparatul de 139
fotografiat. încăperea era o oază de lumină şi viaţă, în mijlocul unei cutii negre, acoperite. Am traversat holul către salon şi am împins uşa. Aerul din încăpere era stătut, îmbâcsit de căldura care intrase la începutul verii şi rămăsese încapsulat acolo de tristeţea din casă. Uşile uriaşe dinspre terasă rămă seseră închise, iar draperiile grele de brocart şi perdelele de mătase fuseseră trase, atârnând letargic. Am şovăit înainte să intru. Era ceva în încăperea aceea care mă facea să ezit, ceva ce nu avea de-a face cu căldura sau cu întunericul. Pe măsură ce ochii mi s-au acomodat cu semiîntunericul, am înce put să discern imaginea sumbră dinăuntru. Pe fotoliul lordului Ashbury stătea lordul Gifford, un om destul de vârstnic, rumen la faţă, ţinând în poala lui încăpătoare o mapă de piele neagră. Citea cu voce tare, bucurându-se parcă de ecoul propriei sale voci în camera întunecată. Pe măsuţa de lângă el, o lampă elegantă de alamă trasa clar un cerc de lumină blândă. Pe canapeaua de piele din faţa lui şedeau Jemima şi lady Violet, amândouă văduve. Cea din urmă părea că se micşorase de azi-dimineaţă: o siluetă fragilă într-o rochie neagră de crep, cu faţa ascunsă de un voal gros de dantelă. Jemima era şi ea îmbrăcată în negru, cu chipul cenuşiu. Mâinile ei, de obicei cărnoase, cu care îşi mângâia absentă pântecele umflat, păreau acum mici şi fragile. Lady Clementine se retrăsese în dormitor, dar lui Fanny, care încă urmărea cu ardoare să cucerească inima domnului Frederick, i se îngăduise să rămână şi şedea înfumurată lângă lady Violet, cu o expresie de tristeţe prefăcută pe chip. Pe masa din apropiere, florile pe care le culesesem din grădină chiar în dimineaţa aceea, rododendroni roz, clematite crem şi mlădiţe de iasomie, se pleoştiseră triste în vază. Parfumul iasomiei umplea încăperea închisă cu o forţă înăbuşitoare. Domnul Frederick stătea în picioare, de cealaltă parte a mesei, cu mâna pe poliţa căminului, cu haina scrobită pe trupul lui masiv, în semiîntuneric, chipul lui arăta ca de ceară, împietrit, cu privirea fixă. Strălucirea firavă a lămpii îi aşternuse o umbră peste un ochi. Celălalt era întunecat, aţintit asupra prăzii. Şi-n timp ce-1 priveam, mi-am dat seama că şi el se uita la mine. Mi-a făcut un semn din degetele care i se odihneau pe şemineu: un gest atât de discret, pe care nici nu l-aş fi observat dacă restul trupului 140
său n-ar fi fost atât de nemişcat. Dorea să aduc tava lângă el. M-am uitat la lady Violet, uimită nu numai de această schimbare a obi ceiului, dar şi de atenţia enervantă a domnului Frederick. Ea nu m-a băgat în seamă, aşa că am făcut ce mi-a sugerat el, evitându-i cu grijă privirea. Când am aşezat tava pe masă, mi-a făcut semn cu capul către ceainic, să încep să torn, apoi şi-a îndreptat din nou atenţia către lordul Giffbrd. Nu mai turnasem ceaiul până atunci nici în salon, nici pentru stăpâna. Am şovăit o clipă, neştiind cum să încep, apoi, bucurându-mă de întuneric, am luat carafa cu lapte, în timp ce lordul Giffbrd con tinua să vorbească. — ... de fapt, pe lângă excepţiile deja menţionate, întreaga avere a lordului Ashbury, împreună cu titlul, urma să îi revină fiului său cel mai mare, maiorului Jonathan Hartford... Aici a făcut o pauză. Jemima şi-a înăbuşit un suspin, care s-a auzit cu atât mai jalnic. Lângă mine, Frederick a scos un cloncănit din gât. De nerăbdare, m-am gândit eu, aruncându-i o privire furişă în timp ce turnam ceaiul în ultima ceaşcă. Bărbia îi era încordată, ieşită în afară în semn de auto ritate rigidă. A dat aerul afară din piept: o răsuflare lungă şi măsurată. Bătând darabana cu degetele pe poliţa şemineului, a spus: — Mai departe, lord Gifford. Lordul Gifford s-a mişcat în fotoliul lordului Ashbury, iar pielea a oftat, tânjind după stăpânul dispărut. Şi-a dres vocea şi a spus cu glas tare: — ... dat fiind faptul că după vestea morţii maiorului Hartford nu s-au făcut alte aranjamente, averea va trece, după străvechea lege a primogeniturii, la primul urmaş de parte bărbătească al acestuia. Şi, privind peste ramele ochelarilor, la pântecele Jemimei, a continuat: — Dacă maiorul Hartford nu va avea copii supravieţuitori de parte bărbătească, averea şi tidul vor trece, în schimb, la cel de-al doilea fiu al lordului Ashbury, la domnul Frederick Hartford. Lordul Gifford şi-a ridicat privirea, şi lumina lămpii s-a răsfrânt în lentilele ochelarilor săi. — Se pare că vom avea de aşteptat. A făcut o pauză, şi eu am profitat de ea pentru a le servi ceaiul doamnelor. Jemima a luat ceaşca automat, fară să se uite la mine, şi 141
a lăsat-o în poală. Lady Violet mi-a făcut semn că nu vrea ceai. Doar Fanny a luat cu oarecare chef ceaşca şi farfurioara întinse de mine. — Lord Gifford, a întrebat domnul Frederick cu o voce calmă, cum doriţi ceaiul? — Cu lapte, dar fară zahăr, a răspuns acesta, trecându-şi degetele peste guler, depărtându-1 de ceafa lipicioasă. Am ridicat ceainicul cu grijă şi am început să torn, atentă la gâtul fierbinte. I-am întins ceaşca pe farfurioară, iar el a luat-o fară să mă privească. — Cum merg afacerile, Frederick? a întrebat frecându-şi una de cealaltă buzele umflate înainte de a-şi sorbi ceaiul. Cu coada ochiului, l-am zărit pe Frederick încuviinţând din cap. — Destul de bine, lord Gifford. Oamenii mei au făcut trecerea de la producţia de automobile la avioane, şi acum se licitează încă un contract cu Ministerul de Război. — Să sperăm că nu va licita şi compania aceea americană, se zice că au făcut atâtea avioane, c-ar ajunge pentru fiecare bărbat, femeie sau copil din Marea Britanie! — N-aş spune că n-au produs o mulţime de avioane, lord Gifford, dar eu nu m-aş urca în nici unul! — De ce nu? — Producţie de masă! i-a răspuns domnul Frederick. Oameni care lucrează prea iute, încercând să ţină pasul cu benzile rulante, care n-au timp să verifice dacă treaba e făcută cum trebuie. — Dar se pare că ministerului nu-i pasă. — Ministerul nu ştie să se uite decât la preţ, dar o să afle curând. Când o să vadă ce calitate producem noi, nu vor mai contracta cutiile alea de tinichea, a răspuns el, râzând un pic prea tare. Fără să vreau, mi-am ridicat ochii spre el. Mi se părea că, pentru un om care îşi pierduse şi tatăl şi unicul frate în decursul câtorva zile, se comporta remarcabil de bine. Chiar prea bine, mă gândeam eu, începând să pun la îndoială descrierea drăgăstoasă a lui Nancy şi devoţiunea lui Hannah, comparându-le mai degrabă cu caracterizarea pe care i-o făcuse David, de om meschin şi înăcrit. — Aveţi vreo veste de la tânărul David? a întrebat lordul Gifford. O răsuflare şuierată a Jemimei a atras brusc toate privirile. Ea şi-a îndreptat spatele, şi-a pus mâinile pe şale, după care a început să şi le mişte peste pântecele proeminent. 142
— Ce-ai păţit? a întrebat-o lady Violet de sub vălul ei de dantelă. Jemima nu i-a răspuns, părând prinsă într-o comuniune tăcută cu pruncul ei. Se uita fix, în gol, pipăindu-şi pântecul. — Jemima? s-a auzit din nou lady Violet, a cărei îngrijorare îi îngheţase vocea şi aşa răcită de durere. Jemima şi-a aplecat capul, ca şi cum ar fi încercat să asculte ceva. — Nu se mai mişcă! a şoptit ea, abia auzit, iar respiraţia i-a devenit tot mai sacadată. A fost atât de agitat până acum, dar s-a oprit! — Trebuie să te odihneşti, i-a spus lady Violet. Căldura asta bles temată. .. a urmat înghiţind în sec. Căldură blestemată... S-a uitat în jur, aşteptând susţinere din partea celorlalţi. — Asta şi... Şi-a scuturat capul, strângând din buze, nedorind sau neputând rosti propoziţia până la capăt. — Asta e tot. Şi-a adunat tot curajul, şi-a îndreptat spinarea şi a spus tăios: — Trebuie să te odihneşti. — Nu, a răspuns Jemima cu buza de jos tremurândă. Vreau să stau aici. Pentru Jonathan şi pentru dumneata. Lady Violet i-a luat mâinile într-ale ei, retrăgându-i-le de pe pântece. — Ştiu că vrei. A întins mâna şi a încercat să o mângâie pe părul cenuşiu, ca de şoarece. Era un gest simplu, dar mi-a reamintit faptul că şi lady Violet însăşi era mamă. Fără să se mişte, mi-a spus: — Grace, ajut-o pe doamna Hartford să meargă sus, să se odihnească. — Da, doamnă! am spus, făcând o plecăciune şi trecând lângă Jemima, pentru a o ajuta să se ridice, bucuroasă că se ivise o ocazie să părăsesc încăperea, cu tristeţea ei cu tot. Şi în timp ce ieşeam, cu Jemima lângă mine, mi-am dat seama ce era schimbat în cameră, pe lângă întuneric şi căldură. Ceasul de pe poliţa şemineului, care de obicei bătea fiecare secundă cu o detaşare sonoră, amuţise. Limbile sale negre şi subţiri încremeniseră bizar, res pectând instrucţiunile lui lady Ashbury de a opri toate ceasurile de sus la cinci fară zece, ora la care se prăpădise soţul ei.
143
Căderea lui Icar
După ce am condus-o pe Jemima în camera ei, m-am întors în sala servitorilor, unde domnul Hamilton inspecta oalele şi cratiţele frecate de Katie. Şi-a desprins privirile de pe cratiţa favorită a doamnei Townsend pentru sote, ca să-mi spună că surorile Hartford erau afară, pe lângă vechiul hangar pentru bărci, şi că trebuia să le duc ceva de băut. Am luat o carafa de limonadă din cămara rece, am pus-o pe o tavă, împreună cu două pahare înalte şi o farfurie cu sendvişuri făcute de doamna Townsend, şi am ieşit pe uşa servitorilor. Afară, am rămas o clipă în capul scărilor, clipind să-mi obişnuiesc ochii cu lumina strălucitoare a soarelui. După o lună întreagă fară ploaie, culorile se şterseseră de tot. Soarele străbătuse deja jumătate din drumul său pe cer, şi lumina lui necruţătoare albea totul, dând grădinii o înfăţişare aburită, asemenea celor din acuarelele care atârnau în budoarul lui lady Violet. Deşi purtam bonetă, am simţit cum îmi ia foc cărarea părului, care îmi rămăsese descoperită. Am traversat Peluza Teatrului, cosită de curând şi inundată de aroma adormitoare a fânului uscat. Ghemuit, Dudley tăia gardul viu de pe margine. Tăişul foarfecilor era plin de sevă verde, iar soarele se răsfrângea pe ici, pe colo, prin locurile în care metalul rămăsese curat. Probabil a simţit că mă apropii, fiindcă s-a întors, privindu-mă prin ochii abia deschişi. — Tare cald mai e! a spus, ducându-şi mâna în dreptul ochilor. — Cald de poţi prăji oul pe calea ferată! am răspuns eu, imitând-o pe Nancy, întrebându-mă dacă aşa ceva ar fi cu putinţă. La capătul peluzei se aflau nişte scări mari de piatră cenuşie, care duceau spre grădina de trandafiri a lui lady Ashbury. Spalierele erau inundate de flori roz, înviorate de zumzetul fierbinte al albinelor sârguincioase care pluteau deasupra miezului lor galben. 144
i
Am trecut pe sub pergolă, am deschis poarta şi am luat-o pe Aleea cea Lungă: o potecă pietruită peste un covor de floricele albe. Cam pe la mijloc, gardul viu înalt, de carpen, lăsa locul unor tufe de tisă care mărgineau Grădina Egeskov. Am clipit nedumerită când s-au mişcat prinzând viaţă şi-am zâmbit amuzată să văd două raţe mânioase, care se îndepărtaseră de lac şi stăteau pe loc, privindu-mă cu ochi negri şi strălucitori. In fundul Grădinii Egeskov se afla cea de-a doua poartă, perechea uitată (căci există întotdeauna o pereche uitată), năpădită de mlădiţe sârmoase de iasomie. Dincolo de ea era fântâna lui Icar şi, mai departe, la maginea lacului, hangarul pentru bărci. închizătoarea porţii începuse să ruginească, aşa că a trebuit să las tava jos, să o pot deschide. Am aşezat-o pe un loc neted, între tufele de căpşune, şi m-am căznit să deschid ivărul cu mâna. Am deschis poarta, am ridicat tava şi mi-am continuat drumul spre fântână, învă luită de mireasma iasomiei. Deşi fântâna lui Eros şi Psyche se înălţa măreaţă în mijlocul peluzei din faţă, anunţând casa cea mare, fântâna aceasta mai mică avea ceva minunat, misterios şi melancolic, ascunsă cum se afla în luminişul însorit de la capătul grădinii de sud. Bazinul rotund, cu postamentul de pietre stivuite, înalt de peste o jumătate de metru, avea mai bine de şase metri lăţime în locul cel mai larg. Era pardosit cu bucăţi mici de sticlă, de un albastru azuriu, asemenea colierului de safire pe care lordul Ashbury i-1 adusese lui lady Violet după ce se întorsese de pe frontul din Orientul îndepărtat, în mijloc se înălţa un bloc de marmură roşu-maronie, neprelucrată, înalt cam cât doi oameni, mai gros la bază şi subţiat spre vârf. Cam de pe la mijloc în sus, era sculptat trupul înclinat al lui Icar din mar mură crem, pe fundalul cafeniu. Aripile sale, din piatră scrijelită, să lase impresia penelor, îi erau prinse de braţe şi se lăsau pe spate, revărsându-se peste stânca de marmură. Din bazin ieşeau să-l ajute trei sirene, cu pletele răsucite în jurul chipului, una ţinând o harpă micuţă, alta purtând o coroniţă de frunze de viţă, şi cea de a treia apucându-1 cu mâinile ei albe, încercând să-l tragă din adâncuri. Şi în acea zi fierbinte de vară, doi lăstuni violeţi, nepăsători la fru museţea statuii, zburau deasupra capului ei, aşezându-se pe vârful stâncii de marmură, după care şi-au luat imediat zborul, atingând suprafaţa 145
apei, să-şi domolească setea. Şi în timp ce mă uitam la ei, m-a năpădit căldura şi dorinţa puternică şi bruscă de a-mi scufunda mâna în apa rece. Am aruncat o privire înapoi, spre casa îndepărtată, prea cufundată în durere pentru a mai băga de seamă cum, la capătul grădinii dinspre sud, o cameristă s-a oprit o clipă să se răcorească. Am aşezat tava pe marginea bazinului şi m-am lăsat pe un genunchi, simţind căldura pietrei prin ciorapul negru. M-am aplecat, am întins mâna şi-am tras-o iute înapoi la prima atingere a apei încălzite de soare. Mi-am suflecat mâneca şi am întins mâna din nou, gata s-o scu fund în apă. Şi în clipa aceeaam auzit un râset, ca un clinchet de clopţel. Am încremenit, am ciulit urechile, aplecându-mi capul să mă uit după statuie. Şi-atunci le-am văut pe Hannah şi pe Emmeline, care nu se aflau de fel la hangarul de bărci, ci stăteau cocoţate pe marginea fântânii, de cealaltă parte. Eram îngrozită, de-a dreptul: îşi scoseseră rochiile negre de doliu, rămânând doar cu juponul, corsetul şi chiloţii cu dantele. Botinele lor stăteau aruncate pe poteca albă, pietruită, ce împrejmuia fântâna. Părul lor lung strălucea în lumina soarelui. M-am uitat îndărăt spre casă, uimită de îndrăzneala lor, întrebându-mă dacă îndrăzneala asta nu mă incrimina în vreun fel şi pe mine. întrebându-mă dacă îmi faceam griji degeaba sau doar speram să fie aşa. Emmeline stătea întinsă pe spate: cu tălpile adunate, picioarele îndoite şi genunchii, albi precum juponul ei, salutând cerul senin şi albastru. Capul îi era aşezat pe unul dintre braţe, în timp ce al doilea, cu pielea moale, albă, nevăzută de soare, stătea întins peste bazin, iar mâna i se mişca molatec, desenând opturi, atingând din când în când cu degetele suprafaţa apei şi stârnind valuri mărunte, ce se încălecau cu repeziciune. Hannah stătea mai în spate, cu un picior îndoit sub ea şi bărbia sprijinită de celălalt genunchi, trecându-şi leneş prin apă degetele de la picioare. Braţele îi încolăceau piciorul ridicat, şi într-o mână ţinea o hârtie atât de subţire, încât părea transparentă în lumina puter nică a soarelui. Eu mi-am tras iute braţul din apă şi mi-am aranjat mânecile, venindu-mi în fire. Am luat din nou tava, aruncând o ultimă privire plină de regret spre bazinul sclipitor. Apropiindu-mă, le-am auzit vorbind:
I
— Cred că e îngrozitor de îndărătnic, spunea Emmeline, aplecându-se să ia o căpşună din grămăjoara adunată între ele. A băgat-o în gură, aruncând codiţa. — Tati a fost întotdeauna încăpăţânat, a răspuns Hannah, ridicând din umeri. — Asta nu-i o scuză, a spus Emmeline, e o prostie să refuze. Dacă David îşi face timp să ne scrie tocmai din Franţa, atunci şi tati ar putea să se deranjeze măcar să citească. Hannah şi-a îndreptat privirile către statuie, înclinându-şi capul în aşa fel încât sclipirile apei din bazin i s-au reflectat ca nişte panglici lucioase pe chip. — David şi-a bătut joc de el. A complotat pe la spatele lui şi a făcut exact ce îi interzisese tati. — Ei, a trecut mai bine de un an de atunci! — Tati nu iartă cu uşurinţă. Şi David ştie asta. — Dar e o scrisoare atât de nostimă. Mai citeşte o dată partea aia cu sala de mese, cu budinca! — Nici pomeneală! N-ar fi trebuit să o citesc de trei ori până acum. E mult prea dură pentru urechile tale fragede! Şi i-a întins scrisoarea, care a aruncat o umbră pe chipul lui Emmeline. — Uite, citeşte-ţi-o singură! Are şi un desen foarte grăitor pe pagina a doua. O pală de vânt cald a făcut hârtia să fluture, lăsând să se vadă în colţul de sus conturul negru al unei schiţe. Paşii mei s-au auzit pe pietrişul alb al potecii, şi Emmeline şi-a ridicat privirile şi m-a văzut în spatele lui Hannah. — Ooo, limonada! a exclamat, scoţându-şi mâna din bazin şi uitând de scrisoare. Minunat, muream de sete! Hannah s-a întors şi ea, vârând scrisoarea în cingătoarea de la brâu. — Grace! a strigat zâmbind. — Ne ascundem de bătrânul Pipăilă-ford, a sus Emmeline, răsucindu-se să se ridice, cu spatele spre fântână. Ooo, ce minunat e soarele! Mi s-a urcat drept la cap! — Şi-n obraji! i-a spus Hannah. Emmeline şi-a îndreptat faţa spre soare, închizând ochii. — Nu-mi pasă. Tare mi-ar plăcea să fie vară tot anul! — Grace, a plecat lordul Gifford? m-a întrebat Hannah. 147
— N-aş putea spune precis, domnişoară, am răspuns eu, proptind tava pe marginea fântânii. Cred că da. Era în salon când am servit eu ceaiul, şi înălţimea Sa n-a anunţat că o să rămână la masă. — Sper că nu! a continuat Hannah. Avem destule pe cap acum, să îl mai suportăm şi pe el găsind pretexte să se uite pe sub fustele mele tot timpul. Sub o tufa de caprifoi roz cu galben se afla o măsuţă de grădină din fier forjat, pe care am adus-o să pun băutura. I-am fixat picioarele curbate printre pietricele cărării şi am aşezat tava pe ea, începând să torn limonada. Hannah a apucat o căpşună de codiţă, răsucind-o cu două degete. — Grace, nu cumva ai auzit din întâmplare ce a zis lordul Gifford? Eu am şovăit, fiindcă nu ar fi trebuit să ascult ce se vorbea atunci când serveam ceaiul. — Despre averea bunicului, a insistat ea. Despre Riverton. Şi-a ferit privirile şi bănuiesc că se simţea la fel de stânjenită să mă întrebe, ca şi mine să-i răspund. Am pus carafa jos, înghiţind în sec. — Păi, n u... nu sunt sigură, domnişoară. — Ba ai auzit! a exclamat Emmeline. Se vede clar, a roşit! Nu-i aşa, te-ai roşit la faţă. S-a aplecat înainte, cu ochii larg deschişi. — Haide, spune-ne! Ce-o să se întâmple? O să-i revină lui tati? O să rămânem aici? — Nu ştiu, domnişoară, am spus codindu-mă, aşa cum faceam întotdeauna când eram asaltată de impulsivitatea lui Emmeline. Nimeni nu poate şti. Emmeline a luat un pahar de limonadă. — Cineva trebuie să ştie, a spus ea îngâmfată. Credeam că lordul Gifford. Altfel de ce ar fi venit astăzi aici, dacă nu pentru testamentul bunicului? — Ce-am vrut să spun, domnişoară, e că depinde... — De ce? — De copilul mătuşii Jemima, a răspuns Hannah, uitându-se în ochii mei. De asta depinde, nu-i aşa, Grace? — Da, domnişoară, am zis eu încetişor. Cel puţin, aşa cred că spuneau acolo. 148
— De copilul mătuşii Jemima? a întrebat Emmeline. — Dacă e băiat, a continuat Hannah pe gânduri, atunci totul îi revine lui de drept. Dacă nu, atunci tati devine lordul Ashbury. Emmeline, care tocmai îşi băgase o căpşună în gură, şi-a plesnit palmele şi a izbucnit în râs. — Inchipuie-ţi, tati, stăpânul moşiei, ce caraghios! Panglica de culoarea piersicii din care era făcută betelia juponului ei se agăţase de marginea bazinului şi începuse să se destrame. Un fir lung îi atârna pe picior în jos. Trebuia să-mi amintesc să-l cos mai târziu. — Şi crezi că va vrea să stăm aici tot timpul? O, da! mi-am zis în sinea mea, plină de speranţă. In anul care trecuse până atunci, Rivertonul fusese atât de liniştit. Nu avusesem nimic de făcut decât să şterg din nou praful în camerele goale şi să încerc să nu mă frământ prea tare pentru soarta celor plecaţi la luptă. — Nu ştiu ce să zic, a spus Hannah. Sper că nu. E suficient că suntem ţinute cu sila aici toată vara. La ţară zilele sunt de două ori mai lungi şi n-ai cu ce să ţi le umpli. — Sunt convinsă că o va face! — Nu, a răspuns Hannah hotărâtă. Tati n-ar putea să se despartă de fabrică. — Ştiu şi eu, a continuat Emmeline, dacă e ceva care să-i placă mai mult decât motoarele alea tâmpite, e Rivertonul. E locul pe care-1 iubeşte cel mai mult pe lume! a continuat ea ridicându-şi ochii spre cer. Nu-nţeleg ce i-o plăcea să stea în pustietate şi să n-aibă cu cine schimba o vorbă! Apoi s-a întrerupt şi a tras iute aer în piept. Vai, Hannah, ştii la ce m-am gândit? Dacă tati devine lord, atunci noi vom fi onorabile'. — Presupun că da, a spus Hannah. Şi la ce o să ne folosească? — Ba o să ne fie de mare folos! a sărit Emmeline, dându-şi ochii peste cap. Şi-a pus paharul înapoi pe măsuţă şi s-a cocoţat pe marginea bazinului. — Onorabila Emmeline Hartford, de la moşia Riverton. Sună frumos, nu crezi? S-a răsucit şi a fă.cut o plecăciune, fluturând din gene şi întinzând mâna. 1 Honourable (engl.), titlu dat copiilor nobililor de un anumit rang, mem brilor Camerei Comunelor, primarilor etc. (N.tr.)
149
— încântată de cunoştinţă, frumosule domn! Eu sunt Onorabila Emmeline Hartford! Şi a izbucnit în râs, încântată de idee, ţopâind pe marginea bazi nului, cu braţele întinse, să-şi ţină echilibrul, repetând prezentarea pompoasă printre hohote de râs. Hannah a privit-o amuzată preţ de o clipă, apoi m-a întrebat: — Tu ai vreo soră, Grace? — Nu, domnişoară, n-am nici soră, nici frate. — Cum aşa? a întrebat ea mirată, de parcă nu şi-ar fi imaginat că se poate trăi fară fraţi şi surori. — Păi, n-am fost aşa de norocoasă, domnişoară. Suntem doar eu şi cu mama. — Mama ta, a spus privindu-mă şi mijind ochii din pricina soa relui, a fost în slujbă la noi. — Da, domnişoară. Până când m-am născut eu. — Semeni foarte mult cu ea. La înfăţişare. — Cum adică, domnişoară? — Am văzut-o în poză. în albumul de familie al bunicii. într-una dintre fotografiile din secolul trecut. Dându-şi seama că nu înţeleg, s-a grăbit să mă lămurească: — Nu am căutat dinadins, să nu crezi asta, Grace! încercam să găsesc o fotografie a mamei, când am dat peste ea. Asemănarea dintre voi e uimitoare. Aceeaşi faţă drăguţă, aceiaşi ochi blânzi! Eu nu văzusem niciodată o fotografie a mamei —oricum, nu de când era tânără —, iar descrierea lui Hannah era atât de diferită de cum ştiu eu că arată mama, încât m-a cuprins brusc o dorinţă irezistibilă de a vedea şi eu fotografia aceea. Ştiam unde îşi ţinea albumul lady Ashbury - în sertarul stâng al mesei de scris. Iar acum, de când Nancy era plecată, aveam destule ocazii să rămân singură să fac curat în salon. Dacă m-aş asigura că toată lumea e ocupată în altă parte şi dacă aş fi iute de mână, cu siguranţă n-ar fi greu să arunc o privire. — Dar de ce nu s-a întros la Riverton? m-a întrebat Hannah. După ce te-ai născut tu? — Nu s-a mai putut, domnişoară! Nu cu un copil mic! — Sunt sigură că bunica a mai avut servitori cu copii şi altă dată, a spus ea zâmbind. Ia închipuie-ţi, ne-am fi cunoscut când eram copii, dacă ar fi venit înapoi. 150
I
Hannah şi-a întors privirile spre apă, încruntându-se uşor. — Dar poate că a fost nefericită aici, poate că n-a vrut să vină înapoi. — Nu ştiu, domnişoară, am răspuns eu, stânjenită, fară să-mi dau seama de ce, să discut cu Hannah despre mama. Nu prea vor beşte despre asta. — Şi-acum lucrează în altă parte? — Mai coase acasă, domnişoară, pentru lumea din sat. — A, lucrează pentru ea! — Da, domnişoară. Niciodată nu mă gândisem la asta. — Probabil că e mai mulţumită aşa, a spus Hannah încuviinţând din cap. Am privit-o neştiind sigur dacă glumeşte sau nu, deşi chipul îi era serios şi gânditor. — Nu ştiu, domnişoară, m-am bâlbâit eu. O s-o văd după-masă... Aş putea s-o întreb, dacă doriţi. Ochii i s-au înnegurat, de parcă gândurile i-ar fi rătăcit departe. Mi-a aruncat o privire şi negurile s-au risipit. — Nu, n-are importanţă. Ai mai primit veşti de la Alfred? a într ebat ea apoi, pipăind cu degetele marginea scrisorii lui David, vârâtă în betelia juponului. — Da, domnişoară, am răspuns, bucuroasă că schimbăm vorba. Alfred era un subiect mai potrivit, facea parte din lumea aceasta. — Am primit o scrisoare săptămâna trecută. O să vină în permisie în septembrie. — Septembrie, nu mai e mult până atunci. Te vei bucura să-l vezi. — Da, domnişoară, cum să nu! Hannah a zâmbit cu subînţeles, iar eu m-am înroşit toată. — Adică, am vrut să spun că noi toţi, servitorii, ne vom bucura să-l vedem. — Sigur că da, Grace, Alfred e un băiat minunat! Obrajii îmi ardeau ca focul. Hannah ghicise bine. Deşi Alfred trimtea scrisori pentru toţi, cel mai mult îmi scria mie, şi conţinutul lor era altul. Poveştile despre lupte erau înlocuite de poveşti despre casă şi alte lucruri secrete: cât de dor îi era de mine, cât de mult ţinea la mine. Despre viitor... 151
— Dar conaşu David, domnişoară, am întrebat eu clipind, o să vină şi dânsul acasă? — Crede că în decembrie. Şi-a trecut degetele peste gravura medalionului, aruncând o privire spre Emmeline, şi a spus cu voce scăzută: — Şii, presimt că asta va fi ultima dată când vine acasă, la noi. — Vai, domnişoară! — Acum, că a scăpat de aici, Grace, că a văzut lumea... Acum are o altă viaţă, nu-i aşa? O viaţă adevărată. Războiul o să se termine, şi el o să rămână la Londra, o să studieze pianul şi-o să devină un mare muzician. Şi-o să ducă o viaţă senzaţională, plină de aventuri, aşa, ca-n jocurile pe care le jucam noi... Şi a privit în depărtare, pe deasupra capului meu, spre casă, iar zâmbetul i-a pierit. A oftat. O răsuflare prelungă, care i-a făcut umerii să se gârbovească. — ... uneori... Cuvântul a rămas agăţat între noi: languros, greu, plin, iar eu aşteptam o încheiere care nu mai venea. Nu îmi venea nimic în minte, aşa că am făcut ce ştiam eu mai bine: am tăcut şi i-am turnat restul de limonadă în pahar. Ea şi-a ridicat ochii spre mine şi mi-a întins paharul. — Poftim, Grace, bea-1 tu. — Vai, nu domnişoară. Vă mulţumesc, domnişoară, dar nu-i nevoie. — Spui prostii, a insistat Hannah. Obrajii tăi sunt la fel de roşii ca ai lui Emmeline. Hai, ia-1! M-am uitat spre Emmeline, care azvârlea flori roz şi galbene de caprifoi în apa din cealaltă parte a bazinului. — Zău, domnişoară... n-ar trebui... — Grace, a spus ea cu prefăcută asprime, e cald şi eu insist să bei! Am luat paharul, oftând. L-am simţit rece în mână, tentant de rece. L-am ridicat la gură, poate doar o sorbitură... Din spate s-a auzit un chiot, şi Hannah s-a răsucit să vadă ce e. Eu mi-am ridicat privirile, mijind ochii în direcţia luminii. Soarele începuse să coboare către apus, iar în aer plutea un abur uşor. Emmeline se căţărase pe statuia de pe stâncă, lângă Icar. Părul ei blond şi creţ era răvăşit şi-şi pusese după ureche un mănunchi de clematite albe. Poala udă a juponului i se lipea de picioare. 152
i
!
I
în lumina albă şi caldă, părea că face parte din grupul statuar, o a patra sirenă vie. Ne-a făcut cu mâna. — Haide, vino şi tu aici sus. Se vede până departe, la lac. — Ştiu cum e, i-a strigat Hannah. Doar eu ţi-am arătat, nu mai ţii minte? Din înaltul cerului s-a auzit un huruit de motor, şi-un avion ne-a trecut pe deasupra capetelor. Nu ştiam ce model era. Alfred l-ar fi cunoscut. Hannah s-a uitat după el până a dispărut, ca un punct minuscul, în strălucirea soarelui. Apoi s-a ridicat hotărâtă, îndreptându-se gră bită spre banca pe care îşi aveau hainele. A început să-şi tragă pe ea rochia cea neagră, iar eu am pus jos limonada şi m-am dus s-o ajut. — Ce faci? a întrebat-o Emmeline. — Mă îmbrac. — De ce? — Am de făcut ceva în casă, a spus Hannah, în timp ce eu îi îndrep tam corsajul. Nişte verbe, la franceză, pentru domnişoara Prince. — De când? a întrebat Emmeline, strâmbând din nas bănuitoare. Doar e vacanţă. — Am cerut eu în plus. — Nu-i adevărat! — Ba da! — Ei bine, atunci vin şi eu, a spus Emmeline, fără să se mişte. — Foarte bine, a zis Hannah rece. Şi, dacă te plictiseşti, poate că mai e lordul Gifford la noi, să-ţi ţină de urât. S-a aşezat pe bancă să-şi lege şireturile botinelor. — Haide, a spus Emmeline îmbufnată, spune-mi ce vrei să faci! Ştii că pot păstra un secret! — Ce noroc pe mine, a exclamat Hannah, uitându-se la ea cu ochii mari. Nici n-aş vrea să afle cineva că eu învăţ în plus verbe la franceză. Emmeline a rămas neclintită o clipă, cu ochii la Hannah, bălăngănindu-şi picioarele. Apoi şi-a înclinat capul într-o parte. — Promiţi că n-ai să faci şi altceva? — Promit! a spus Hannah. Mă duc să fac nişte traduceri. Mi-a aruncat o privire furişă, iar eu am priceput esenţa adevărului spus pe jumătate. Se ducea să facă traduceri, dar nu în franceză, ci ste nografiate. Mi-am plecat ochii, încântată peste măsură de rolul meu de conspirator. 153
Emmeline şi-a scuturat capul încet, smulgând fire de iarbă uscată şi spunând cu ochii mijiţi: — Ştii că minciuna e un păcat de moarte! — Ştiu, preasfânto! i-a răspuns Hannah râzând. Emmeline şi-a încrucişat braţele. — N-ai decât să-ţi păstrezi secretele tale prosteşti. Mie nici că-mi pasă. — Foarte bine! a spus Hannah. Atunci, toată lumea e mulţumită. Mi-a zâmbit, iar eu i-am răspuns la fel. — Mulţumesc pentru limonadă, Grace. Apoi a dispărut, ieşind pe poartă şi lunând-o pe Aleea cea Lungă. Vizita din după-masa aceea la mama a fost scurtă şi n-ar fi fost cu nimic deosebită, dacă nu s-ar fi întâmplat un lucru neobişnuit. De obicei, când mă duceam s-o văd, stăteam amândouă în bucătă rie, unde lumina era mai bună pentru cusut şi unde ne petrecuserăm mai tot timpul împreună, înainte de a pleca eu la Riverton. în ziua aceea, totuşi, mama m-a întâmpinat în prag şi m-a condus în camera de zi, în care se intra din bucătărie. Am rămas uimită şi mă întrebam pe cine mai aşteaptă, deoarece încăperea era foarte rar folosită, rezer vată doar oaspeţilor importanţi, ca doctorul Arthur sau preotul. M-am aşezat pe un scaun lângă fereastră şi am aşteptat să facă ceaiul. Mama se străduise să aranjeze camera cum se pricepea mai bine. Se vedea de la o poştă. Pe măsuţă aşezase vaza ei favorită, de porţelan alb, cu lalele pictate, care fusese cândva a mamei ei, şi pusese un mănunchi de margarete obosite în ea. Iar perna, pe care de obicei o rula şi şi-o punea la spate când lucra, fusese netezită şi aşezată frumos în mijlocul canapelei, ca o impostoare, cu colţurile drepte, de parcă nu ar fi avut niciodată altă destinaţie decât să stea de ornament. Mama a adus ceaiul şi s-a aşezat în faţa mea. Am privit-o umplând cănile. Adusese doar două ceşti. O să fim numai noi două. Prin urmare, camera de zi, florile, perna, totul era doar pentru mine! A apucat cana cu ambele mâini şi am văzut cum i se încleştau degetele înţepenite, unele peste altele. N-o să mai poată coase cu mâi nile astea. Mă întrebam de când o chinuiau atât de rău şi cum s-o fi descurcând. Săptămânal, îi dădeam o parte din salariul meu, dar nu era suficient, cu siguranţă. Am adus vorba de asta cu multă delicateţe. 154
i
i
— Nu te priveşte pe tine! mi-a spus ea. Mă descurc eu! — Dar, mamă, ar fi trebuit să-mi spui! Aş fi putut să-ţi trimit mai mulţi bani. Eu tot n-am pe ce să-i cheltuiesc. Chipul ei scofâlcit trăda deopotrivă dorinţa de apărare şi înfrângerea. — Grace, tu eşti o fată bună, a spus într-un târziu, oftând. N-ai de ce să-ţi baţi capul cu nenorocirea mamei tale. — Dar e şi treaba mea, mamă! — Ai grijă mai bine să nu faci şi tu aceleaşi greşeli! Mi-am luat inima în dinţi şi am întrebat-o încetişor: — Ce greşeli, mamă? Şi-a ferit privirile, muşcându-şi buza uscată de jos, iar eu am rămas cu ochii la ea, întrebându-mă dacă, în fine, mi se vor încredinţa tainele care au stat nespuse între noi de când mă ştiam pe lume... -— Pfui! a exclamat ea în cele din urmă, întorcându-se cu faţa la mine. Şi cu asta ştiam că s-a încheiat discuţia. Şi-a înălţat bărbia şi a început să mă întrebe despre conac şi despre familie, ca de obicei. Ce îmi închipuisem? Că o să-şi încalce obiceiurile aşa, deodată? Că o să-mi împărtăşească vechile ei dureri, care să-mi lămurească asprimea ei, care să mă ajute să o înţeleg? Probabil că exact asta aşteptam. Eram tânără şi asta era singura mea scuză. Dar ceea ce spun eu e istorie, nu ficţiune, aşa că nu trebuie să vă surprindă făptui că nu s-a întâmplat. Am înghiţit în sec, dezamăgită, şi am început să-i povestesc despre cele două morţi, încercând în zadar să-mi stăpânesc impulsul de a-mi da importanţă în timp ce-i depănam nenorocirile recente ale familiei. Mai întâi maiorul - cum dom nul Hamilton a primit încruntat telegrama cu chenar negru, degetele tremurânde ale Jemimei, care nu au putut-o deschide - şi apoi lordul Ashbury, a doua zi. A clătinat încet din cap, lăsând să i se vadă gâtul lung şi subţire, şi şi-a pus ceaşca de ceai deoparte. — Asta am auzit şi eu, dar nu mi-a venit să cred. Ştii şi tu că satul ăsta e plin de bârfe. Am încuviinţat. — Şi lordul Ashbury ce-a păţit? — Domnul Hamilton spune că a fost o combinaţie, inima şi căldura asta sufocantă. 155
Mama continua să clatine din cap, muşcându-şi obrazul. — Dar doamna Townsend ce zice? — Ea zice că nici una, nici alta, că s-a prăpădit de durere, pur şi simplu. Am continuat pe tonul jos, plin de respect pe care vorbise doamna Townsend: — Zicea că moartea maiorului i-a frânt inima înălţimii Sale, lordul. Că, atunci când maiorul a fost împuşcat, toate speranţele şi visele tatălui lui s-au scurs odată cu sângele lui în pământul francez. Mama a zâmbit, dar nu a veselie. A clătinat din cap încet, privind peretele dinaintea ei şi tablourile cu marea îndepărtată. — Bietul Frederick, bietul de el! Asta m-a uimit peste măsură şi, la început, am crezut că nu auzi sem bine sau greşise, pronunţând numele greşit, pentru că nu avea nici o noimă. Bietul lord Ashbury, biata lady Violet, biata Jemima! Dar bietul Frederick? — N-ai de ce să-ţi faci griji pentru el. E cât pe ce să moştenească întreaga avere! — Ei, fetiţo, fericirea înseamnă mai mult decât bogăţie! Nu-mi plăcea să o aud pe mama vorbind despre fericire, fiindcă noţiunea este marcată de cel ce vorbeşte. Mama, cu urechile ei ascu ţite şi casa goală, era ultimul om nimerit să dea sfaturi în privinţa asta. M-am simţit dojenită oarecum, pusă la punct pentru o vină de care nu-mi dădeam seama. — Spune-i asta lui Fanny, i-am răspuns bosumflată. Mama s-a încruntat întrebătoare şi mi-am dat seama că numele nu-i spunea nimic. — A, am răspuns eu înveselită brusc. Am uitat, n-ai de unde s-o ştii. Este o protejată de-a lui lady Clementine. Speră să se mărite cu domnul Frederick. — Să se mărite? Cu Frederick? m-a întrebat mama, nevenindu-i să creadă. — Da, Fanny se străduieşte de un an întreg. — Dar el n-a cerut-o, nu? — Nu, i-am răspuns eu. însă nici mult nu mai are! — Cine ţi-a spus, doamna Townsend? — Nancy, am răspuns eu clătinând din cap. 156
1
k
Mama şi-a mai revenit un pic şi chiar a reuşit să zâmbească. — Se-nşală Nancy asta a ta, Frederick nu se va mai însura nicio dată. Nu după PeneLope. — Dar Nancy nu se-nşală niciodată. — De data asta n-are dreptate, a spus mama încrucişându-şi braţele. M-am simţit şi eu molipsită de siguranţa ei, de parcă ar fi ştiut ea mai bine decât mine ce se petrecea acolo sus, la conac. — Până şi doamna Townsend e de aceeaşi părere. Spune că lady Violet este de acord cu asta şi că, deşi domnului Frederick pare că nu-i pasă ce crede maică-sa, n-a contrazis-o niciodată în chestiuni importante. — Nu, a spus mama, cu un zâmbet fugar. Nu, nu cred c-a îndrăznit. Şi-a întors faţa şi a privit îndelung, pe fereastra deschisă, la pere tele de piatră cenuşie de alături. — N-am crezut că se va recăsători vreodată. Vocea ei îşi pierduse puterea, şi eu m-am simţit prost, ruşinată de dorinţa mea de a o pune la punct. Mama o îndrăgise pe Penelope asta, pe mama lui Hannah şi a lui Emmeline. Probabil că ţinuse mult la ea, altminteri ce-ar fi putut explica îndârjirea ei de a nu-1 vedea pe domnul Frederick înlocuindu-şi soţia răposată? Sau întristarea ei atunci când am insistat că era adevărat? — Ai dreptate, mamă, am spus încercând să o liniştesc. Oricum, nu se ştie nimic sigur, am adăugat, luând-o de mână. Nu mi-a răspuns. — Şi, oricum, nu se poate spune că domnul Frederick simte ceva pentru Fanny, se uită mai drăgăstos la biciuşca lui de călărie decât la ea. Gluma mea era o încercare de a o mai îndulci şi am rămas plăcut surprinsă când s-a întors către mine, fiindcă în clipa aceea, când soa rele de amiază îi lumina chipul şi stârnea irizări verzui în ochii ei căprui, mama părea aproape drăguţă. Şi mi-am amintit de vorbele lui Hannah, când a pomenit de foto grafie, ceea ce m-a îndârjit şi mai tare în hotărârea de a o vedea şi eu. Să-mi pot da seama cum fusese mama, acea fetişcană despre care Hannah spusese că era frumoasă şi de care doamna Townsend îşi aminteşte cu atâta drag. — Lui i-a plăcut întotdeauna să călărească! a spus ea, aşezându-şi ceaşca de ceai pe pervazul ferestrei. 157
Şi apoi m-a suprins să văd că-mi ia mâna în palmele ei şi-mi mângâie bătăturile. — Ia povesteşte-mi ce alte treburi mai faci. După cum arată astea, ai mult de lucru, nu-i aşa? — Ei, nu-i chiar atât de rău, am răspuns eu, mişcată de acest neobişnuit gest de tandreţe. Nu mă omor după curăţenie şi spălat, dar sunt şi alte treburi care nu mă obosesc la fel de mult. — Cum ar fi? — Nancy a fost ocupată la gară în ultima vreme, şi-atunci eu am făcut mai multă treabă sus. — Şi-ţi place, nu-i aşa, fetiţo? Să fii sus, în casa cea mare? a şopdt ea. Eu am încuviinţat din cap. — Şi de ce-ţi place? Să mă aflu în camere frumoase, printre porţelanuri delicate, picturi şi tapiserii. Să le ascult pe Hannah şi pe Emmeline glumind, tachinându-se şi visând. Amintindu-mi de vorbele rostite de mama cu puţin înainte, am găsit brusc un răspuns care să-i facă plăcere. — Mă simt fericită. Şi i-am mărturisit ceva ce n-aş fi îndrăznit nici măcar să gân desc vreodată: — Sper că-ntr-o bună zi am să devin şi eu camerista unei lady! Ea m-a privit, dând să se încrunte. — Da, e un viitor în asta, a spus ea cu vocea subţiată. Dar fericirea... fericirea creşte la gura sobei tale, nu se culege de prin grădinile altora. Mai târziu, în după-masa aceea, în drum spre Riverton, răsuceam în minte ceea ce-mi spusese mama. Adică să nu-mi uit locul, bineîn ţeles. Mai auzisem eu lecţia asta de mai multe ori. Voia să nu uit că fericirea mea se găsea doar în tăciunii din şemineul sălii de jos a servi torilor, nu în perlele delicate din budoarul doamnelor. Dar familia Hartford nu îmi era străină. Ce era rău dacă mă simţeam fericită mun cind pe lângă ei, ascultându-le conversaţiile, având grijă de rochiile lor frumoase? Brusc, mi-a trecut prin minte că mama ar putea fi geloasă. Mă invidia pentru locul meu în casa cea mare. Şi ea avusese grijă de Pene lope, de mama fetelor, sigur că avusese, de aceea a fost atât de des cumpănită când am adus vorba de recăsătorirea lui Frederick. Iar acum, 158
i
văzându-mă în locul care-i plăcuse şi ei altădată, şi-a amintit de lumea pe care a fost forţată s-o părăsească. De fapt, n-a fost forţată! Hannah spunea că lady Violet mai avusese servitoare cu copii. Dar dacă mama este geloasă că i-am luat locul, atunci de ce a insistat să lucrez la Riverton? Am ieşit pe aleea mărginită de pomi şi m-am oprit o clipă să privesc casa. Soarele înaintase pe cer şi ea rămăsese în umbră. Un gândac negru, uriaş, pe coama dealului, încăpăţânându-se să reziste căldurii şi pro priei sale nenorociri. Şi totuşi, cum stăteam acolo în drum, mă simţeam năpădită de un sentiment cald de siguranţă: pentru prima dată în viaţă simţeam că aparţin unui loc; undeva, pe drumul dinspre sat către Riverton, scăpasem de sentimentul că dacă nu mă agăţ zdravăn de ceva, o să fiu suflată de pe picioare. Am intrat în sala întunecoasă a servitorilor şi am luat-o pe coridor. Paşii îmi răsunau pe pardoseala rece de piatră. în bucătărie totul era nemişcat. Se simţea un miros persistent de tocană de vită, dar nu era nimeni prin preajmă. în spatele meu, în sufragerie, ceasul ticăia tare. Mi-am vârât capul pe uşă, nici acolo nu era nimeni. Pe masă se afla o ceaşcă de ceai pe farfurioară, dar nu se vedea nimeni în jur. Mi-am scos pălăria, am pus-o în cuierul de pe perete şi mi-am netezit fusta. Am oftat şi sunetul s-a izbit de pereţii tăcuţi. Am zâmbit, pentru că nu mai fusesem niciodată singură jos. Am aruncat o privire spre ceas, ajunsesem cu o jumătate de oră mai devreme. Am să beau un ceai. Cel de la mama îmi lăsase un gust amar. Ceainicul de pe poliţa din bucătărie era cald încă, învelit în capişonul de lână. Tocmai îmi scoteam o ceaşcă, să-mi torn nişte ceai, când Nancy a dat buzna înăuntru, cu ochii ieşiţi din orbite. — Jemima, a strigat ea. Vine copilul! — Dar trebuia să se nască în septembrie! — Parcă el ştie asta! a spus ea, azvârlindu-mi un prosop. Haide, ia ăsta şi un lighean cu apă caldă şi du-te sus. Nu ştiu unde au dispărut ceilalţi, şi cineva trebuie să cheme doctorul. — Dar nu mi-am pus uniforma... — Nu cred că mama sau copilul o să se supere prea tare... a conti nuat ea, intrând în cămara domnului Hamilton să dea un telefon. — Şi ce-am să zic? m-am întrebat eu în camera goală, ţinând pro sopul în mână. Şi ce-am să fac? 159
i
Nancy a scos capul pe uşă. — Ei, de unde să ştiu eu? Vezi tu acolo! Spune-i şi tu că o să fie bine, a continuat ea, făcând un gest larg cu mâna. Şi, cu ajutorul lui Dumnezeu, o să fie. Mi-am pus prosopul pe umăr, am umplut un lighean cu apă şi-am luat-o în sus pe scări, cum îmi spusese Nancy. Mâinile îmi tremurau un pic, aşa că am stropit traversele de pe coridor, lăsând în urmă pete stacojii, închise. Când am ajuns în dreptul camerei Jemimei, am şovăit o clipă. Dindărătul uşii se auzea un geamăt înăbuşit. Am tras aer în piept şi am intrat. In cameră era întuneric, cu excepţia unei singure raze îndrăzneţe ce pătrundea prin locul în care se uneau draperiile. Panglica de lumină mohorâtă părea pătată de fire sprinţare de praf. In mijlocul camerei, patul cu cei patru pilaştri de arţar părea o grămadă nedesluşită. Jemima stătea neclintită, respirând gâfâit. M-am strecurat lângă pat şi am îngenuncheat, aşezând ligheanul pe noptieră. Jemima a gemut, iar eu mi-am muşcat buza, neştiind ce să fac. — Gata, i-am spus încetişor, aşa cum mă liniştea mama când avu sesem scarlatină. Gata! Ea s-a cutremurat şi a tras iute aer în piept de trei ori, cu ochii strâns închişi. — O să fie bine, i-am spus eu, înmuind prosopul în apă, împăturindu-1 şi punându-i-1 apoi pe frunte. — Jonathan... a şoptit ea. Jonathan... Ce frumos suna numele pe buzele ei! Cum n-aveam ce să spun, am tăcut. Jemima gemea şi scâncea, zvârcolindu-se şi văitându-se cu capul în pernă. Iar degetele căutau în zadar ajutor pe cearceaful gol de lângă ea. Apoi s-a lăsat din nou tăcerea, iar respiraţia i s-a mai domolit. I-am luat prosopul de pe frunte. Se încălzise de la pielea ei şi l-am înmuiat din nou în lighean, l-am stors, l-am împăturit şi m-am întins să i-1 pun la loc pe frunte. Brusc, a deschis ochii şi a clipit, încercând să-şi dea seama cine sunt. — Hannah, a şoptit ea suspinând. Deşi uimită de greşeala ei, mi-a făcut o plăcere nespusă. Tocmai deschisesem gura să-i spun cine sunt, dar m-am oprit când mi-a apucat mâna. 160
— Mă bucur că eşti aici, a şoptit strângându-mi degetele. Mi-e atât de frică, nu mai simt nimic! — Haideţi, că e bine, i-am spus eu. Copilul se odihneşte! Asta a părut că o mai linişteşte. — Da, aşa se-ntâmplă înainte de a veni. Doar că nu... E prea devreme, a spus ea, întorcând capul. Când a vorbit din nou, vocea îi era atât de stinsă, încât abia am auzit-o. — Toată lumea aşteaptă să fac un băiat! Dar eu nu mai pot! Nu mai pot pierde încă un copil! — N-o să-l pierdeţi, am îmbărbătat-o eu, sperând că aşa va fi. — E un blestem în familia mea, a continuat ea, cu faţa în pernă. Mi-a spus mama, dar n-am crezut-o. Şi-a pierdut minţile, m-am gândit eu, a copleşit-o durerea şi s-a lăsat stăpânită de superstiţii. — Nu există blesteme, i-am spus încetişor. Ea a scos un sunet, ceva între râs şi suspin. — Ba da! E acelaşi care i-a răpit fiul şi răposatei noastre regine. Bles temul sângelui. Apoi a tăcut, mângâindu-şi burta cu mâna şi întorcându-se către mine. — Dar pe fete... a continuat abia şoptit, pe fete le cruţă. Atunci s-a deschis uşa şi a apărut Nancy, iar după ea, un bărbat slab, între două vârste, cu o înfaţişare aspră, despre care bănuiam că era medic, deşi nu era doctorul Arthur din sat. I-au netezit pernele, au aşezat-o cum se cuvine şi i-au aprins o lampă. După o vreme mi-am dat seama că nu mă mai ţinea de mână şi am fost dată deoparte, apoi scoasă afară din cameră. Amiaza s-a făcut seară, iar seara noapte, şi eu aşteptam, mă întrebam şi speram. Timpul abia trecea, deşi aveam destule treburi cu care să-l umplu. Aveam de servit cina, de aranjat paturile, de adunat rufele pentru ziua următoare, dar în tot acest timp mintea îmi era la Jemima. In cele din urmă, pe când zăream prin geamul bucătăriei ultima rază de soare dispărând dincolo de tufărişurile dinspre apus, Nancy a venit ca fulgerul în jos pe scări, cu prosopul şi ligheanul în mână. Noi tocmai terminaserăm cina şi rămăseserăm încă aşezaţi în jurul mesei. — Ei? a întrebat doamna Townsend, ducându-şi îngrijorată batista în dreptul inimii. 161
— Ei bine, a născut la opt şi douăzeci şi şase de minute. Pruncu’ e mic, dar sănătos. Eu aşteptam cu sufletul la gură. — Tare mi-e milă de ea, a continuat Nancy, ridicând din sprân cene. E fată! Era aproape zece când am adus înapoi tava cu cina Jemimei. Adormise ţinând-o în braţe pe micuţa Gytha înfaşată. înainte de a-i stinge lampa de pe noptieră, m-am uitat la fetiţă: avea buzele zbârcite, un smoc de păr blond-rozaliu şi ochii strâns închişi. Nu era moşteni toare, ci doar un prunc menit să trăiască, să crească şi să iubească. Am ieşit din cameră în vârful picioarelor, ducând tava. Coridorul era luminat doar de lampa mea, care-mi proiecta umbra peste şirul de portrete atârnate pe pereţi. Şi, pe când cel mai nou membru al familiei dormea liniştit dincolo de uşa închisă, un şir întreg de strămoşi ai familiei Hartford stăteau de pază, privind tăcuţi spre coridorul de la intrare, care fusese cândva al lor. Când am ajuns în holul cel mare, am zărit o dungă de lumină strecurându-se pe sub uşa salonului. în agitaţia de după-amiază, domnul Hamilton uitase să stingă lampa. Mulţumesc lui Dumnezeu că am văzut eu, căci, în ciuda bucuriei de a avea un nou nepot, lady Violet ar fi fost furioasă să descopere că s-au încălcat regulile ei de doliu. Am deschis uşa şi am încremenit. Pe scaunul tatălui său era aşezat Frederick. Noul lord Ashbury. Stătea picior peste picior, cu capul sprijint într-o mână, în aşa fel încât nu i se vedea chipul. în mâna stângă îi atârna scrisoarea de la David, pe care am recunoscut-o după desenul negru din colţ, scri soarea pe care Hannah o citise la fântână şi care o făcuse pe Emmeline să râdă cu atâta poftă. Spinarea domnului Frederick se scutura şi am crezut la început că râde şi el. Apoi s-a auzit un sunet pe care n-o să-l uit niciodată. Un oftat adânc, gutural, involuntar, găunos. Plin de regret. Am rămas o clipă nemişcată, după care m-am dat înapoi, trăgând uşa în urma mea, să nu mai fiu martoră la durerea lui. Cineva bate la uşă şi revin cu picioarele pe pământ. Mă aflu la Heathview, în anul 1999, ţinând în mână fotografia cu chipurile 162
i
noastre grave, neştiind ce va urma. Tânăra actriţă stă pe scaunul brun, studiindu-şi vârful pletelor. Cât timp m-am lăsat purtată de amintiri? Mă uit la ceas. E abia trecut de zece. Cum e cu putinţă? E oare posibil ca baierele memoriei să se dizolve, iar scene şi umbre din trecut să capete viaţă, fară să trecă nici măcar o clipă? Se deschide uşa şi Ursula se reîntoarce, cu Sylvia în urma ei, adu când trei ceşti de ceai pe o tavă de argint, mult mai drăguţă decât cea obişnuită, de plastic. — Scuzaţi-mă, spune Ursula, aşezându-se din nou la capul patului meu. Nu fac asta de obicei, dar era urgent. La început nu-mi dau seama ce vrea să spună, apoi îi văd în mână telefonul mobil. Sylvia îmi întinde o ceaşcă, apoi ocoleşte scaunul meu, să-i ofere o ceaşcă auburindă şi Keirei. — Sper c-aţi început interviul şi fară mine, spune Ursula. — Apoape am terminat, spune Keira zâmbind şi ridicând din umeri. — Cum aşa? se miră Ursula, făcând ochii mari pe sub bretonul stufos. Nu pot să cred că am pierdut întreg interviul. Abia aşteptam să aud amintirile lui Grace. — Pari cam obosită, spune Sylvia, atingându-mi fruntea. Vrei un analgezic? — Mi-e foarte bine, îi răspund pe un ton gutural. Sylvia ridică o sprânceană. — N-am nimic, o asigur cu toată fermitatea de care sunt în stare. Sylvia se posomorăşte, apoi scutură din cap şi îmi dau seama că mă lasă în plata Domnului, cel puţin deocamdată. N-ai decât, faci cum vrei, pare că gândeşte. Oricât m-aş împotrivi eu, e sigură că o voi ruga să-mi aducă un calmant, înainte chiar ca musafirele mele să ajungă în parcare. Şi probabil că are dreptate. Keira ia o sorbitură din ceaiul verde, apoi pune ceaşca şi farfurioara pe măsuţa mea de toaletă. — Aş dori să merg la baie. Simt cum Sylvia mă străpunge cu privirile. — Sylvia, zic eu, te rog să o conduci pe Keira la baia din hol. — Sigur, răspunde ea, neîncăpându-şi în piele de bucurie. Şi, deşi nu o pot vedea, ştiu că îşi aranjează hainele pe ea. — Pe-aici, domnişoară Parker! Ursula îmi zâmbeşte de îndată ce se închide uşa. 163
— Iţi mulţumesc pentru că ai fost de acord să stai de vorbă cu Keira. E fiica unui prieten de-al producătorului, aşa că trebuie să mă ocup de ea mai mult. Priveşte spre uşă şi continuă cu voce mai joasă. — Nu e fată rea, dar e cam... lipsită de tact, câteodată. — N-am băgat de seamă. Ursula râde. — I se trage de la părinţi! Copiii ăştia văd că părinţii lor sunt lău daţi pentru simplul motiv că sunt bogaţi, faimoşi, arătoşi, şi cine îi poate învinovăţi pentru faptul că vor şi ei să fie la fel? — Nu-i nici o problemă. — Totuşi, a continuat Ursula, am vrut să fiu şi eu aici, să-o supraveghez... — Dacă nu conteneşti cu scuzele, ai să mă convingi c-ai făcut ceva rău. îmi aduci aminte de nepotul meu. Pare stânjenită şi-mi dau seama că a apărut ceva nou în ochii ei întu necaţi. O umbră pe care n-am observat-o mai înainte. — Ţi-ai rezolvat problemele? o întreb. La telefon... — Da, oftează ea, dând din cap. Se opreşte apoi, iar eu tac, aşteptând să continue. Am învăţat de mult că tăcerea îmbie la destăinuiri. — Am un fiu, spune ea. îl cheamă Finn. Numele îi stârneşte un zâmbet trist, dar fericit. — A împlinit trei ani sâmbăta trecută. Privirea ei se desprinde pentru o clipă de chipul meu, fixându-se pe ceaşca de ceai cu care îşi face de lucru. — Tatăl lui... noi niciodată n u... Loveşte ceaşca de două ori cu unghia şi îşi înalţă din nou privirea spre mine. — Aşa că am rămas doar eu şi Finn. Era mama la telefon. Ea are grijă de băiat când sunt la filmări. Tocmai a căzut. — A păţit ceva? — Da, şi-a scrântit încheietura. Doctorul l-a bandajat. E bine acum, spune ea zâmbind, cu ochii plini de lacrimi. Scuză-mă... Doamne, ce m-a apucat?... E bine, nu ştiu de ce plâng. — Eşti îngrijorată, îi spun eu uitându-mă la ea. Şi uşurată. — Da, răspunde ea, părând brusc foarte tânără şi fragilă. Şi vinovată. 164
— Vinovată? — Da, spune ea apăsat, fară să continue. îşi scoate un şerveţel din geantă şi se şterge la ochi. — îmi place să stau de vorbă cu dumneata. îmi aduci aminte de bunica mea. — Sunt sigură ca a fost o femeie minunată. — Da, râde Ursula, suflându-şi nasul în şerveţel. Doamne, uită-te la mine, îmi pare rău că m-am pierdut cu firea în felul acesta. — Iar te scuzi! încetează! Pe hol se aud paşi. Ursula priveşte spre uşă şi-şi suflă din nou nasul. — Atunci, lasă-mă cel puţin să-ţi mulţumesc. Că ne-ai primit. Că ai stat de vorbă cu Keira. Că m-ai ascultat. — Mi-a făcut plăcere, i-am răspuns eu şi, spre surprinderea mea, chiar era adevărat. N-am prea mulţi vizitatori în ultima vreme. Uşa se deschide şi ea se ridică. Se apleacă şi mă sărută pe obraz. — O să mai vin curând, spune ea, strângându-mi uşor încheie tura mâinii. Iar mie îmi pare nespus de bine.
Fotografia
Este o dimineaţă frumoasă de martie. Au înflorit micsandrele roz de sub fereastra mea, umplându-mi camera cu un parfum dulce şi pătrunzător. Dacă mă aplec peste pervaz şi mă uit în jos, la stratul de flori, pot vedea petalele strălucind în soare. Apoi vor înflori pier sicii, iar în cele din urmă iasomia. In fiecare an e la fel. Şi-aşa o să se întâmple ani de-a rândul. Mult după ce n-o să mai fiu aici, să mă bucur de ele. Veşnic proaspete, pline de speranţă, nevinovate. M-am tot gândit la mama. Şi la fotografia din albumul lui lady Violet. Fiindcă am văzut-o, să ştii. La câteva luni după ce mi-a pomenit Hannah prima dată de ea, în vara aceea, la fântână. Era în septembrie 1916. Domnul Frederick moştenise moşia tatălui său, iar lady Violet (dând dovadă de un impecabil respect al etichetei, după spusele lui Nancy) eliberase casa de la Riverton şi se mutase în casa de la Londra. Fetele Hartford fuseseră trimise şi ele acolo pe termen nedefinit, să o ajute să se acomodeze. Rămăseserăm puţini servitori la vremea aceea —Nancy era tot mai ocupată în sat, iar Alfred, a cărui permisie o aşteptasem atât de mult, nu mai putuse veni până la urmă. Ne-a nedumerit pe toţi: se afla în Marea Britanie, cu siguranţă, în scrisori ne asigura că nu fusese rănit, şi totuşi trebuia să-şi petreacă permisia într-un spital militar. Nici domnul Hamilton nu ştia ce să înţeleagă din asta. S-a gândit îndelung, stând în cămara lui, desluşind scrisoarea lui Alfred, până când a ieşit de acolo, în cele din urmă, frecându-şi ochii pe sub ochelari. Singura explicaţie ar fi implicarea lui într-o misiune secretă de război despre care nu putea să vorbească. Iar nouă ni s-a părut o explicaţie rezo nabilă, fiindcă ce altceva ar fi putut motiva şederea în spital a unui om care nu era rănit? Şi astfel discuţia a fost închisă. Nu s-a mai pomenit nimic despre asta. La începutul toamnei anului 1916, în timp ce frunzele cădeau 166
şi pământul începea să se întărească, pregătindu-se pentru gerul ce urma să vină, m-am pomenit într-o zi singură în salonul de la Riverton. Curăţasem şemineul, aprinsesem focul şi terminam de şters praful. Treceam cârpa pe suprafaţa mesei de scris, urmându-i conturul, şter gând apoi mânerele sertarelor, lustruind alama până începea să lucească. Asta făceam de obicei, tot a doua zi, cu aceeaşi regularitate cu care ziua urmează nopţii, şi nu ştiu de ce ziua aceea era deosebită. De ce în dimineaţa aceea, când au atins sertarul din stânga, degetele mi s-au oprit, refuzând să continue lustruitul. De parcă ar fi ghicit înaintea mea ceea ce abia începea să mi se înfiripe în minte. Am rămas o clipă uimită, incapabilă să mă mişc. Şi brusc am devenit conştientă de sunetele din jurul meu. Vântul şi frunzele care izbeau geamul ferestrelor. Şi ticăitul ceasului de pe poliţa şemineului, numărând secundele. Respiraţia mea întretăiată de emoţie. Cu degetele tremurânde am început să trag sertarul. încet, cu băgare de seamă, acţionam şi mă controlam în egală măsură. Când sertarul s-a deschis pe jumătate s-a înclinat şi lucrurile dinăuntru au alunecat în faţă. M-am oprit. Am ciulit urechile, asigurându-mă că eram singură. Apoi m-am uitat înăuntru. Şi acolo, sub un set de tocuri şi o pereche de mănuşi, se afla albu mul lui lady Violet. Nu mai aveam de ce să dau înapoi, cu sertarul deja deschis, cu bătă ile inimii răsunându-mi în urechi,’ asa > că am scos albumul din sertar şi l-am aşezat pe jos. Am dat pagină după pagină —fotografii, invitaţii, meniuri, notiţe — căutând datele: 1896, 1897, 1898... Şi-am găsit-o: fotografia cu întreg personalul din 1899, cu aceeaşi structură cunoscută, dar cu alte dimensiuni. Două şiruri de servitori cu chipuri serioase încadrau rândul din faţă al familiei. Lordul şi lady Ashbury, maiorul în uniformă, domnul Frederick - toţi mult mai tineri şi mai arătoşi - Jemima şi o femeie necunoscută, care am bănuit că era Penelope, răposata soţie a domnului Frederick, ambele cu burta la gură. Una gravidă cu Hannah, am socotit eu, iar cealaltă cu băieţelul acela nenorocit, al cărui sânge era blestemat. La capătul şirului, lângă doica Brown (şi atunci la fel de bătrână) stătea un copil singuratic. Un băieţel blond: David, plin de viaţă şi de lumină; fericit să nu ştie ce le rezerva viitorul. 167
i
Mi-am desprins privirea de la chipul lui, urmărind şirurile din spate, unde era personalul: domnul Hamilton, doamna Townsend, Dudley... Brusc, mi s-a oprit respiraţia, dând cu ochii de privirea unei tinere cameriste. N-aveam cum s-o confund. Nu că ar fi semănat cu mama — nicidecum! Mai degrabă cu mine semăna! Părul şi ochii îi erau mai închişi la culoare, dar asemănarea era izbitoare. Acelaşi gât lung, cu bărbia terminată într-o gropiţă, cu sprâncenele arcuite, dând impresia unei permanente chibzuiri. Dar cel mai surprinzător lucru dintre toate, chiar mai uluitor decât asemănarea noastră, era faptul că mama zâmbea. N-aveai cum să-ţi dai seama de asta decât dacă o cunoşteai bine de tot. Nu era un zâmbet de veselie sau de politeţe, ci unul abia schiţat, ca un tremur al buzei, ce putea fi uşor luat drept o umbră de cine nu o cunoştea. Dar eu îmi puteam da seama. Mama zâmbea ca pentru sine, ca cineva care ascunde un secret... Iartă-mă, Marcus, pentru întrerupere, dar am avut un musafir neaşteptat. Şedeam aşa, admirând micsandrele şi povestindu-ţi despre mama, când a bătut cineva la uşă. Credeam că e Sylvia, să-mi vor bească iar despre vreunul dintre curtezanii ei sau si se plângi de vreurv alt pacient, dar nu era ea. Ci Ursula, producătoarea filmului. Ţi-am mai pomenit de ea, nu-i aşa? — Sper că nu te deranjez, mi-a spus. — Nu, i-am răspuns, punând dictafonul deoparte. — Nu stau mult. Treceam pe-aici şi mi s-a părut o prostie să bat drumul înapoi până la Londra fară să trec să te văd. — Ai fost la conac. — Am filmat o scenă în grădină, a încuviinţat ea. Lumina a fost perfectă. Am întrebat-o ce scenă, fiindcă eram curioasă să ştiu ce parte a poveştii reconstituiseră astăzi. — O scenă de dragoste, a spus ea, romantică. De fapt, e scena mea preferată, a continuat ea roşind şi scuturându-şi capul în aşa fel încât bretonul i s-a mişcat ca o perdea. E o prostie! Doar eu am scris replicile, le ştiu de când erau numai nişte semne negre pe hârtie, le-am tot şters şi le-am rescris de sute de ori —şi totuşi am fost atât de emoţionată să le aud rostite astăzi. — Eşti sentimentală! 168
i
i
— Cred că da, a admis ea, înclinându-şi capul într-o parte. E ridicol, nu? Nu l-am cunoscut pe Robbie Hunter cel adevărat, mi l-am imaginat din poeziile lui, din ceea ce au scris alţii despre el. Şi totuşi descopăr... S-a oprit, ridicându-şi sprâncenele în semn de autoironie: — Mi-e teamă că m-am îndrăgostit de propria mea creaţie. — Şi cum e Robbie ăsta al tău? — E pasional, creativ, devotat, a început ea, proptindu-şi, gândi toare, bărbia în podul palmei. Dar cred că ceea ce admir cel mai mult la el e speranţa. Atât de fragilă. Se zice că era poetul deziluziei, dar nu prea cred. Am descoperit mereu ceva pozitiv în poeziile lui. Modul în care găsea o posibilitate de ieşire din toate ororile pe care le-a trăit. Probabil că a fost nespus de greu, a continuat ea scuturând din cap şi strângând din ochi. Un tânăr atât de sensibil azvârlit într-un conflict atât de nimicitor. E de mirare cum de-au mai putut să-şi reia vieţile, să continue de unde le lăsaseră. Să poată iubi din nou. — Şi pe mine m-a iubit odată un tânăr ca el, am spus eu. S-a dus la război şi ne-am scris. Şi din scrisorile alea mi-am dat seama ce simţeam unul pentru altul. — Şi era schimbat când s-a întors? — O , sigur că da! am spus eu încet. Nici unul nu s-a întors neschimbat! — Când l-ai pierdut? Pe soţul tău? m-a întrebat ea blând. La început nu mi-am dat seama la ce se referă. — Ah, nu, nu era soţul meu. Albert şi cu mine n-am fost căsăto riţi niciodată. — Vai, îmi pare rău, am crezut... a spus ea, arătând către foto grafia de pe măsuţa de toaletă. — El nu e Alfred, e John, am spus eu scuturând din cap. Tatăl lui Ruth. Da, cu el m-am măritat. Dumnezeu ştie că n-ar fi trebuit s-o fac. Ea şi-a ridicat sprâncenele întrebătoare. — John a fost un dansator şi un amant grozav, dar nu era bun de soţ. Nici eu n-am fost o nevastă nemaipomenită. N-avusesem de gând să mă mărit. Nu eram pregătită deloc. Ursula s-a ridicat în picioare, a luat fotografia, mângâindu-i absentă marginea cu degetul. — Era un bărbat frumos. 169
— Da, i-am răspuns eu, cred că asta a fost atracţia cea mare. — Era tot arheolog? — A, nu! Era funcţionar. — Da? a întrebat ea, punând fotografia la loc, apoi întorcându-se spre mine. Credeam că v-aţi întâlnit pe teren sau la universitate. Am scuturat din cap. In 1938, când l-am cunoscut pe John, aş fi zis că e nebun oricine s-ar fi gândit că eu aş putea să merg vreodată la universitate. Să mă fac arheolog. Atunci lucram într-un restaurant —la Lyons’ Corner House, de pe Ştrand —, servind porţii nesfârşite de peşte prăjit unui şir nesfârşit de clienţi înfometaţi. Doamnei Havers, patroana, îi plăcea să aibă pe cineva care servise la o casă mare. Tare-i mai plăcea să se laude că nimeni nu lustruia tacâmurile mai bine decât servitoarele de la casele mari. — John şi cu mine ne-am întâlnit din întâmplare, la un club de dans. Acceptasem cu greu să ies cu o colegă de la lucru. Tot chelneriţă. O chema Patty Everidge: un nume pe care nu l-am uitat niciodată. Ce ciudat! N-a însemnat cine ştie ce pentru mine. O colegă de ser viciu, pe care o evitam cât puteam, deşi asta era mai uşor de spus decât de făcut. Era una dintre acele femei care nu te lasă în pace. Trebuia să ştie tot ce faci, să se bage în sufletul tău. Presupun că-i intrase în cap că nu ies suficient, că nu mă alătur şi eu celorlalte fete lunea dimineaţa, să şuşotesc şi să chicotesc despre ce am făcut la sfârşit de săptămână. Aşa că se ţinea scai de mine să merg cu ea la dans şi nu m-a lăsat până n-am promis că ne întâlnim la Clubul Marshall într-o vineri seara. Am oftat. — Dar ea n-a mai venit! — Şi a apărut John! — Da, am spus eu, amintindu-mi aerul plin de fum, taburetul din colţ pe care mă aşezasem stânjenită, căutând-o pe Patty prin mul ţime. Când ne-am întâlnit data următoare, nu ştia cum să se mai scuze, dar era prea târziu. Faptul era consumat. L-am cunoscut pe John, în schimb. — Şi te-ai îndrăgostit! — Nu, am rămas gravidă! Gura Ursulei s-a rotunjit a mirare. — Mi-am dat seama la patru luni după ce ne-am cunoscut. Şi ne-am căsătorit luna următoare. Aşa se facea pe vremea aceea. 170
i
1
i
M-am mişcat, proptindu-mi spatele mai bine pe pernă. Din feri cire, a izbucnit războiul şi n-am mai fost nevoiţi să continuăm şarada. — El a plecat la război? — Am plecat amândoi. John s-a înrolat, iar eu m-am dus să lucrez la un spital de campanie din Franţa. — Şi cu Ruth ce-ai făcut? a întrebat Ursula descumpănită. — Am lăsat-o cu familia unui preot anglican bătrân, a stat acolo toţi anii aceia. — Pe toată perioada războiului? Şi cum ai rezistat? — A, mergeam s-o văd în permisii şi primeam regulat scri sori: cu bârfe din sat, prostii din predici, descrieri sumbre ale copi ilor de pe-acolo. — Dar nu-mi pot închipui, se mira ea, scuturând din cap, cu sprâncenele unite a dezolare. Să stai patru ani departe de copil! Nu ştiam ce să-i spun, cum să-i explic. Cum să-i mărturisesc că nu am cunoscut niciodată sentimentul matern? Că Ruth mi s-a părut străină de la bun început? Că eu n-am simţit niciodată sentimentul acela cald, de legătură inevitabilă, despre care vorbesc cărţile şi după care sunt croite miturile? Cred că mi se irosise puterea de implicare afectivă. Cu Hannah şi cu ceilalţi de la Riverton. A, cu străinii nu era o problemă, puteam să am grijă de ei, să-i liniştesc, puteam chiar să-i veghez pe patul de moarte. Doar că îmi venea greu să să mă mai apropii de cineva. Pre feram cunoştinţele întâmplătoare. Şi eram îngrozitor de puţin pregă tită pentru cerinţele emoţionale ale maternităţii. Ursula nu mi-a cerut nici un răspuns, spunând cu tristeţe: — Cred că războiul e de vină, trebuia făcut un sacrificiu! Şi mi-a strâns mâna. Am zâmbit, încercând să nu o induc în eroare. Mă întrebam ce-ar fi crezut dacă ar fi ştiut că, departe de a fi regretat hotărârea că le-o încredinţasem pe Ruth altora, mă simţisem uşurată să scap de ea. Că, după zece ani de perindare prin slujbe istovitoare şi relaţii întâmplătoare, incapabilă să uit întâmplările de la Riverton, războiul dăduse un sens vieţii mele. — Şi după război te-ai hotărât să te faci arheolog? — Da, i-am răspuns pe un ton răguşit, după război. — Şi de ce ai ales tocmai arheologia? Răspunsul la această întrebare este atât de complicat, încât n-am putut spune decât: 171
— Am avut o revelaţie. — Nu mai spune! a exclamat ea încântată. In timpul războiului? — Atâta moarte. Atâta distrugere. Lucruile s-au clarificat oarecum. — Da, îmi imaginez. — M-am pomenit preocupată de vremelnicia noastră. Intr-o bună zi, oamenii vor uita că s-au întâmplat toate acestea. Războiul, moartea, distrugerile. O, nu imediat, dar după o vreme se vor şterge din memorie. îşi vor ocupa locul în straturile trecutului. Sălbăticia şi ororile vor fi înlocuite în memoria colectivă de altele, care urmează să se întâmple. — Greu de imaginat una ca asta! a scuturat Ursula din cap. — Dar de întâmplat, se întâmplă. Războaiele Punice din Cartagina, Războiul Peloponesiac, Bătălia de la Artemisium, toate au deve nit simple capitole în cărţile de istorie. M-am oprit, vehemenţa mă istovise, îmi tăiase respiraţia. Nu mai sunt obişnuită să spun atât de multe cuvinte repede, unul după altul. Aşa că vocea mi s-a ascuţit când am continuat: — Am devenit obsedată de descoperirea trecutului, de anali zarea lui. Ursula a zâmbit, iar ochii ei întunecaţi au sclipit. — înţeleg exact ce vrei să spui, tot de aceea fac şi eu filme istorice. Tu descoperi trecutul, iar eu încerc să-l recreez. — Da, am spus eu, dar nu mă gândisem la asta. — Te admir mult, Grace, a zis Ursula scuturând din cap, ai rea lizat atât de multe în viaţă. — E o iluzie temporală, am răspuns eu ridicând din umeri. Dă-i oricui mai mult timp şi ţi se va părea că a realizat mult mai mult cu el. — Eşti modestă, a râs ea. Nu cred că ţi-a fost uşor. în anii cinci zeci, o mamă cu un copil să încerce să îşi continue studiile! Te-a ajutat şi soţul tău? — Eram deja singură la vremea aceea. — Dar cum te-ai descurcat? a întrebat ea făcând ochii mari. — Mult timp am studiat la fără frecvenţă. Ziua, Ruth era la şcoală, iar în unele seri, când eram la lucru, o lăsam cu o vecină foarte cumse cade, doamna Finbar. Am fost norocoasă, am continuat eu şovăind, că n-am avut grija cheltuielilor pentru taxe. — Ai primit o bursă? 172
i
— Cam aşa ceva, mi-au venit nişte bani pe neaşteptate. — De la soţul tău? a întrebat Ursula ridicându-şi sprâncenele într-un gest consolator. A fost ucis în război? — Nu, n-a murit el, ci căsnicia noastră! Privirea ei s-a îndreptat din nou spre fotografia de la nunta noastră. — Am divorţat când s-a întors la Londra. Vremurile se schimbaseră. Toţi văzuserăm şi făcuserăm atâtea. N-avea nici un rost să rămân legată de un soţ de care nu-mi păsa. A plecat în America şi s-a însurat cu sora unui coleg de armată pe care l-a cunoscut în Franţa. Bietul de el, nu mult după aceea, a fost ucis într-un accident de maşină. — îmi pare rău! — N-ai de ce! Nu pentru mine! S-a întâmplat cu atât de mult timp în urmă. Aproape că nici nu mi-1 mai aduc aminte. Fragmente disipate de amintiri, mai degrabă ca într-un vis. Dar Ruth îi simte lipsa. Nu m-a iertat niciodată. — Ar fi vrut să rămâneţi împreună? Am încuviinţat din cap. Bunul Dumnezeu ştie că neputinţa mea de a-i oferi un tată a fost una dintre vechile dureri ale relaţiei noastre. — Mă întreb dacă şi Finn va simţi la fel, a oftat Ursula. — Nici tu...? A scuturat din cap. — N-ar fi mers în nici un fel, a continuat ea pe un ton atât de hotărât, încât n-am mai îndrăznit să o iscodesc. Ne este mai bine aşa. — El unde e acum? Finn, unde e? — Mama are grijă de el. Ultima oară când am vorbit cu ei, erau în parc, la o îngheţată. Şi-a răsucit ceasul pe mână, să-i poată vedea cadranul, şi a exclamat: — Vai, Doamne, nici nu mi-am dat seama cât de târziu s-a făcut! Trebuie să fug, să i-1 iau de pe cap! — Sunt convinsă că se simte foarte bine, între bunici şi nepoţi se creează o relaţie specială. Mult mai simplă! Oare e chiar aşa? mă întreb. Cred că da. în timp ce copilul îţi ia o parte a inimii s-o folosească sau s-o terfelească după cum îi place, cu nepotul e altfel. Nici pomeneală de legături de vinovăţie şi responsabili tate care împovărează relaţiile materne, calea către dragoste este deschisă! Când te-ai născut tu, Marcus, am fost luată prin surprindere. Ce surpriză minunată au reprezentat toate acele sentimente! Mi-a fost brusc 173
1
readusă la viaţă o parte din mine zăvorâtă cu zeci de ani în urmă şi fară de care învăţasem să trăiesc. Mi-erai mai scump decât orice, te recu noşteam, te iubeam dureros de tare. Şi, pe măsură ce creşteai, ai devenit prietenul meu. Umblai după mine prin casă, ţi-ai revendicat un loc în biroul meu şi te-ai apucat să explorezi hărţile şi desenele pe care le adusesem din călătoriile mele. Şi îmi puneai întrebări, atâtea întrebări, la care îţi răspundeam neobo sită. Şi într-adevăr, probabil mă împăunez crezând că sunt parţial res ponsabilă pentru făptui că ai devenit un bărbat minunat, desăvârşit... — Sigur sunt pe-aici, pe undeva, a spus Ursula, căutându-şi cheile de la maşină în geantă. M-a cuprins brusc dorinţa de a o face să mai rămână. — Ştii, am un nepot, Marcus. E autor de cărţi poliţiste. — Ştiu! a zâmbit ea încetând să mai scotocească. I-am citit cărţile. — Zău? am exclamat eu bucuroasă, ca de obicei. — Da, sunt foarte bune. — Poţi să păstrezi un secret? Ea a încuviinţat din cap, aplecându-se şi mai mult spre mine. — Eu nu le-am citit, i-am şoptit. Nu pe toate, până la capăt. — Promit că n-am să spun nimănui, a râs ea. — Sunt atât de mândră de el şi m-am străduit, zău că da. De fiecare dată încep foarte hotărâtă, dar oricât de mult îmi place, nu reuşesc să ajung nici la jumătate. Mă omor după cărţi poliţiste bune - Agatha Christie şi altele la fel - , dar mi-e teamă că sunt mai slabă de înger. Nu suport descrierile astea sângeroase care se poartă acum. — Şi zici că ai lucrat într-un spital de campanie în timpul războiului! — Da, poate tocmai din cauza asta; războiul e una, crima e altceva. — Poate cartea următoare... — Poate, am spus eu. Deşi nu ştiu când se va întâmpla. — De ce, nu mai scrie? — A suferit o grea pierdere de curând. — Da, am citit despre soţia lui. îmi pare foarte rău. Anevrism, nu-i aşa? — Da, dintr-odată! — Şi tata a murit la fel. Aveam paisprezece ani. Eram într-o tabără cu şcoala. Şi nu mi-au spus nimic până nu m-am întors, înainte de a pleca mă certasem cu el. Dintr-un motiv ridicol. Nici 174
i
nu mi-1 mai aduc aminte. Am trântit portiera maşinii şi nu m-am mai uitat înapoi. — Erai tânără şi toţi tinerii fac la fel. — încă mă gândesc la el în fiecare zi, a spus ea închizând ochii şi deschizându-i apoi, să-şi împrăştie amintirile. Dar Marcus cum se simte? — Nu-şi revine, se învinuieşte. Ea a încuviinţat, fară să pară surpinsă, de parcă ar fi înţeles acest sentiment complex, cu toate ciudăţeniile lui. — Nu ştiu însă unde se află, i-a spus. — Cum adică? — A dispărut. Nici eu nici Ruth nu ştim unde este. A dispărut de aproape un an. — D ar... e sănătos? a întrebat uimită. N-ai nici o veste de la el? a continuat uitându-se în ochii mei. Un telefon, o scrisoare? — Nişte cărţi poştale. A trimis nişte vederi, dar fară să dea vreo adresă. Mi-e teamă că nu vrea să-i dăm de urmă. — Vai, Grace, a spus ea privindu-mă blând. îmi pare atât de rău! — Si mie. > Şi atunci i-am povestit despre benzile înregistrate şi despre cât de multă nevoie am să îl găsesc. Cum nu mă gândesc la altceva decât la asta. — E cel mai bun lucru, a spus ea pe un ton plin de înţelegere. Şi unde vrei să i le trimiţi? — Am o adresă din California. A unui vechi prieten de-al lui. I le trimit acolo, deşi nu ştiu dacă vor ajunge la el. — Sunt convinsă că le va primi. Erau doar vorbe, asigurări binevoitoare, şi totuşi îmi facea bine să le aud. —- Crezi? — Da, mi-a răspuns ea plină de însufleţire, cu siguranţa tinereţii. Sunt convinsă. Şi mai ştiu şi că o să se întoarcă. Mai are însă nevoie de ceva timp şi distanţare, să înţeleagă că n-a fost vina lui. Că n-ar fi putut face nimic pentru a schimba lucrurile. S-a ridicat şi s-a aplecat peste patul meu. A luat dictafonul şi mi l-a aşezat uşor în poală. — Continuă să-i vorbeşti, Grace, m-a îndemnat ea, aplecându-se să mă sărute. Şi-o să vină acasă. Ai să vezi! 175
t
Ia te uită! Am şi uitat de unde am început! Ţi-am spus tot felul de lucruri pe care le ştii deja. Ce pierdere de vreme! Şi Dumnezeu mi-e martor că n-am timp de aşa ceva. Războiul făcea ravagii pe câmpurile din Flandra, maiorul şi lordul Ashbury nu se răciseră-n morminte şi urmau încă doi ani de măcel. Cât prăpăd! Atâţia tineri din toate colţurile lumii prinşi în valsul sângeros al morţii. Mai întâi maiorul, apoi David, în octombrie 1917, la Passchendaele... Nu. Nu mă ţin puterile şi nici nu am chef să povestesc totul de-a fir a păr. E suficient să menţionez faptele. Haide, mai bine, să ne reîn toarcem la Riverton. E ianuarie 1919. Războiul s-a terminat, iar Hannah şi Emmeline, care îşi petrecuseră ultimii doi ani la Londra, în casa lui lady Violet, tocmai s-au întors să stea cu tatăl lor. Sunt schimbate, au crescut de când nu le-am mai văzut. Hannah are optspre zece ani, gata să-şi facă debutul în societate. La cei paisprezece ani ai ei, Emmeline pendulează pe marginea lumii adulţilor, în care aşteaptă cu nerăbdare să se avânte. S-au dus jocurile din trecut. De la moartea lui David, s-a zis şi cu Jocul. (Regula numărul trei: doar trei pot juca. Nici mai mult, nici mai puţin.) Unul dintre primele lucruri pe care le face Hannah la întoar cerea la Riverton e să scoată cutia chinezească din pod. Eu o văd, fară ştiinţa ei. O urmăresc în timp ce o pune într-o plasă de pânză şi o duce la lac. Mă ascund în locul unde se îngustează poteca dintre fântâna lui Icar şi lac, o văd cum înaintează cu plasa pe marginea lacului, spre debarcaderul vechi. Se opreşte o clipă, se uită împrejur, iar eu mă ghe muiesc şi mai tare sub tufişuri, să nu mă vadă. Se îndreaptă către marginea povârnişului, întorcându-se cu spa tele spre pantă, apoi îşi aşază picioarele în aşa fel încât tocul uneia dintre cizme să atingă vârful celeilalte. Face trei paşi spre lac. Repetă mişcarea de trei ori, după care îngenunchează şi scoate din plasă o lopăţică. începe să sape. La început e mai greu, din pricina pietricelelor de pe malul lacului, dar apoi ajunge la stratul de pământ şi deodată îi este mai uşor. Nu se opreşte până nu face o moviliţă de câteva palme. Scoate cutia chinezească din plasă şi o pune pe fundul gropii. Se pregăteşte să o acopere cu pământ, dar ezită. Ridică din nou cutia, o 176
deschide şi ia una dintre cărţuliile dinăuntru. îşi deschide medalionul de la gât şi o ascunde acolo, apoi pune cutia la loc şi începe s-o îngroape. Iar eu o las acolo, singură, pe malul lacului; domnul Hamilton va băga de seamă dacă lipsesc prea mult şi se află într-o dispoziţie tu care nu e de glumit. Jos, bucătăria de la Riverton zumzăie de treabă şi emoţie. Se fac pregătiri pentru primul dineu de la izbucnirea războ iului, iar domnul Hamilton ne-a dat de înţeles că oaspeţii din seara aceasta sunt foarte importanţi pentru viitorul familiei. Şi chiar au fost. Nu ne-am fi putut închipui niciodată cât de importanţi.
Bancheri
— Bancheri, a spus doamna Townsend atotştiutoare, plimbându-şi privirile de la domnul Hamilton la mine. Stătea sprijinită de masa de pin, străduindu-se să întindă cu sucitorul de marmură un boţ de aluat năduşit. S-a oprit şi şi-a sters fruntea, lăsându-şi o dâră de faină pe sprâncene. — Unde mai pui că sunt şi americani! a exclamat ea ca pentru sine. — Ei, doamnă Townsend, a spus domnul Hamilton, cercetând solniţa şi piperniţa de argint, să nu aibă vreo urmă de negreală, e adevărat că doamna Luxton e din familia Stevenson, din New York, dar cred că n-ai să negi faptul că domnul Luxton este la fel de englez ca mine şi ca dumneata. Se trage din nord, aşa zice The Times, a con tinuat el, uitându-se peste ramele ochelarilor. Un om care s-a ridicat prin propriile lui forţe, să ştii! — Da, ce mai forţe! a pufnit doamna Townsend. Dar nu i-a stricat să se însoare cu averea familiei ei! — S-o fi însurat cu o fată bogată, dar a contribuit şi el după aia la sporirea averii. Nu-i uşor să fii bancher: să ştii cui să împrumuţi bani şi cui nu! Nu contest că îşi iau şi ei o parte zdravănă din caimac, dar aşa e în afaceri! Doamna Townsend a pufnit din nou dezaprobator. — Să sperăm că vor găsi de cuviinţă să-i împrumute stăpânului cât are nevoie! a spus Nancy. Nu ar strica ceva bani în casa asta, dacă mă-ntrebi pe mine. Domnul Hamilton şi-a îndreptat spatele şi mi-a aruncat o privire aspră, deşi nu fusesem eu cea care vorbise. De când războiul luase amploare şi Nancy petrecea tot mai mult timp lucrând în afara casei, se schimbase foarte mult. îşi vedea de treburi la fel de conştiincios ca întotdeauna, dar, de câte ori ne aşezam la masă toţi servitorii şi stăteam 178
de vorbă, ei îi venea mult mai uşor să-şi exprime dezaprobarea, să pună la îndoială ordinea existentă. Eu, pe de altă parte, nu fusesem coruptă de forţe exterioare şi, asemenea păstorului care hotărăşte că e mai bine să renunţe la o oaie pierdută decât să risipească întreaga turmă din nea tenţie, domnul Hamilton se hotărârse să nu mă scape din ochi. — M ă surprinde ce spui, Nancy, a grăit el, cu ochii încă aţintiţi asupra mea. Ştii prea bine că nu se cade să ne amestecăm în trebu rile stăpânului. — îmi pare rău, domnu Hamilton, a răspuns Nancy fară şovăială. Dar tot ce ştiu e că, de când a venit domnul Frederick la Riverton, a tot închis camerele una după alta. Ca să nu mai pomenesc de mobila pe care a vândut-o din aripa de vest. Biroul de mahon, patul danez cu baldachin al lui lady Ashbury. Dudley zice că s-au dus mai toţi caii, a continuat ea, privindu-mă pe deasupra cârpei cu care lustruia argintăria. — înălţimea Sa e doar prevăzător, i-a răspuns domnul Hamilton, întorcându-se către ea să-şi poată susţine mai bine punctul de vedere. Camerele din aripa de vest au fost închise pentru că tu lucrezi la calea ferată, iar Alfred e plecat la război, şi era prea mult de lucru pentru micuţa Grace, să deretice de una singură. Cât despre grajduri, la ce i-ar mai fi folosit înălţimii Sale atâţia cai, când are nişte maşini atât de grozave? Iar întrebarea —odată aruncată în aerul rece de iarnă —a rămas plutind fară răspuns. Şi-a scos ochelarii, a suflat în lentile şi a început să-i şteargă cu gesturi teatrale, triumfătoare. — Şi trebuie să ştii, a început el după ce şi-a încheiat spectacolul şi şi-a pus ochelarii la loc pe vârful nasului, că grajdurile o să fie transformate într-un garaj nou-nouţ. Cel mai mare din ţinut. — Mare lucru, a continuat Nancy, refuzând să se lase mai prejos, eu am auzit zvonuri prin sat că... — Prostii, a spus domnul Hamilton. — Ce zvonuri? a întrebat doamna Townsend, al cărei piept sălta la fiecare mişcare a sucitorului. Ceva despre afacerile stăpânului? în capătul scărilor umbrele s-au mişcat şi s-a ivit o femeie slabă, între două vârste. — Domnişoara Starling... s-a bâlbâit domnul Hamilton. Nici nu v-am observat. Poftiţi înăuntru. Poftiţi, Grace o să vă pregătească o ceaşcă de ceai. 179
S-a întors către mine, cu buzele strânse ca gura pungii de mărunţiş. — Haide, Grace, a urmat el, făcându-mi semn către sobă. O ceaşcă de ceai pentru domnişoara Starling! Ea şi-a dres glasul, înainte de a păşi în încăpere, îndreptându-se apoi în vârful picioarelor către scaunul cel mai apropiat, ţinându-şi strâns geanta mică de piele sub braţul pistruiat. Lucy Starling era secretara domnului Frederick, angajată iniţial la fabrica din Ipswich. La sfârşitul războiului, când familia s-a mutat defi nitiv la Riverton, a început să vină de două ori pe săptămână, din sat, să lucreze în biroul domnului Frederick. îşi pierduse logodnicul la Ypres Salient şi îşi ducea doliul şi dure rea cu atâta simplitate, încât nu reuşea să stârnească prea multă milă din partea nimănui. Nancy, care le ştia pe toate, zicea că e mare păcat că pierduse un bărbat dornic s-o ia de nevastă, fiindcă trăsnetul nu loveşte de două ori în acelaşi loc, iar la vârsta ei şi cu înfăţişarea asta o să rămână cu siguranţă fată bătrână. Şi, pe deasupra, mai adăuga Nancy răspicat, trebuia să fim cu toţii atenţi să nu dispară ceva de sus, fiindcă era posibil ca domnişoara Starling să nu se fi îngrijit de bătrâneţile ei. Dar nu numai Nancy avea bănuieli în ceea ce o privea. Apariţia acestei femei tăcute, modeste şi extrem de conştiincioase a stârnit în rândul servitorilor o vâlvă inimaginabilă. Şi toată această nesiguranţă era cauzată de poziţia ei. Nu se cuvenea, susţinea doamna Townsend, ca o tânără din clasa de mijloc să îşi permită atâtea în casa cea mare, să stea în biroul stăpânului, faţâindu-se cu aere şi fasoane nelalocul lor. Şi, deşi nu se putea spune că domnişoara Star ling, cu părul ei cafeniu, ca de şoarece, cu rochiile ei cusute în casă şi cu zâmbetul atât de stânjenit, îşi dădea aere şi făcea nazuri, îi înţe legeam temerile doamnei Townsend. Distincţia între cei de sus şi noi, servitorii de jos, fusese cândva atât de clar stabilită, iar apariţia dom nişoarei Starling începuse să clatine vechile certitudini. O vreme, ea n-a făcut parte dintre ei, dar nici dintre noi. Prezenţa ei jos, în încăperile servitorilor, în după-amiaza aceea, a produs o îmbujorare a obrajilor domnului Hamilton şi o mişcare nervoasă a degetelor sale, care îşi făceau de lucru cu reverele. Chesti unea ciudată a poziţiei ei îl uimea în mod special pe domnul Hamilton, care o vedea pe biata femeie inocentă drept un adversar. Deşi, ca majordom, el era servitorul cu poziţia cea mai înaltă, însărcinat să 180
I
i
supravegheze administrarea gospodăriei, ca secretară particulară, ea era părtaşă la secretele afacerilor de familie. Domnul Hamilton şi-a scos ceasul de aur din buzunar şi a început să compare meticulos ora cu cea a pendulei de pe perete. II primise în dar de la precedentul lord Ashbury şi era extrem de mândru de el. Reuşea întotdeauna să îi confere calmul necesar şi îl ajuta să îşi păstreze autoritatea în momente de încordare sau îngrijorare. Şi-a trecut degetul palid şi ferm peste cadran, întrebând în cele din urmă: — Unde e Alfred? — Pune masa, domnu’ Hamilton, am răspuns eu iute, bucuroasă că se spărsese în fine tăcerea. — încă? s-a mirat el, închizând capacul ceasului cu zgomot, parcă bucuros că găsise un motiv mai potrivit de îngrijorare. E mai mult de un sfert de oră de când l-am trimis cu paharele de coniac. Zău aşa! Nu ştiu ce să mă mai fac cu băiatul ăsta! Ce l-or fi învăţat acolo în armată? De când s-a întors e tare fluşturatic. Eu m-am încordat, de parcă m-ar fi mustrat pe mine. Domnişoara Starling şi-a dres din nou vocea şi a rostit răspicat: — Asta cred că e ceea ce se numeşte şoc de explozie. S-a uitat împrejur timidă, iar noi am amuţit. — Cel puţin, asta am citit. Mulţi suferă de aşa ceva. N-are rost să fiţi prea aspri cu el. Alături, în bucătărie, ceainicul mi-a scăpat din mână şi frunzele negre s-au împrăştiat pe masa de pin. Doamna Townsend a lăsat sucitorul deoparte şi şi-a suflecat mâne cile pline de faină deasupra coatelor. I se suise sângele în obraji. — Ascultă aici la mine, a rostit ea, cu autoritatea pe care doar poli ţiştii şi mamele o pot avea, să nu aud aşa ceva aici, în bucătăria mea! Alfred n-are nici o boală ce nu poate fi vindecată cu ceva mâncărică bună făcută de mine. — Sigur că da, doamnă Townsend, am sărit şi eu, uitându-mă către domnişoara Starling. Alfred o să-şi vină-n fire după ce-o să guste bucatele dumneavoastră grozave. — Sigur că nu mai sunt ca-nainte, cu toate lipsurile-astea! a excla mat doamna Townsend către domnişoara Starling, cu o oarecare şovă ire în voce. Dar ştiu eu bine ce-i place tânărului Alfred. — Bineînţeles, a spus domnişoara Starling, iar paloarea chipului ei dădea la iveală pistrui perfizi. N-am vrut să spun că... 181
Iar buzele ei continuau să se mişte în jurul cuvintelor pe care nu le putea pronunţa, ca să se întindă apoi într-un zâmbet şters. — Dumneavoastră îl cunoaşteţi mai bine pe Alfred, desigur. La sfârşitul războiului, când domnul Frederick şi fetele s-au mutat definitiv la Riverton, Hannah şi Emmeline şi-au ales dormitoare noi, în aripa de est. Acum erau locatari permanenţi, nu oaspeţi, şi se cuve nea să aibă alte camere, susţinea Nancy. Camera lui Emmeline dădea spre statuia lui Eros şi Psyche, de pe peluza din faţă, în timp ce Hannah preferase camera mai mică, de unde se vedeau grădina de trandafiri şi lacul. Cele două dormitoare erau legate printr-un salonaş căruia i se spusese întotdeauna „camera bordo“, deşi nu-mi dădeam seama de ce, pentru că pereţii aveau o nuanţă de verde-deschis, ca oul de raţă, iar draperiile erau din material înflorat de la Liberty, în tonuri de albastru şi roz. Camera bordo purta puţine semne ale recentei ei reamenajări, păstrând urmele vechilor locuitori, care organizaseră aranjarea ei ori ginală. Era destul de confortabilă, cu şezlongul roz aşezat sub o fereastră şi cu masa de scris din lemn de nuc sub cealaltă. Lângă uşa care dădea în hol se afla un fotoliu impunător. Pe măsuţa de mahon strălucea un gramofon în toată splendoarea noutăţii sale, care părea că face să pălească vechile mobile cuminţi. Şi în timp ce înaintam pe coridorul întunecat, pe sub uşa închisă răzbăteau acordurile unui cântec familiar, ce se pierdea în aerul rece şi stătut, străjuit de panelurile de pe pereţi: „Dac-ai fi singura fată din lume, iar eu aş fi singurul băiat...“ Era cântecul preferat al lui Emmeline, pe care-1 punea mereu de când se întorsese de la Londra. Iar noi îl cântam cu toţii jos, în încă perea servitorilor. Până şi domnul Hamilton fusese auzit fluierându-1 încetişor în cămara lui. Am ciocănit la uşă şi am intrat, străbătând covorul cândva arătos, şi am început să aranjez mormanul de mătăsuri şi satinuri învălmăşite pe fotoliu. Eram bucuroasă că am de lucru. Deşi tânjeam după ele, în cei doi ani care se scurseseră de la plecarea lor, familiaritatea pe care o simţisem atunci când le slujisem dispăruse. Avusese loc o revoluţie tăcută, iar cele două fete cu şorţuri si codiţe împletite deveniseră tinere femei. Mă simţeam din nou stânjenită în prezenţa lor. 182
Şi mai era ceva, nedesluşit, dar sâcâitor. Rămăseseră doar două acum, nu mai erau trei fraţi. Moartea lui David rupsese triunghiul, lăsând descoperit un loc altădată închis. Două puncte nu prezintă siguranţă, n-ai cum să le fixezi, nu găseşti nimic care să le oprească'să o ia în direcţii opuse. Dacă sunt legate cu sfoară, aceasta se va rupe în cele din urmă şi ele se vor îndepărta; dacă sunt legate cu elastic, se vor distanţa tot mai mult, până la limita de rezistenţă, ca apoi să fie atrase îndărăt cu atâta viteză, încât se vor ciocni cu o forţă nimicitoare. Hannah stătea pe şezlong, cu o carte în mână, concentrându-se cu o uşoară încruntare. Mâna liberă îi astupa urechea, străduindu-se să nu audă hârâitul discului. Cartea era romanul cel nou al lui James Joyce: Portretai artistului în tinereţe. îmi dădeam seama după cotorul cărţii, deşi nici nu era nevoie să mă mai uit, o citea vrăjită de când venise. Emmeline stătea în mijlocul camerei, dinaintea unei oglinzi mari aduse dintr-unul dintre dormitoare, drapându-şi în jurul mijlocului o rochie pe care nu o mai văzusem, de tafta roz, cu volane pe poale. Un alt cadou de la bunica, bănuiam eu, cumpărat cu convingerea fermă că lipsa tinerilor eligibili va spulbera şi cele mai atractive şanse. Ultima strălucire a soarelui de iarnă pătrundea prin fereastra dinspre terasă, adăstând fermecător, aurind buclele lui Emmeline şi căzând, apoi, epuizată, la picioarele ei, într-o serie de pătrate palide. Dar ea, care nu lua în seamă astfel de subtilităţi, se faţâia înainte şi-napoi, în foşnetul taftalei roz, fredonând împreună cu discul, cu o voce fru moasă, animată de propriile-i dorinţe romantice. Chiar şi după ce ultima notă a amuţit, topită în ultima scăpărare a soarelui, discul a continuat să se învârtă şi să tresalte sub ac. Emmeline a azvârlit rochia pe fotoliu şi a început să se rotească prin cameră. A ridicat acul pate fonului şi l-a aşezat din nou pe marginea discului. Hannah şi-a ridicat privirile din carte. Părul cel lung îi dispăruse la Londra, împreună cu orice urmă a copilăriei, şi i se revărsa acum până la umeri în bucle moi, aurii. — N-o mai pune încă o dată, Emmeline, a spus ea, încruntându-se. Pune alta, orice altceva! — Dar asta-mi place cel mai mult. — Săptămâna asta, doar. Emmeline s-a bosumflat teatral. 183
— Cum crezi că s-ar simţi bietul Stephen dacă ar şti că nu-i asculţi discul? E un dar. Singurul lucru pe care îl poţi face e să-ţi placă. — Ne-a plăcut destul, a spus Hannah. Nu-i aşa, Grace? a conti nuat ea. Eu am făcut o plecăciune, simţind cum roşesc, neştiind ce să răs pund, aşa că mi-am făcut de lucru, aprinzând lampa de gaz. — Dacă aş avea un admirator ca Stephen Hardcasde, a continuat Emmeline visătoare, i-aş asculta discul de o sută de ori pe zi. — Dar Stephen Hardcasde nu e curtezanul meu, s-a răţoit Hannah, vădit oripilată. II ştim de când lumea. Ne e prieten, e finul lui lady Clem. — Fin, nefin, nu-mi închipui că venea în vizită la Kensington Place zi de zi, când era în permisie, doar din dorinţa macabră de a auzi descri erea suferinţelor lui lady Clem? Ce părere ai? — De unde să ştiu eu? Sunt foarte apropiaţi! — Vai, Hannah! Cu toată cultura ta, greu mai pricepi! Până şi Fanny şi-a dat seama. A învârtit manivela gramofonului şi a mişcat din nou braţul cu ac, iar discul a început să se învârtă din nou. Şi când muzica şi-a început din nou ritmul sentimental, s-a întors spunând: — Stephen spera c-ai să-i faci o promisiuni. Hannah a îndoit colţul paginii pe care o citea şi a netezit-o apoi, îndreptând-o cu unghia. — Ştii, a continuat Emmeline dintr-o suflare, să-i promiţi că te măriţi cu el! Mi-am ţinut răsuflarea, era prima dată când auzeam că Hannah ar fi primit o cerere în căsătorie. — Nu sunt chiar aşa de proastă, a spus Hannah, cu ochii la colţul paginii de sub deget. Ştiu şi eu ce voia. — Şi-atunci, de ce n u... — Nu puteam să fac o promisiune pe care să nu o ţin. — Eşti bleagă! Ce mare lucru dacă ai fi râs la glumele lui, dacă l-ai fi lăsat să-ţi şoptească dulcegării la ureche. Nu predicai tu că tre buie să facem sacrificii pentru război? Dacă n-ai fi fost atât de încăpă ţânată, i-ai fi lăsat o amintire frumoasă, pe care s-o ia cu el pe front. Hannah a pus un semn de carte între pagini şi a aşezat volumul lângă ea, pe canapea.
184
I
I
— Şi ce-aş fi făcut când se întorcea? Să-i fi spus că n-am avut nici o intenţie serioasă? Hotărârea lui Emmeline părea să se fi înmuiat o dipă, apoi şi-a revenit. — Păi, tocmai asta-i! Stephen Hardcasde nu s-a întors. — Dar mai există şanse! — Orice e posibil, cred, a ridicat Emmeline din umeri. Dar, dacă s-ar întoarce, îmi închipui că va fi mai preocupat să se mire de noro cul care-a dat peste el, decât să-i mai pese de tine. O tăcere apăsătoare s-a aşternut între ele. Până şi obiectele din cameră păreau că le ţin partea: Pereţii şi draperiile se retrăgeau înspre colţul lui Hannah, gramofonul rămânând supus în tabăra lui Emmeline. Aceasta din urmă şi-a tras coada lungă peste umăr şi şi-a pipăit vârfurile părului. A ridicat peria de sub oglindă şi a început să şi-o treacă printre şuviţe cu mişcări largi, egale. Hannah a privit-o o vreme cu o expresie pe care n-am putut-o desluşi —exasperare sau uimire —, după care s-a reîntors la Joyce. Eu am ridicat rochia de tafta de pe fotoliu. — O să-mbrăcaţi rochia asta diseară, domnişoară? am între bat încetişor. — Vai, m-ai speriat de moarte, să nu te mai strecori aşa! — Scuzaţi-mă, domnişoară. îmi simţeam obrajii arzând şi pulsându-mi. Am aruncat o privire spre Hannah, care părea să nu ne fi auzit. — Asta e rochia pe care doriţi să o îmbrăcaţi? — Da, a răspuns Emmeline, muşcându-şi buza de jos. Cel puţin, asta vreau acum. A privit din nou rochia, atingându-i volanele. — Ce crezi, Hannah, roz sau bleu? — Bleu. — Zău? s-a mirat ea. Credeam că roz. — Roz să fie, atunci! — Nici măcar nu te uiţi! Hannah şi-a ridicat privirea fară tragere de inimă. — Oricare sau nici una, a oftat ea exasperată. Amândouă sunt frumoase. — Adu-mi-o şi pe cea bleu, a spus ea ţâfnoasă. Să mă mai uit la ea o dată. 185
Am făcut o plecăciune şi am dat fuga în dormitor. în timp ce deschideam dulapul de haine, am auzit-o pe Emmeline spunând: — E important, Hannah, astă-seară e primul meu dineu adevă rat. Şi vreau să arăt foarte rafinată, şi tu ar trebui. Familia Luxton vine din America. — Şi ce dacă? — N-aş vrea să ne creadă neciopliţi. — Da’ puţin îmi pasă mie ce gândesc ei. — Ba ar trebui să-ţi pese. Sunt foarte importanţi pentru aface rile tatei. Emmeline a coborât vocea, iar eu am rămas nemişcată, cu obrazul lipit de rochii, să desluşesc ce spunea. — L-am auzit pe tati vorbind cu bunica... — Adică ai tras cu urechea, s-a răţoit Hannah, şi bunica zice că eu sunt aia rea! — Bine, atunci, şi după voce mi-am dat seama că ridicase din umeri, în cazul ăsta, n-am să-ţi spun! — Oricât te-ai strădui, tot n-ai putea! Se citeşte pe chipul tău, arzi de nerăbdare să-mi spui ce-ai auzit. Emmeline s-a oprit o clipă să-şi rumege succesul smuls prin mij loace necinstite. -— Ei, bine, am să-ţi spun, dacă insişti! şi-a dres ea glasul, dându-şi importanţă. Totul a pornit de la bunica, se văita ce tragedie a fost războ iul pentru familia asta. Că nemţii au curmat viitorul familiei Ashbury şi că bunicul s-ar răsuci în mormânt dacă ar şti unde s-a ajuns. Tati încerca să-i explice că lucrurile nu stau chiar aşa de rău, dar bunica nu voia să audă. Spunea că e destul de bătrână încât să vadă totul limpede, şi cum altfel ar putea fi descrisă situaţia în care ne aflăm decât ca fiind disperată, când tati este ultimul descendent, fară urmaşi. Bunica a zis că e mare păcat că tati nu a făcut ce trebuia şi nu s-a însurat cu Fanny când a avut ocazia. Apoi tati s-a răstit, spunându-i că, deşi şi-a pierdut moştenitorul, încă mai are fabrica, şi că bunica ar trebui să nu se mai frământe, fiindcă va avea el grijă de toate. Bunica se tot agita, spunea că banca a devenit suspicioasă. Apoi tati a tăcut o vreme şi am început şi eu să mă îngrijorez, crezând că s-a ridicat şi că se îndreaptă spre uşă şi-o să dea peste mine. Aproape am izbucnit în râs de bucurie când l-am auzit vorbind din nou şi mi-am dat seama că stătea încă pe scaun. 186
i
— Bine, bine, şi ce-a zis? Emmeline a continuat, cu optimismul prudent al unui actor care se apropie de sfârşitul unui pasaj complicat. — Tati a admis că a fost greu în timpul războiului, dar acum a renunţat la avioane şi s-a apucat din nou de maşini. Blestemata aia de bancă, ăstea sunt cuvintele lui, nu ale mele, blestemata aia de bancă se încăpăţânează să-şi recupereze banii. Zicea că a întâlnit pe cineva la club, un bancher. Şi omul ăsta, domnul Simon Luxton, are relaţii, aşa zicea tati, la bănci şi în guvern, a răsuflat Emmeline, victorioasă, terminându-şi monologul cu bine. Asta a fost tot, sau aproape tot. Tati părea aşa de stânjenit când a pomenit bunica de bancă. Şi de aceea m-am hotărât pe loc să-i fac impresie bună domnului Luxton, să-l ajut pe tati să-şi continue afacerile. — Nu ştiam că te interesează atât de mult. — Sigur că mă interesează, a spus Emmeline afectată. Şi nu tre buie să-mi porţi pică pentru că ştiu mai multe decât tine, de data asta. — Să nu-mi închipui, atunci, că interesul tău brusc şi arzător faţă de afacerile tatei are ceva de-a face cu tipul ăla, fiul, de a cărui foto grafie din ziar se tot minuna Fanny? — Theodore Luxton? O să vină şi el la dineu? Habar n-aveam, a spus Emmeline cu un zâmbet. — Eşti mult prea tânără! Iar el are peste treizeci de ani! — Am aproape cincisprezece ani şi toată lumea zică că arăt matură pentru vârsta mea. Hannah şi-a dat ochii peste cap. — Si sunt suficient de mare să mă îndrăgostesc, să ştii! Julieta n-avea decât de paisprezece ani. — Şi uite ce-a păţit! — N-a fost decât o neînţelegere. Dacă ea s-ar fi măritat cu Romeo şi proştii ăia de părinţi boşorogi nu le-ar fi făcut atâtea probleme, sunt convinsă că ar fi trăiti fericiţi până la adânci bătrâneţi. De-abia aştept să mă mărit, a oftat ea. — Măritişul nu înseamnă doar să ai un bărbat chipeş cu care să dansezi. Presupune mult mai multe, a spus Hannah. Muzica gramofonului se oprise, dar discul se învârtea mai de parte, sub ac. — Adică? îmi simţeam obrajii arzând pe mătasea rochiilor lui Emmeline. 187
— Intimităţi! — O, a şoptit Emmeline abia auzit. Intimităţi. Biata Fanny! A urmat o tăcere în care toate ne-am gândit la nefericirea bietei Fanny. Proaspăt căsătorită şi priponită în luna de miere cu un străin. — Hannah, ce sunt de fapt intimităţile? — A... ştii... sunt dovezi de dragoste, a răspuns Hannah dega jată. Destul de plăcute, cred, cu un om de care eşti îndrăgostită nebu neşte, dar incredibil de dezgustătoare cu altcineva. — Bine, bine, dar ce sunt... exacţi A urmat un alt moment de tăcere. — Nu ştii nici tu, se vede pe faţa ta! — E, nu chiar... — Am s-o întreb pe Fanny când s-o întoarce. Ar trebui să afle până atunci. Mi-am trecut degetele peste şirul de materiale frumoase din dula pul lui Emmeline, căutând rochia bleu, întrebându-mâ dacă era ade vărat ce spusese Hannah. Şi mi-am amintit cele câteva dăţi când Alfred se apropiase mult de mine în încăperea servitorilor, de sentimentul ciudat, dar nu neplăcut care mă năpădise... — Oricum, n-am spus că vreau să mă mărit imediat, a adăugat Emmeline. Ce voiam să zic era că Theodore Luxton e foarte chipeş. — Foarte bogat, vrei să spui, a precizat Hannah. — E acelaşi lucru, de fapt. — Ai noroc că tati îţi permite să vii jos la dineu. Pe mine nu m-ar fi lăsat la paisprezece ani. — Am aproape cincisprezece. — Cred că a trebuit să completeze numărul de persoane la masă. — Sigur că da. Mulţumesc lui Dumnezeu că Fanny s-a hotărât să se mărite cu morocănosul ăla şi că el a vrut să-şi petreacă luna de miere în Italia. Dacă ar fi fost acasă, sunt convinsă că aş fi mâncat sus, cu doica Brown, în camera copiilor. — Eu aş prefera oricând să stau cu doica Brown, decât cu americanii lui tati. — Prostii! — Mai bine stau şi citesc! — Mincinoaso! Ti-ai scos rochia de satin crem, aia pe care Fanny ţi-a spus să n-o pui când l-am cunoscut pe morocănosul ei. N-ai purta-o dacă n-ai fi la fel de emoţionată ca mine. 188
I
S-a lăsat tăcerea. — Vezi, a spus Emmeline. Am dreptate, zâmbeşti! — Ei, bine! De-abia aştept şi eu dineul! a încuviinţat Hannah. Dar nu pentru că aş vrea să le fac impresie bună unor americani bogaţi pe care nu-i cunosc, a adăugat ea iute. — Cum să nu! — Jur! Duşumeaua a scârţâit când una din fete a pornit spre gramofon, oprind discul care se învârtea ca beat. — Atunci? N-o fi meniul de sacrificiu al doamnei Townsend acela care te atrage? A urmat încă o pauză, în care am ascultat nemişcată. Când s-a hotărât să spună ceva, în cele din urmă, vocea lui Hannah era calmă, străbătută de o undă de emoţie. — Diseară, a spus ea, îl voi ruga pe tati să îmi permită să mă întorc la Londra. Mie mi s-a tăiat respiraţia, acolo, în dulap. Abia sosiseră! Era de neconceput ca Hannah să plece atât de curând. — La bunica? — Nu, să locuiesc singură, într-un apartament. — Intr-un apartament!? Şi ce-ai să faci într-un apartament? — Ai să râzi, dar vreau să lucrez într-un birou. Emmeline n-a râs deloc. — Ce să faci tu acolo? — Ce se face într-un birou. Să dactilografiez, să stenografiez, să întocmesc dosare. — Dar tu nu ştii să stenografiezi, a izbucnit Emmeline, apoi şi-a dat seama. Ba ştii. Hârtiilea alea pe care le-am găsit săptămâna trecută, nu erau, de fapt, hieroglife egiptene! — Nu! — Ai învăţat stenografie în secret! a izbucnit Emmeline indignată. De la domnişoara Prince? — Doamne fereşte! Crezi că domnişoara Prince poate să te înveţe ceva folositor? Da’ de unde! — Şi-atunci, unde ai învăţat? — La şcoala de secretariat din sat. — Când?
— Demult, imediat după ce a început războiul. M ă simţeam atât de nefolositoare şi mi s-a părut că e un mijloc bun de a ajuta la efortul de război. Şi-am crezut că atunci când vom merge să locuim cu bunica o să găsesc de lucru. Sunt atâtea birouri în Londra. D ar... n-a fost chiar aşa. Când am reuşit să o păcălesc pe bunica şi să mă duc să întreb, n-au vrut să mă angajeze. Ziceau că sunt prea tânără. Dar acum, că am optsprezece ani, ar trebui să-mi pot găsi o slujbă. Am exersat destul şi chiar scriu foarte repede. — Si cine mai stie asta? > » — Nimeni, doar tu. Ascunsă printre rochii, în timp ce Hannah continua să se laude cu pregătirea ei, simţeam că am pierdut ceva, o mică încredere îndelung păstrată. Am simţit-o cum alunecă şi se strecoară printre mătăsuri şi satinuri, pierzându-se printre firele tăcute de praf de pe podeaua dulapului. — Ei, ce zici? Nu-i aşa că e pasionant? — Ai uneltit pe la spatele nostru, a pufnit ea, asta ai făcut! E o prostie! Aşa o să creadă şi tati. Să lucrezi pentru ţară în vreme de război e una, dar asta e... e ridicoli Şi-ai face mai bine să-ţi scoţi din cap ase menea prostii. Tati n-o să fie niciodată de acord cu asta. — De aceea am să-i spun astăzi, la dineu. E şansa perfectă. Va fi nevoit să accepte, dacă sunt şi alţii de faţă. Mai ales americani, cu toate ideile lor moderne. — Nu pot să cred că ai de gând să faci asta! a strigat Emmeline, cu vocea sugrumată de furie. — Nu văd de ce te superi aşa de tare. — Pentru că... nu este... nu se... s-a bâlbâit Emmeline, căutând din priviri motive pertinente. Deoarece se presupune că, diseară, tu eşti gazda şi, în loc să te asiguri că totul merge strună, ai să-l faci de ruşine pe tati. O să faci o scenă în faţa familiei Luxton. — N-am să fac nici o scenă. — Aşa spui întotdeauna, şi până la urmă tot o faci. De ce nu poţi fi şi tu ... — Normală? — Ai înnebunit de tot. Cui i-ar plăcea să lucreze într-un birou? — Vreau să văd lumea, să călătoresc. — Unde, la Londra? 190
— E un prim pas. Vreau să fiu independentă, să întâlnesc oameni interesanţi. — Adică mai interesanţi decât mine, vrei să spui? — Nu fi prostuţă! Adică oameni noi, care au de spus lucruri inteli gente. Lucruri pe care să nu le fi auzit până acum. Vreau să fiu liberă, Emme! Pregătită pentru orice aventură s-ar ivi să mă ia pe sus! Am aruncat o privire spre ceasul de pe perete. Era ora patru. Dom nul Hamilton o să declare război, dacă nu cobor imediat. Şi totuşi, trebuia să aud ce îşi spun mai departe, să aflu la ce fel de aventuri visa Hannah. Şi-a trebuit să făc un compromis. Am închis dulapul, mi-am pus rochia bleu pe braţ şi am mai adăstat o clipă în pragul uşii. Emmeline rămăsese pe podea, cu peria în mână. — De ce nu te duci să stai undeva, la nişte prieteni de-ai lui tati? Aş putea veni şi eu, spunea ea. La familia Rothermere, la Edinburgh... — Da, să se ţină lady Rothermere ca scaiul după mine, la fiecare mişcare? Sau mai rău, să mă pomenesc şi cu fetele alea groaznice ale ei pe cap. Asta nu se poate numi independenţă, a spus ea cu dispreţ. — Dar nici lucrul într-un birou nu-i mai presus! — Poate că nu e, însă trebuie să-mi câştig cumva existenţa. Şi n-o să mă apuc să cerşesc sau să fur şi nici nu cunosc pe nimeni de la care să mă împrumut. — Dar tati? -— Ai auzit ce-a spus bunica. Poate că unii au făcut bani în timpul războiului, dar tati nu se numără printre ei. — Uite, eu cred că e o idee groaznică. Nu se face... Tati n-o să fie niciodată de acord... Si nici bunica. > Emmeline a tras aer în piept şi apoi l-a suflat afară cu atâta putere, încât i-au căzut umerii. Iar când a vorbit din nou, vocea îi era pierită, ca de copil: — Nu vreau să mă părăseşti. După David, acum şi tu ... Numele fratelui a lovit-o din plin pe Hannah. Nu era nici un secret că ea fusese cea care îl bocise cel mai mult. Familia se afla încă la Londra când a sosit mult temuta scrisoare cu chenar negru, iar vestea a ajuns iute până în încăperile servitorilor din întreaga Anglie, şi aşa am aflat despre starea de spirit îngrijorătoare a domnişoarei Hannah. Refuzul ei de a mânca le dădea tuturor motive de spaimă şi-au determinat-o pe doamna Townsend să îi facă tarte cu zmeură, care îi plăceau de când era copil, şi să i le trimită la Londra. 191
Conştientă sau nu de efectul provocat de invocarea numelui lui David, Emmeline a continuat: — Şi eu ce-am să fac aici, singură, în casa asta mare? — N-ai să fii singură, o să-ţi ţină tati de urât. — Ce mai consolare! Ştii prea bine că lui tati nu-i pasă de mine. — Ba ţine la tine foarte mult, Emmeline, a spus Hannah pe un ton apăsat. Ţine la noi toţi. Emmeline şi-a aruncat privirea peste umăr, iar eu m-am lipit de cadrul uşii. — Dar pe mine nu mă iubeşte, de fapt. Nu ca persoană, nu aşa cum te iubeşte pe tine. Hannah a deschis gura să spună ceva, dar Emmeline s-a grăbit să adauge: — Nu trebuie să te prefaci. Am văzut cum se uită la mine când crede că nu-1 văd. Ca şi când ar fi nedumerit, ca şi când n-ar şti cine sunt. Privirea i-a îngheţat, dar n-a început să plângă, şi a spus în şoaptă: — Şi asta fiindcă mă crede vinovată pentru ce s-a întâmplat cu mama. — Nu e adevărat! s-a repezit Hannah, cu obrajii îmbujoraţi. Să nu mai spui aşa ceva! Nimeni nu te socoteşte vinovată pentru ce s-a întâmplat cu mama. — Ba da, tati. — Nu-i adevărat! — Am auzit-o eu pe bunica spunându-i lui lady Clem că tati nu şi-a mai revenit niciodată după întâmplarea groaznică petrecută cu mama, a zis Emmeline cu o fermitate care m-a surprins. Nu vreau să mă părăseşti şi tu! S-a ridicat de jos şi s-a aşezat lângă Hannah, luând-o de mână. Un gest atât de neobişnuit la ea, încât a speriat-o pe Hannah la fel de mult ca pe mine. — Te rog! Şi a izbucnit în plâns. Rămăseseră una lângă alta pe canapea, Emmeline suspinând, cu ultima rugăminte plutind între ele. Chipul lui Hannah era marcat de încăpăţânarea ei caracteristică, dar dincolo de pomeţii puternici şi de gura hotărâtă, am băgat de seamă şi altceva, un aspect nou, greu de definit altfel decât consecinţa firească a maturităţii... 192
Şi-atunci mi-am dat seama. Ea rămăsese acum cea mai mare şi moştenise acea responsabilitate vagă, neînduplecată, nedorită pe care o impunea datoria familială. Hannah s-a întors spre Emmeline cu o voioşie prefăcută. — Haide, înveseleşte-te, i-a spus, bătând-o uşor pe mână. Doar nu vrei să ai ochii roşii la dineu diseară. M-am uitat din nou la ceas. Patru şi un sfert. Domnul Hamilton spumega. N-aveam ce face. Am intrat din nou în cameră, cu rochia bleu pe braţ. — Rochia dumneavoastră, domnişoară! Nu mi-a răspuns. Iar eu m-am prefăcut că nu-i observ obrajii scăldaţi în lacrimi. Mi-am făcut de lucru cu rochia, îndreptând o dantelă din tiv. — Imbracă-te cu cea roz, Emme, i-a spus Hannah cu blândeţe, îţi vine mai bine. Emmeline nu s-a clintit. M-am uitat la Hannah, să ştiu ce am de făcut. — Cea roz, a încuviinţat ea din cap. — Şi dumneavoastră, domnişoară? Ea îşi alesese rochia crem de satin, aşa cum spusese Emmeline. — O să fii şi tu acolo diseară, Grace? m-a întrebat Hannah în timp ce îi aduceam din dulap frumoasa rochie de satin şi corsetul. — Nu cred, domnişoară. Alfred a fost demobilizat şi-o să ser vească el la masă, cu domnul Hamilton şi cu Nancy. — A, da. A ridicat cartea, a deschis-o, apoi a închis-o la loc, trecându-şi dege tele uşor peste cotor. Şi a spus apoi, cu multă grijă: — De mult am vrut să te întreb, Grace... Ce face Alfred? — E bine, domnişoară. A răcit puţin când s-a întors, dar l-a pus doamna Townsend pe picioare cu un pic de lămâie cu orz şi n-a mai avut nimic de-atunci. — Nu cum e.fizic a întrebat ea, a intervenit Emmeline pe neaş teptate în discuţie. Vrea să spună... Cum e cu capul? — Cu capul? Cum adică, domnişoară? am întrebat eu, uitându-mă la Hannah, care se încrunta către Emmeline. — Ba asta ai vrut să spui! a continuat Emmeline, întorcându-se spre mine cu ochii roşii. Când a servit ceaiul ieri, s-a purtat foarte 193
neobişnuit. Tocmai întindea tava cu dulciuri, ca de obicei, când a înce put să tremure brusc, a chicotit ea, cu un sunet nefiresc, găunos. Ii tremura tot braţul şi a trebuit să aştept să se potolească, să pot lua o tartă de lămâie, dar el parcă nu putea să îl controleze. Ba dimpo trivă, tava s-a răsturnat, vărsând o avalanşă de prăjituri cu cremă chiar pe rochia mea cea mai frumoasă. La început m-am supărat, era prea de tot —putea să-mi strice rochia —dar apoi, văzându-1 cum rămăsese acolo, cu o privire atât de ciudată pe chip, m-am speriat de-a binelea. Am crezut c-a înnebunit. In cele din urmă, şi-a revenit şi a curăţat totul. Oricum, paguba se produsese. A avut noroc că am fost eu cea vătămată! Tati nu l-ar fi iertat atât de uşor. Dar ce-o să zică dacă se întâmplă şi diseară? Nu crezi că s-ar putea? Ce zici? m-a întrebat direct, străpungându-mă cu ochii ei albaştri şi reci. — N-aş putea spune, domnişoară. Fusesem luată prin surprindere. Era prima dată când auzeam de asta. — Adică, nu cred, domnişoară. Sunt convinsă că Alfred se simte bine. — Sigur că da! a spus Hannah iute. A fost o întâmplare, nimic mai mult. Ii trebuie şi lui o perioadă de adaptare, după ce a lipsit atât de mult. Şi tăvile alea sunt atât de grele, mai ales când le încarcă doamna Townsend. Sunt sigură că şi-a pus în gând să ne îngraşe pe toţi. A zâmbit, dar fruntea îi era încă umbrită de o urmă de încruntare. — Sigur, domnişoară! Hannah a încuviinţat din cap, încheind astfel discuţia. — Şi-acum, haide să ne punem rochiile astea, să facem pe fiicele ascultătoare în faţa americanilor ăstora ai lui tati şi să terminăm odată cu povestea asta!
I
Dineul
Tot drumul de-a lungul coridorului şi pe scări în jos mi se derulau în minte cele spuse de Emmeline. Dar oricum aş fi sucit-o, ajungeam la aceeaşi concluzie. Lipsea ceva. Alfred nu era stângaci. Şi totuşi, întâmplarea nu putea fi născocită - ce motiv ar fi avut Emmeline să inventeze aşa ceva? Sigur se întâmplase, iar motivul probabil că fusese cel sugerat de Hannah. Un accident: un moment de neatenţie exact când soarele scăpăra în fereastră, un cârcel în braţ, o tavă mai alunecoasă. Tuturor ni se întâmplau asemenea lucruri, mai ales, aşa cum spusese şi Hannah, cuiva care fusese plecat atâţia ani şi îşi pierduse îndemânarea. Dar, oricât aş fi dorit să cred această explicaţie simplă, tot nu puteam. Fiindcă undeva, într-un codon al minţii se adunau incidente minore —nu, nici măcar atât —, mai degrabă observaţii. Interpretări în răspăr ale unor simple întrebări despre sănătatea lui, reacţii ieşite din comun la ceea ce considera a fi critici, încruntări la lucruri de care altă dată ar fi râs. Şi-ntr-adevăr, tot ce făcea era înconjurat de un aer general de irascibilitate confuză. Ca să spun drept, eu îmi dădusem seama încă din seara când se întorsese. Ne gândiserăm să organizăm o mică petrecere: doamna Townsend gătise o cină specială, iar domnul Hamilton primise îngă duinţa să deschidă o sticlă de vin de-a stăpânului. Petrecuserăm mai toată după-amiaza aşezând masa din sufrageria servitorilor, râzând pe măsură ce aranjam şi rearanjam lucrurile pe masă, ca să-i placă lui Alfred. Eram cu toţii ameţiţi, cred, de bucuria acelei seri, iar eu ceva mai mult decât ceilalţi. Când s-a apropiat ora, ne-am aşezat în poziţii de prefăcută relaxare, schimbând priviri nerăbdătoare, în timp ce aşteptam şi trăgeam cu urechea la orice zgomot de afară. In cele din urmă, am auzit pietrişul 195
scârţâind, voci şoptite, o portieră de maşină închizându-se. Paşi care se apropiau. Domnul Hamilton s-a ridicat, netezindu-şi haina şi aşezându-se în dreptul uşii. A urmat o clipă de tăcere plină de încor dare, când aşteptam să-l auzim pe Alfred ciocănind, ca apoi să se des chidă uşa şi să-i sărim cu toţii de gât. Nu s-a întâmplat nimic spectaculos: Alfred nu s-a apucat să vor bească bombastic sau să bată câmpii. M-a lăsat să-i iau pălăria şi a rămas apoi stânjenit în pragul uşii, de parcă i-ar fi fost frică să intre. Şi-a potrivit buzele a zâmbet. Doamna Townsend l-a cuprins în braţe şi l-a târât peste prag, ca pe un covor rulat care se lasă greu. L-a condus la locul lui, ca pe un oaspete de vază, la dreapta domnului Hamilton, iar noi am început să vorbim cu toţii deodată, râzând, povestind întâm plări din ultimii doi ani. Toţi, cu excepţia lui Alfred. A, el s-a descurcat destul de bine. încuviinţa din cap atunci când era nevoie, răspundea la întrebări şi chiar a reuşit să mai zâmbească chinuit o dată sau de două ori. Dar acestea erau reacţiile unui străin, asemenea belgienilor lui lady Violet, care se străduiau să-i mulţumească pe cei din jur, hotărâţi să-i facă să se simtă bine. Şi asta n-am observat-o numai eu. Am băgat de seamă un tremur stânjenit încreţind fruntea domnului Hamilton şi o încruntare atotşti utoare a sprâncenelor lui Nancy. Dar nu am mai pomenit niciodată de acest lucru, decât în ziua în care a venit familia Luxton la dineu sau atunci când domnişoara Starling ne-a împărtăşit părerile ei neave nite. Lăsaserăm deoparte ce se întâmplase în seara aceea şi celelalte observaţii pe care le adunaserăm de la sosirea lui. încetiniserăm cu toţii ritmul şi parcă ne înţeleseserăm să rămânem complici în a nu recunoaşte faptul că lucrurile se schimbaseră. Vremurile se schim baseră, şi Alfred odată cu ele. în absenţa unei gazde potrivite, spre amuzamentul şi uimirea ei, Hannah a primit însărcinarea de a aşeza oaspeţii la masă. Aranja mentul a fost schiţat în grabă pe o foaie liniată, ferfeniţită la marginea ruptă din caiet. Cartolinele cu numele erau scrise simplu, cu cerneală neagră pe fond alb şi cu blazonul familiei Ashbury sus, în colţul din stânga. Le lipsea eleganţa cartolinelor primei lady Ashbury, dar îşi serveau scopul cu prisosinţă, fiind pe măsura aranjamentului auster al mesei impus de domnul Frederick. Şi, într-adevăr, spre regretul etern al domnului 196
Hamilton, domnul Frederick optase pentru o masă de familie (nu un dineu formal ă la russe, cum eram noi obişnuiţi) şi urma să tranşeze fazanul singur. Deşi doamna Townsend era oripilată, Nancy, abia reîntoarsă de la îndatoririle ei din afara conacului, era tacit de acord cu această decizie, comentând că alegerea stăpânului era cu siguranţă calculată să fie pe placul oaspeţilor săi americani. Nu se cuvenea să-mi dau cu părerea, dar eu preferam masa aşezată în stil mai modern. Fără piesele centrale ca nişte pomişori, încărcate cu platouri de aperitive şi aranjamente complicate de fructe, masa avea o simplitate rafinată, care-mi plăcea mai mult. Cu faţa de masă albă, imaculată, apretată la colţuri, cu şirurile de tacâmuri de argint şi pâlcurile de pahare sclipitoare cu picior. M-am uitat mai atent. Marginea cupei de şampanie a domnului Frederick era pătată de o urmă mare de deget. Am suflat pe ea şi am început s-o şterg cu un colţ al şorţului. Şi eram atât de concentrată asupra lucrului pe care îl făceam, încât am tresărit când s-a deschis cu forţă uşa dinspre hol. — Alfred, ce m-ai speriat! Era să scap paharul ăsta! — N-ar trebui să te atingi de el! a spus el, încruntându-se. E treaba mea să mă ocup de pahare. — Avea o pată! Ştii şi tu cât de pretenţios e domnul Hamilton. Ţi-ar face maţele jartiere dacă ar vedea-o! Iar eu n-am chef să-l văd vreodată pe domnul Hamilton în jartiere! încercarea mea de a face o glumă a fost sortită eşecului încă din faşă. Zâmbetul lui Alfred dispăruse undeva în tranşeele din Franţa, şi acum nu mai putea decât să schiţeze câte un rânjet. — Aveam de gând să le mai şterg o dată mai târziu. — Ei, şi!? Acum nu mai ai de ce. — Să nu mai faci asta, a spus el pe un ton măsurat. — Ce să nu mai fac? — Să mă verifici, să mă urmăreşti ca o umbră. — Dar n-am făcut asta, aşezam doar cartolinele cu nume şi am văzut pata. — Ţi-am spus, aveam de gând să le şterg mai târziu. — Bine, bine, am spus încet, punând paharul la loc. Am înţeles. Alfred a mârâit îmbufnat şi a scos o cârpă din buzunar. Eu mi-am făcut mai departe de lucru cu cartolinele, deşi erau deja aranjate, prefacându-mă că nu mă uit la el. 197
Stătea gârbovit, cu umărul drept ţeapăn şi mai ridicat, cu spatele spre mine. Părea că se retrage în singurătate. Şi totuşi, blestematele clopote ale bunelor intenţii îmi răsunau încă în urechi. Poate că dacă m-aş apropia, dacă aş afla ce-1 doare, l-aş putea ajuta. Şi cine ar putea-o face mai bine ca mine? Fiindcă nu nu era posibil ca legătura care ne apropiase cât fusese plecat să fi existat doar în mintea mea. Eram sigură de asta: o mărturisise de atâtea ori în scrisori. Aşa că mi-am dres vocea şi am spus încetişor: — Am aflat ce s-a întâmplat ieri! El nu a dat vreun semn că ar fi auzit, rămânând concentrat asupra paharului pe care-1 lustruia. — Am aflat ce s-a întâmplat ieri în salon, am repetat eu ceva mai tare. El a încremenit cu paharul în mână. Cuvintele ofensatoare au rămas între noi, asemenea unei perdele de ceaţă, iar eu îmi doream să nu le fi rostit. — Ce ţi-a povestit micuţa domnişoară? a întrebat el cu o voce înspăimântător de guturală. — Nimic! — Sigur s-a distrat de minune! — Vai, nu! am spus eu repede. N-a fost deloc aşa. Era îngrijorată pentru tine şi sunt şi eu îngrijorată, am îndrăznit să adaug. M-a privit aspru pe sub bucla rebelă care îi căzuse pe frunte în timp ce ştergea paharul. Gura îi era încreţită de cute fine şi aspre. — îngrijorată pentru mine? Tonul lui ciudat şi arţăgos mi-a dat de gândit, dar m-a cuprins o dorinţă nestăpânită de a clarifica lucrurile. — Uite ce-i, nu e în firea ta să scapi tava şi nici să nu pomeneşti de asta... Am crezut că ţi-e frică să nu afle domnul Hamilton. Sunt sigură că n-o să se supere, Alfred. Oricui i se poate întâmpla să greşească. S-a uitat la mine şi, pentru o clipă, am crezut că o să izbucnească în râs. Numai că întreg chipul i s-a schimonosit într-un rânjet: — Prostuţo, crezi că-mi pasă de nişte prăjiturele căzute pe jos!? — Alfred... — Crezi că eu nu ştiu ce înseamnă datoria? După toate prin câte am trecut? — N-am spus asta! 198
— Dar asta gândeşti, nu? Simt eu cum mă urmăriţi cu toţii, să mă prindeţi când greşesc. Ei bine, n-aveţi decât să vă vedeţi de treburile voastre! N-am păţit nimic, înţelegi? Nimic! începuseră să mă usture ochii şi mă ardea pielea. — Am vrut doar să te ajut, am şoptit. — Să mă ajuţi? a râs el amar. Şi ce te face să crezi că mă poţi ajuta? — Dar cum, Alfred... am început eu timid, întrebându-mă ce o fi vrând să spună. Păi, eu şi cu tine... noi... cum spuneai şi tu ... în scrisori... — Uită de scrisorile alea! — Dar, Alfred! — Lasă-mă în pace, Grace, a spus el cu răceală, concentrându-se asupra paharului. Nu ţi-am cerut ajutorul, n-am nevoie de el şi nici nu-1 vreau. Vezi-ţi de treabă, pleacă de aici şi lasă-mă să-mi văd de ale mele. îmi ardeau obrajii: de dezamăgire, de supărarea confruntării, dar cel mai tare de jenă. îmi imaginasem o legătură care nu exista. Dumnezeu să mă ierte, dar în momentele cele mai intime chiar îmi închipuisem că am fi putut avea un viitor împreună: că mi-ar face curte, că ne-am căsători şi poate chiar am întemeia o familie. Ca acum să-mi dau seama că luasem absenţa drept un sentiment mai profund... Mi-am petrecut restul serii jos, iar dacă doamna Townsend s-o fi întrebat de unde mi se trăgea interesul brusc pentru pregătirea fripturii de fazan, a făcut bine şi n-a întrebat. L-am uns şi l-am dezosat şi am ajutat-o chiar să facă umplutura. Aş fi făcut orice, numai să nu mă duc sus, unde servea Alfred. Şi stratagema mi-a reuşit, până când domnul Hamilton mi-a pus în braţe o tavă cu cocteiluri. — Dar, domnule Hamilton, m-am împotrivit eu dezolată. O ajut pe doamna Townsend la mâncare. Şi el mi-a răspuns, scăpărând din ochi la încercarea mea de împotrivire: — Eu îţi spun să duci băuturile! — Si Alfred... — Alfred e ocupat, pregăteşte sufrageria. Haide, grăbeşte-te, fetiţo, nu-1 face să aştepte pe stăpân! 199
Nu erau decât şase persoane, şi totuşi aveai impresia că încăperea este supraaglomerată. înăuntru răsunau voci stridente şi era neobiş nuit de cald. Dornic să facă impresie bună, domnul Frederick dorea mai multă căldură, iar domnul Hamilton îi făcuse pe plac, închiriind încă două sobe cu petrol. Un parfum de damă neobişnuit de puternic se răspândise în aceste condiţii de seră, iar acum ameninţa să sufoce încăperea şi ocupanţii ei. Am dat mai întâi cu ochii de domnul Frederick, îmbrăcat în fracul negru, arătând aproape la fel de bine ca maiorul altădată, doar că era mai slab şi mai puţin scrobit. Stătea în picioare lângă biroul de mahon, vorbind cu un bărbat puhav, cu părul cărunt, aşezat ca o coroană în jurul craniului lucios. — Am văzut una la fel la Sotheby, spunea bărbatul puhav, cu un accent englezesc nobil din nord, amestecat cu un altul pe care nu-1 recunoşteam, arătând către vaza de porţelan de pe birou. Era identică. Valorează ceva, domnul meu, a adăugat el, privind-o mai de aproape. — N-am de unde să ştiu, a răspuns nepăsător domnul Frederick. Străbunicul a adus-o din Orientul îndepărtat. A stat acolo de când mă ştiu. — Auzi, Estella? a strigat Simion Luxton către trupeşa lui soţie, aşezată pe canapea, în celălalt capăt al salonului, între Emmeline şi Hannah. Frederick zice că vaza asta e aici de câteva generaţii. A folosit-o drept presse-papier. Estella Luxton i-a zâmbit îngăduitor soţului, şi între ei s-a simţit un fel de comunicare fară vorbă, zămislită pe parcursul unor lungi ani de convieţuire. Din privirea aceea fugară mi-am dat seama că mariajul lor era trainic şi, practic, o legătură simbiotică a cărei utilitate a rezistat mai mult decât pasiunea. Odată îndeplinită datoria faţă de soţ, Estella şi-a îndreptat din nou atenţia către Emmeline, în care descoperise o iubitoare a înaltei socie tăţi, asemenea ei. Iar dacă soţul său ducea lipsă de păr, Estella avea din abundenţă. Podoaba ei capilară de culoarea alpacalei era răsucită într-un coc impresionant, cu o formă americană ciudată. Mi-a amintit de o fotografie pe care domnul Hamilton o agăţase pe panoul din camera servitorilor, înfăţişând un zgârie-nori din New York acoperit de schele: complex şi impresionant, fără a fi însă şi frumos. Ea zâmbea ascultând-o pe Emmeline şi am fost uimită de dinţii ei neobişnuit de albi. 200
Am ocolit încăperea, am pus tava pe măsuţa de servit de sub fereastră şi am făcut o plecăciune, după obicei. Tânărul domn Luxton stătea în fotoliu, trăgând din când în când cu urechea la discuţia aprinsă dintre Emmeline şi Estella despre sezonul de petreceri ce urma să înceapă în zonă. Theodore —Teddy, cum i-am spus după aceea —era frumos, aşa cum erau toţi bărbaţii bogaţi din vremea aceea. înfăţişarea chipeşă, comună, dar iluminată de încredere, îi dădea un aspect de inteli genţă şi farmec, cu o strălucire atotştiutoare în priviri. Avea părul închis la culoare, aproape la fel de negru ca fracul lui comandat pe Savile Row, şi purta o mustaţă distinsă, care îl făcea să arate precum un actor de cinema. Ca Douglas Fairbanlcs, mi-a venit mie iute în minte şi am simţit că-mi ard obrajii. Zâmbetul lui era larg şi destins, iar dinţii îi erau chiar mai albi decât ai mamei lui. Trebuie să fie ceva în apa aia a lor din America, m-am gândit eu, fiindcă prea aveau toţi dinţii la fel de albi ca perlele pe care le purta Hannah la gât, peste lanţul de aur cu medalionul cu fotografie înăuntru. Şi-n timp ce Estella făcea o descriere detaliată a ultimului bal al lui lady Belmont, cu un accent metalic cum nu mai auzisem până atunci, privirea lui Teddy a început să rătăcească prin încăpere. Observând lipsa de ocupaţie a oaspetelui său, domnul Frederick i-a făcut încordat semn lui Hannah, care şi-a dres vocea şi l-a întrebat fără chef: — Aţi avut o călătorie plăcută? — Foarte plăcută, a răspuns el zâmbind larg. Deşi sunt convins că mama şi tata nu sunt de aceeaşi părere. Nici unul nu e deprins cu lungile călătorii pe mare. Le-a fost rău din clipa în care am pornit de la New York, până am ajuns la Bristol. Hannah a sorbit din cocteil şi a mai făcut o încercare de conver saţie politicoasă: — Şi cât veţi rămâne în Anglia? — Eu sunt doar într-o scurtă vizită, din păcate. Mă întorc pe Con tinent săptămâna viitoare. Plec spre Egipt. — Egipt! a repetat Hannah făcând ochii mari. — Da, a râs Teddy, am nişte afaceri acolo. — Şi o să vedeţi piramidele? — Nu de data asta, din păcate. Stau doar câteva zile la Cairo, apoi plec mai departe, la Florenţa. 201
— Groaznic loc, s-a răţoit Simion, aşezat acum pe cel de-al doilea fotoliu. Plin de negricioşi şi de porumbei. Eu prefer bătrâna Anglie! Domnul Hamilton mi-a făcut semn către paharul lui Simion, aproape gol, deşi fusese umplut cu puţin timp în urmă. Am luat cana de cocteil şi m-am apropiat. Iar în timp ce-i umpleam paharul, am simţit cum mă măsoară din cap până-n picioare. — Există anumite plăceri unice în ţara asta! a spus înclinându-se uşor şi atingându-mi coapsa cu braţul fierbinte. N-ai să le găseşti nicăieri altundeva, oricât le-ai căuta. M-am străduit din răsputeri să îmi păstrez calmul şi să nu torn băutura prea repede. Mi s-a părut că a trecut o veşnicie până s-a umplut paharul şi am putut să plec de lângă el. Iar în timp ce mă depărtam de canapea, am văzut-o pe Hannah privind încruntată spre locul în care mă aflasem. — Soţul meu iubeşte Anglia tare mult, a spus Estella, intervenind în discuţie ca musca-n lapte. — Vânătoarea şi golful, a continuat Simion, sorbind din băutură şi lăsându-se pe spătarul fotoliului, nimeni nu se pricepe mai bine la ele decât englezii. Dar mai presus decât orice este mentalitatea. Există două categorii de oameni în Anglia: cei născuţi să dea ordine şi cei născuţi să le execute, a urmat el, şi privirile ni s-au încrucişat. Hannah s-a încruntat şi mai tare. — Asta face ca treburile să meargă bine. Din păcate, lucrul ăsta nu se întâmplă şi în America. Tipul care îţi lustruieşte pantofii la colţul străzii îşi face iluzii că ar putea să aibă propria lui companie. Şi normal că-mi sare ţandăra... O şleahtă întreagă de muncitori cu aşa nişte... O clipă şi-a plimbat prin gură cuvântul abominabil, ca apoi să-l scuipe dezgustat: —
...ambiţii\
— Inchipuiţi-vă, s-a repezit Hannah, un muncitor care aşteaptă de la viaţă mai mult decât duhoarea picioarelor altui om! — îngrozitor! a continuat Simion, nepricepând ironia lui Hannah. — Ar trebui să-şi dea seama că doar cei norocoşi au dreptul să aibă ambiţii, a spus ea, ridicând vocea cu un semiton. Domnul Frederick a străfulgerat-o cu privirea. — Ne-ar scuti de o groază de probleme dacă ar face-o! a încuviinţat el din cap. Uitaţi-vă la bolşevici, să vedeţi cât de periculoşi sunt oamenii când li se suie la cap idei mult deasupra condiţiei lor. 202
— Dar nu credeţi că oamenii ar trebui să încerce să-şi îmbunătă ţească viaţa? a întrebat Hannah. Tânărul domn Luxton —Teddy —se uita insistent la ea, cu un zâmbet care făcea să-i tremure uşor mustaţa. — Ba da, tata e de acord cu desăvârşirea de sine, când eram mic n-am auzit decât asta! — Bunicul meu s-a străduit din greu să se smulgă din mină, a exclamat Simion. Şi uite unde a ajuns familia Luxton! — Admirabilă transformare! a zâmbit Hannah. Doar că nu tre buie să i se întâmple oricui, nu-i aşa, domnule Luxton? — Aveţi perfectă dreptate! Dornic să părăsească apele acestea tulburi, domnul Frederick şi-a dres nervos glasul, uitându-se spre domnul Hamilton. Acesta a înclinat imperceptibil din cap şi s-a aplecat spre Hannah. — Masa e servită, domnişoară! Apoi şi-a întors ochii spre mine, fâcându-mi semn să mă duc înapoi jos. — Ei bine, a spus Hannah pe când eu ieşeam din salon. Poftiţi la masă! După supa de mazăre a urmat peştele şi apoi fazanul şi totul mergea bine. Nancy îşi făcea din când în când apariţia şi ne povestea cum decurg lucrurile sus. Deşi era ocupată până peste cap, doamna Town send îşi găsea răgazul să asculte cum se comporta Hannah în calitate de gazdă. A scuturat din cap când a auzit că, deşi se descurca foarte bine, manierele ei nu erau atât de desăvârşite ca cele ale bunicii sale. — Sigur că nu sunt! a spus doamna Townsend, cu fruntea brobonită de sudoare. La lady Violet era ceva înnăscut. Ea n-ar fi putut organiza un dineu imperfect, chiar dacă s-ar fi străduit. Domnişoara Hannah va învăţa în timp. Poate că n-o să fie o gazdă perfectă, dar cu siguranţă o să fie o gazdă bună. Are asta în sânge. — S-ar putea să ai dreptate, doamnă Townsend, a spus Nancy. — Sigur că am. Fata asta o să se descurce foarte bine, atât timp cât nu se lasă coruptă de... ideile astea moderni. -— Ce idei moderne? — A fost mereu un copil inteligent, a oftat doamna Townsend. Dar toate cărţile alea îi pot vârî tot felul de idei în cap. 203
— Ce fel de idei moderne? — Las’ că o s-o vindece măritişul! Ascultă-mă pe mine, a zis doamna Townsend către Nancy. — Sigur că ai dreptate, doamnă Townsend. — Dar ce fel de idei moderne? am întrebat eu nerăbdătoare. — Sunt unele domnişoare care nu ştiu ce vor până nu-şi găsesc bărbatul potrivit. — Domnişoara Hannah n-o să se mărite niciodată, am răbufnit eu. Am auzit-o cu urechile mele spunând asta. Ea vrea să călătorească şi să aibă o viaţă plină de aventuri. Nancy şi-a ţinut răsuflarea, iar doamna Townsend m-a străfulgerat cu privirea. — Ce tot spui acolo, prostănaco? s-a răţoit doamna Townsend, punându-mi o mână pe frunte. Ai înnebunit, de vorbeşti prostii d-astea? Parc-ai fi Katie! Sigur că domnişoara Hannah are să se mărite. Asta e visul oricărei debutante: să se mărite iute şi să facă o partidă bună. Şi apoi, e de datoria ei, acum că bietu conaşu’ David... — Nancy! a strigat domnul Hamilton, coborând grăbit scările. Unde e şampania aia? — O aduc eu, domnule Hamilton! s-a auzit vocea lui Katie, care şi-a făcut apariţia din cămara cu gheaţă, ducând stângaci sticlele sub braţ. Ăilalţi erau prea ocupaţi să se certe, dar eu am avut grijă! — Haide, grăbeşte-te, fato! Oaspeţii stăpânului o să se prăpă dească de sete. Trebuie să recunosc... a spus el, întorcându-se spre bucătărie şi privind batjocoritor în jos, că nu-ţi stătea în fire să te lălăi, Nancy! — Uitaţi, domnu’ Hamilton! O aduc eu! repeta întruna Katie. — Haide, Nancy, du-te sus! a spus el dispreţuitor. Dar acum, dacă tot am venit până aici, aş putea la fel de bine s-o duc eu. Nancy m-a străfulgerat cu privirea şi a dispărut în sus pe scări. Katie a pus sticlele de şampanie pe masă. Amintindu-şi ce are de făcut, domnul Hamilton a încercat să des chidă prima sticlă. In ciuda îndemânării sale, dopul se încăpăţâna, refu zând să iasă, iar când mânuitorul său se aştepta mai puţin... bang. a ţâşnit din sticlă, transformând un glob de sticlă în mii de ţăndări, care s-au împrăştiat peste sosul caramel al doamnei Townsend. Iar şampania a ţâşnit triumfătoare, împroşcând faţa şi părul domnului Hamilton. 204
— Katie, prostănacă mai eşti! a exclamat doamna Townsend. Ai scuturat sticlele! — îmi pare rău, doamnă Townsend, a spus Katie, pufnind în râs, aşa cum făcea ori de câte ori dădea de bucluc. Am încercat să mă gră besc, cum a spus domnul Hamilton! — Să te grăbeşti încet, Katie! a decretat solemn domnul Hamilton, cu o dâră de şampanie prelingându-i-se pe faţă. — Stai aşa, domnule Hamilton! Să te curăţ! a zis doamna Town send, apucând un colţ al şorţului şi ştergându-i nasul ud. — Vai, doamnă Townsend, l-aţi umplut de faină! — Katie! a admonestat-o domnul Hamilton, trecându-şi peste faţă o batistă apărută nu se ştie de unde în toată învălmăşeala aceea. Chiar că eşti proastâ. N-ai nici un pic de minte, nu s-a lipit nimic de tine în toţi anii de când eşti aici. Uneori mă întreb de ce te mai ţinem... Pe Albert l-am auzit mai întâi, apoi l-am văzut. Peste toată hăr mălaia cu admonestarea domnului Hamilton, agitaţia doamnei Town send şi protestele lui Katie, străbătea respiraţia lui gâfâită. Mai târziu mi-a povestit cum coborâse să vadă de ce nu mai venea domnul Hamilton, dar rămăsese în capul scărilor, nemişcat şi palid, de parcă ar fi fost o statuie de marmură sau o stafie... Şi când ni s-au încrucişat privirile, parcă s-ar fi risipit o vrajă, s-a răsucit pe călcâie şi a luat-o pe coridor, bocănindu-şi pantofii pe par doseala de piatră şi dispărând în întuneric, pe uşa din dos. Noi am rămas înmărmuriţi, trupul domnului Hamilton a tresărit ca şi cum ar fi vrut să se ducă după el, dar simţul datoriei nu l-a părăsit nici de data aceasta. Şi-a trecut batista peste faţă încă o dată şi s-a întors spre noi, cu buzele strânse a resemnare. — Grace, m-a strigat el, în clipa în care mă pregăteam să ies după Albert. Pune-ţi şorţul cel frumos. E nevoie de tine sus! în sufragerie, m-am aşezat între bufet şi scaunul Ludovic al XlV-lea. Sprijinită de peretele opus, Nancy a ridicat mirată din sprâncene. Neputând să-i povestesc ce se întâmplase jos, neştiind ce ar fi trebuit să conţină o astfel de explicaţie, am ridicat uşor din umeri şi mi-am ferit privirile. Mă frământam întrebându-mă unde o fi Alfred şi dacă îşi va mai reveni vreodată. Mesenii tocmai terminau fazanul, şi aerul răsuna de clinchetul distins al argintăriei şi al porţelanului fin. 205
— Ei bine, a exclamat Estella făcând o pauză, a fost... minunat! A despărţit grămada de resturi de fazan din farfurie şi a lăsat jos tacâmurile. Şi-a şters picăturile de sos de cireşe pe şervetul alb pe care va trebui să-l spăl mai târziu şi i-a spus domnului Frederick: — Trebuie să fie greu, cu toate lipsurile astea. Nancy şi-a ridicat sprâncenele. Nu se mai pomenise ca un oaspete să comenteze asupra mâncării. Va trebui să avem mare grijă cum îi vom povesti asta doamnei Townsend. Domnul Frederick, la fel de uimit ca noi, s-a lansat stânjenit într-o tiradă a talentelor fară seamăn ale doamnei Townsend de a găti din alimente pe raţie, timp în care Estella admira încăperea. Privirea i s-a oprit mai întâi asupra stucaturii ornamentate de la îmbinarea pere telui cu tavanul, trecând apoi spre friza William Morris de pe lam briuri, să se oprească, în fine, asupra blazonului familiei Ashbury fixat pe perete. Şi în tot acest timp, limba i se mişcase metodic pe sub obraz, încercând să mişte vreo bucăţică încăpăţânată de mâncare prinsă între dinţii ei strălucitori. Conversaţia politicoasă de societate nu era punctul tare al dom nului Frederick, iar povestirea, odată începută, devenea o insulă pustie, de unde nu mai avea nici o scăpare. începea să se bâlbâie, privind în jur, dar Estella, Simion, Teddy şi Emmeline îşi găsiseră alte îndeletniciri. în fine, a descoperit un aliat în Hannah. Au schim bat o privire şi, în vreme ce el scurta descrierea dezlânată a brioşelor fară unt făcute de doamna Townsend, Hannah îşi dregea vocea, gata să preia frâiele conversaţiei. — Aţi pomenit că aveţi şi o fiică, doamnă Luxton. Nu v-a însoţit şi ea în această călătorie? — Nu, a răspuns grăbită Estella, privind din nou la cei din jurul mesei. N-a venit. Simion şi-a ridicat privirile de la fazanul din farfurie şi a mormăit: — Deborah n-a mai călătorit cu noi de multă vreme. Are treburi acasă. Lucrează! a adăugat el pe un ton ameninţător. — Lucrează? a întrebat Hannah, cu un vădit interes. — Ceva la o publicaţie, a spus Simion, înghiţind încă o îmbu cătură de fazan. Nu prea ştiu amănunte. — Deborah e comentator de modă la Womeris Style, a completat Estella. Scrie câte un articol pe lună. 206
— E ridicolă, s-a scuturat Simion, înăbuşindu-şi un sughiţ înainte de a deveni râgâit, scrie... prostii despre pantofi şi rochii şi alte chestii d-astea extravagante. — Ca să fim sinceri, tată, a intervenit Teddy zâmbind, articolele lui Deb sunt foarte apreciate. A influenţat modul în care se îmbracă doamnele din înalta societate de la New York. — Pfui! Ce norocos eşti, Frederick, că fetele tale nu te pun într-o astfel de situaţie! a pufnit el, dând deoparte farfuria mânjită de sos. Auzi, să lucreze! Voi, englezoaicele, aveţi mai multă minte! Acum era ocazia perfectă, şi Hannah îşi dădea foarte bine seama de asta. Eu mi-am ţinut respiraţia, întrebându-mă dacă spiritul ei de aventură va învinge. Sperând totodată să nu se întâmple aşa. Să asculte rugămintea lui Emmeline de a rămâne aici, la Riverton. Cu Alfred în situaţia în care se afla, nu puteam să îndur şi plecarea lui Hannah. Ea a schimbat iute o privire cu Emmeline şi, înainte de a apuca să scoată o vorbă, aceasta din urmă a sărit ca arsă, cu vocea limpede şi muzicală pe care tinerele domnişoare erau învăţate să o folosească în societate: — Eu n-am s-o fac, cu siguranţă! Nu e respectabil să lucrezi, nu-i aşa, tati? — Mai degrabă mi-aş smulge inima din piept decât să-mi văd fetele lucrând, a spus domnul Frederick fară emfază. Hannah şi-a strâns buzele. — Mie mi-a frânt inima, a continuat Simion, uitându-se la Emme line. Ce bine ar fi dacă Deborah a mea ar gândi ca tine! Emmeline a zâmbit, chipul ei căpătând o strălucire de frumuseţe precoce pe care parcă mă simţeam stânjenită să o observ. — Haide, Simion, a intervenit Estella. Ştii prea bine că Deborah n-ar fi acceptat postul ăsta dacă nu ai fi fost şi tu de acord. Ştiţi că el n-a putut să-i refuze nimic niciodată, a continuat ea zâmbind larg către cei din jur. Simion şi-a dres vocea, dar nu a contrazis-o. — Mama are dreptate, a intervenit Teddy. O slujbă e ceva la modă printre tinerii inteligenţi de la New York. Deborah e tânără şi nemă ritată. O să se aşeze ea, când i-o veni vremea. — Eu am preferat întotdeauna corectitudinea, nu inteligenţa. Dar asta e societatea modernă. Toţi vor să fie deştepţi! Războiul e de vină! 207
Vorbind, şi-a vârât degetele în betelia prea strâmtă a pantalonilor şi, nevăzut de nimeni, decât de mine, din poziţia în care mă aflam, şi-a desfăcut nasturii, făcând loc stomacului burduşit. — Singura mea consolare e că în felul ăsta câştigă bani buni! Dar ce spui, Frederick, de penalităţile pe care se zice că i le vor impune bietei Germanii? s-a înveselit el, amintindu-şi subiectul său preferat de discuţie. Şi, pe măsură ce conversaţia îşi urma cursul, Emmeline o privea pe Hannah pe sub sprâncene. Hannah rămăsese cu bărbia ridicată, urmărind cu atenţie ce se discuta, cu chipul perfect calm, şi mă între bam dacă avea să pună întrebarea până la urmă. Poate că încercarea lui Emmeline o făcuse să se răzgândească. Şi mi-o închipuiam scuturându-se uşor, pe măsură ce şansa dispărea ca suptă de suflul şemineului. — Parcă ţi-e şi milă de nemţi, a continuat Simion. Sunt de admirat oamenii ăştia. Excelenţi muncitori, nu-i aşa, Frederick? — Eu nu am muncitori nemţi în fabrică, a răspuns Frederick. — Asta-i prima greşeală. N-ai să găseşti un neam mai conştiincios. N-au pic de umor, zău aşa, dar sunt meticuloşi. — Eu sunt mulţumit cu oamenii de prin partea locului. — E admirabil să fii patriot, Frederick, dar nu în defavoarea afacerilor. — Fiul meu a fost ucis de un glonţ german, a spus domnul Frederick, aşezându-şi palma cu degetele întinse şi încordate pe marginea mesei. Iar această remarcă a absorbit toată bonomia, ca o ventuză. Dom nul Hamilton ne-a făcut semn din priviri mie şi lui Nancy să adunăm farfuriile, să creem o diversiune. Ajunsesem pe la mijlocul mesei, când Teddy şi-a dres vocea şi a spus: — Ne pare foarte rău, lord Ashbury. Am auzit despre fiul dumnea voastră. Despre David. La White’s se spune că era un om bun. — Un băiat... — Cum adică? — Fiul meu era doar un băiat. — Da, adică... era un băiat bun, s-a corectat Teddy. Estella şi-a întins mâna durdulie peste masă şi şi-a lăsat-o moale peste cea a domnului Frederick. — Nu ştiu cum poţi să înduri, Frederick. Nu îmi dau seama ce aş face dacă l-aş pierde pe Teddy. Ii mulţumesc lui Dumnezeu în fie care zi că a hotărât să nu se înroleze. A rămas acasă, împreună cu prie tenii care îi împărtăşeau vederile politice. 208
Şi i-a aruncat o privire neputincioasă soţului ei, care a avut măcar bunul simţ să se arate un pic tulburat. — Le vom rămâne datori, a spus el. Tinerii ca David al tău au făcut sacrificiul suprem. Şi e de datoria noastră să dovedim că nu au murit degeaba. Trebuie să prosperăm în afaceri şi să redăm măreţia acestei ţări. Privirea îndurerată a domnului Frederick s-a oprit asupra lui Simion şi, pentru prima dată, am simţit o scânteie de neplăcere. — Intr-adevăr! Am pus farfuriile pe scripete şi le-am dat drumul în jos, încercând să disting vocea lui Alfred. Speram să se fi întors de unde fugise în ase menea grabă. Dar n-am auzit decât zăngănitul vaselor descărcate de pe scripete, bolboroselile lui Katie şi muştruluiala doamnei Townsend. Iar în cele din urmă, sforile au început să se mişte din nou şi au apărut platourile încărcate cu fructe, fursecuri şi sos de caramel fară vreo urmă din dopul de şampanie. — Afacerile, în ziua de azi, a spus Simion întinzându-se plin de emfază, ţin exclusiv de organizarea producţiei. Cu cât produci mai mult, cu atât îţi poţi permite să produci şi mai mult. — Am câţiva muncitori foarte buni, a spus domnul Frederick. Sunt excelenţi, într-adevăr. Şi dacă îi calific şi pe ceilalţi... — Pierdere de timp, risipă de bani! a tunat Simion, lovind masa cu palma cu o vehemenţă care m-a speriat atât de tare, încât era să vărs sosul caramel pe care tocmai i-1 turnam în castronaş. Mecani zarea! Asta e viitorul! — Linii de asamblare? — Bagă viteză în cei leneşi, încetineşte-i pe cei iuţi! a spus Simion, făcând cu ochiul. — Dar eu nu vând atât de multe maşini încât să se justifice o linie de asamblare, a răspuns domnul Frederick. Nu sunt mulţi oameni în Anglia care îşi pot permite să cumpere maşinile mele. — Păi, asta vreau să spun eu! a continuat Simion, căruia entuzi asmul şi băutura îi împurpuraseră chipul. Liniile de asamblare scad preţul. Şi-ai să vinzi mai multe. — Dar liniile de asamblare nu vor scădea preţul pieselor, a in sistat Frederick. — Atunci, foloseşte alte piese! — Eu le folosesc pe cele mai bune! 209
Domnul Luxton a izbucnit într-un hohot de râs şi nu se mai putea opri. — îmi place de tine, Frederick! a zis el gâfâind, în cele din urmă. Eşti un idealist! Un perfecţionisti A pronunţat ultima vorbă cu mândria triumfătoare a străinului care şi-a căznit mintea să găsească un cuvânt neobişnuit. — Dar ce vrei tu, de fapt, Frederick? a întrebat el, serios, aplecându-se înainte, cu coatele pe masă, şi îndreptându-şi arătătorul spre gazda sa. Vrei să faci maşini sau vrei să faci bani? — Nu cred că... a şovăit domnul Frederick, clipind din ochi. — Tata vrea să spună că aveţi de ales, a intervenit Teddy cumpătat. Până atunci, urmărise schimbul de replici cu oarecare rezervă, dar acum a spus, aproape rugător: — Există două tipuri de clienţi pentru maşinile dumneavoastră: puţinii cunoscători care îşi pot permite ce e mai bun... — Şi masa cea mare de consumatori, care aspiră să devină clasa de mijloc, l-a întrerupt Simion. E fabrica ta, tu hotărăşti! Dar din punctul de vedere al bancherului... a continuat el, lăsându-se pe spate, desfăcându-şi un nasture de la haină şi respirând uşurat, eu n-aş ezita încotro s-o apuc. — Clasa de mijloc, a repetat domnul Frederick, încruntându-se uşor, de parcă atunci şi-ar fi dat seama, pentru prima dată, că o astfel de pătură exista şi în afara teoriei doctrinelor sociale. — Da, clasa de mijloc. Nu este luată în seamă, şi Dumnezeu să ne ajute, ea creşte pe zi ce trece. Dacă nu găsim mijloacele să le luăm banii, atunci vor învăţa ei să-i ia pe ai noştri! De parcă nu ne-ar fi îndeajuns muncitorii! a pufnit el, clătinând din cap. Frederick s-a încruntat, şovăitor. — Sindicatele, a mârâit Simion. Ucigaşii afacerilor! Nu se poto lesc până nu pun mâna pe mijloacele de producţie şi îi scot din func ţiune pe cei ca tine. — Tata descrie un tablou prea sumbru! a intervenit Teddy, zâm bind sfios. — Eu spun ce văd! — Dar dumneata? l-a întrebat Frederick pe Teddy. Dumneata nu consideri sindicatele o ameninţare? — Eu cred că ne putem înţelege. 210
— Prostii! s-a burzuluit din nou Simion, clătindu-şi gura cu o sorbitură de vin, după care a înghiţit-o. Teddy e moderat! — Te rog, tată, eu sunt Tory! — Cu idei ciudate! — însă îmi propun să ascult toate părţile implicate... — O să vadă el cu timpul! a spus Simion, dând din cap spre domnul Frederick. Când o să-l muşte de mâini chiar cei pe care a fost fraier să-i hrănească. Şi-a lăsat paharul pe masă şi şi-a reluat pledoaria: — Nu cred că îţi dai sema cât eşti de vulnerabil, Frederick. Dacă se întâmplă ceva neprevăzut! Vorbeam cu Ford mai zilele trecute. Cu Henry Ford... Şi s-a oprit - din motive etice sau oratorice, nu mi-am dat seama —, făcându-mi semn să îi aduc o scrumieră. — în condiţiile economice de acum, trebuie să ţi-o spun pe şleau, e nevoie să îţi împingi afacerile spre ape ceva mai profitabile. Cât mai iute! Dacă se-ntâmplă ca-n Rusia —şi există unele indicii —, doar o garanţie sănătoasă de profit te poate salva în ochii bancherului. Oricât ţi-ar fi de prieten, socotelile sunt socoteli! S-a întors şi a luat o ţigară de foi din cutia de argint oferită de domnul Hamilton. — Şi trebuie să te pui la adăpost, nu? Pe tine şi pe fetele astea drăguţe. Dacă nu ai tu grijă de ele, cine să aibă? a întrebat, uitându-se zâmbind la Hannah şi la Emmeline, ca să adauge apoi, ca din întâm plare: Ca să nu mai pomenim de conacul ăsta grandios. De când spuneai că-1 are familia ta? — N-am vorbit încă despre asta, a răspuns domnul Frederick şi, dacă în vocea lui s-a strecurat vreo undă de nelinişte, a reuşit să şi-o risipească iute. De trei sute de ani! — Vai, s-a mirat Estella, ce grozav! Eu ador istoria Angliei. Voi, cei din familiile vechi, sunteţi atât de interesanţi. E una dintre pasiunile mele, să citesc despre voi! Simion a pufnit nerăbdător, dornic să reia discuţia despre afaceri. — Ce-ar fi dacă noi, doamnele, ne-am retrage în salon şi am lăsa domnii să-şi continue discuţia? a spus Estella, deprinsă cu astfel de lucruri după atâţia ani de căsnicie. Şi o să-mi puteţi povesti totul despre istoria familiei Ashbury. 211
Hannah s-a străduit să-şi ascundă nerăbdarea, arborând o resem nare politicoasă. îmi dădeam seama că în sufletul ei se dădea o luptă între dorinţa de a rămâne să asculte ce se discută în continuare şi datoria de gazdă, de a se retrage cu doamnele în salon, în aşteptarea domnilor. — Da, desigur, a încuviinţat ea. Deşi mă tem că nu vă putem spune nimic mai mult decât găsiţi în anuarul Debrett. Bărbaţii s-au ridicat. Simion i-a luat mâna lui Hannah, în vreme ce Frederick o ajuta pe Estella. Privind trupul tânăr al fetei, Simion nu şi-a putut înfrâna o grimasă aprobatoare. I-a sărutat vârful dege telor cu buzele umede. Spre lauda ei, Hannah a reuşit să-şi ascundă neplăcerea. A pornit-o după Estella şi Emmeline şi, pe când se apropia de uşă, privirea i-a lunecat într-o parte, încrucişându-se cu a mea. Iar într-o clipită, masca ei adultă s-a topit, când a scos limba la mine şi şi-a dat ochii peste cap, după care a ieşit iute din sufragerie. Şi-n vreme ce domnii s-au aşezat din nou, reluând conversaţia despre afaceri, domnul Hamilton a venit în spatele meu. — Poţi să pleci, acum, Grace, mi-a şoptit el. Strâng eu cu Nancy. Şi te rog să-l cauţi pe Alfred. Nu ne putem permite ca vreunul dintre oaspeţii stăpânului să se uite pe fereastră şi să vadă un servitor rătă cind pe afară. Din capul scărilor de piatră de la intrarea din spate încercam să scrutez întunericul. Lumina lunii făcea iarba argintie să strălu cească, transformând măceşii căţărători în schelete. Tufele de tranda firi - superbe la lumina zilei —se înfăţişau în întunericul nopţii ca nişte pâlcuri de babe osoase şi singuratice. în cele din urmă, pe cealaltă scară de piatră, am zărit o siluetă ce nu putea fi decât a unui om. Mi-am făcut curaj şi m-am avântat în beznă. Cu cât mă îndepărtam, vântul devenea mai rece şi mai pătrunzător. Când am ajuns pe ultima treaptă, am rămas o clipă lângă el, dar Alfred nu dădea nici un semn că m-ar fi observat. — M-a trimis domnul Hamilton, să ştii, am început eu cu pru denţă. Să nu crezi că te urmăresc. Nu mi-a răspuns. — Şi nu-i nevoie să te prefaci că nu mă vezi. Dacă nu vrei să vii înăuntru, spune-mi şi-am să plec. El continua să privească spre copacii înalţi ai Aleii celei Lungi. 212
— Alfred! l-am strigat cu vocea sugrumată de frig. — Tu crezi că am rămas acelaşi om care a plecat în Franţa! a înce put el încetişor. Oamenii par că mă recunosc, şi atunci trebuie să pretind că sunt la fel, dar sunt alt om, Gracie! M-a luat prin surprindere, mă pregătisem să înfrunt un alt atac, îndemnuri mânioase de a-1 lăsa în pace. Dar vocea lui abia şoptită m-a făcut să îngenunchez, să-l pot auzi. Buza de jos îi tremura, de frig sau din altă pricină, nu-mi dădeam seama. — Ii văd, Grace. Nu atât de des ziua, dar toată noaptea îi văd şi-i aud. în salon, în bucătărie, pe stradă. Mă strigă, dar când mă întorc... nu e nimeni... cu toţii sunt... M-am aşezat lângă el. Frigul nopţii răcise treptele de piatră şi îmi îngheţau picioarele prin fusta şi ciorapii groşi. — E tare frig. Haide înăuntru, să-ţi pregătesc o ceaşcă de cacao. Dar nu s-a mişcat, continuând să privească în gol. —- Alfred? Cu vârful degetelor i-am atins mâna şi, fară să-mi dau seama, mi-am lipit degetele de ale lui. — Nu m-atinge! s-a ferit el, ca şi cum l-aş fi lovit. Mi-am împreunat mîinile în poală, iar obrajii îmi ardeau de parcă m-ar fi pălmuit cineva. — Nu m-atinge! a şoptit el. Ţinea pleoapele strânse. I-am privit chipul, întrebându-mă ce vedea cu ochii acoperiţi, de i se mişcau atât de frenetic sub pleoapele albite de lună. Apoi s-a întors spre mine şi mi s-a tăiat respiraţia. Poate era din cauza întunericului, dar n-am mai văzut niciodată aşa nişte ochi: nişte găuri adânci, întunecate, goale. Se holba la mine cu ochii ăia care nu vedeau nimic, ca şi cum ar fi căutat ceva. Un răspuns la o întrebare pe care nu o pusese. — Am crezut că dacă mă întorc... a început el cu voce joasă, lăsând vorba neterminată să plutească în noapte. Am vrut atât de mult să te văd... doctorii mi-au spus că dacă îmi văd de treburi... Din gât i-a răzbit un sunet aspru, ca un ţăcănit. Iar armura chipului său s-a sfarâmat, mototolindu-se ca o pungă de hârtie, şi a izbucnit în plâns. Şi-a acoperit faţa cu amândouă mâi nile, încercând zadarnic să se ferească. 213
— O, nu, nu... nu te uita, Grace, te rog... Sunt atât de laş! Şi a continuat să plângă cu faţa în mâini. — Nu eşti laş, i-am spus eu hotărâtă. — Atunci, de ce nu pot să-mi scot asta din minte? Vreau să-mi iasă din cap! Şi-a început să-şi lovească palmele de tâmple cu o violenţă care m-a speriat. — Alfred, încetează! Am încercat să-i apuc mâinile, dar nu voia să şi le desprindă de pe faţă. Aşa că am rămas locului, uitându-mă cum i se scutura trupul şi blestemându-mi stângăcia. Când, în cele din urmă, părea că s-a mai domolit, l-am întrebat: — Spune-mi ce vezi! S-a întors spre mine, dar n-a vorbit, şi pentru o clipă mi-am dat seama cum trebuie că-i păream eu. Prăpastia uriaşă între experienţa lui şi a mea. Şi mi-am dat seama că n-o să-mi poată spune niciodată ce vede. Am priceput că anumite imagini şi sunete nu vor putea fi împărtăşite şi nici uitate. Aşa că nu l-am mai întrebat. L-am apucat uşor pe după cap şi l-am tras blând spre umărul meu. Am rămas nemişcată, simţindu-i trupul zgâlţâindu-se lângă mine. Şi-aşa am rămas împreună pe trepte.
Un soţ potrivit
Hannah şi Teddy s-au căsătorit în prima sâmbătă a lunii mai, în 1919. A fost o nuntă frumoasă, la bisericuţa de pe moşia Riverton. Familia Luxton ar fi preferat Londra, să poată veni cât mai mulţi dintre oamenii importanţi pe care îi cunoşteau, dar domnul Frederick a insistat şi nimeni n-a avut chef să-l contrazică, având în vedere numeroasele lovi turi pe care le primise în ultimele luni. Aşa că s-a măritat în mica bise rică din vale, aşa cum făcuseră şi bunicii şi părinţii ei. Plouase —semn că o să aibă mulţi copii, a spus doamna Townsend; ba că-şi plânge iubirile trecute, şoptea Nancy. Iar fotografiile de la nuntă au fost presărate cu umbrele negre. Mai târziu, când Hannah şi Teddy s-au mutat la Londra, în casa din Grosvenor Square, una dintre foto grafii a fost aşezată pe biroul din salonaş. Erau toţi şase, aşezaţi la rând: Hannah şi Teddy la mijloc, Simion şi Estella, radioşi, într-o parte, domnul Frederick şi Emmeline, traşi la faţă, în partea cealaltă. Ar putea să te mire. Cum de s-a putut întâmpla aşa ceva? Hannah era atât de pornită împotriva căsătoriei, avea aşa de multe ambiţii. Şi Teddy: de treabă, blând chiar, dar cu siguranţă nu era genul care să sucească minţile unei fete ca Hannah... însă, de fapt, nu a fost atât de complicat. Cum, de altfel, nici nu sunt aceste lucruri. Fusese un caz tipic de aliniere a astrelor; iar cele care nu se supuseseră fuseseră împinse în şir. A doua zi după dineu, familia Luxton a plecat la Londra. Aveau treburi acolo şi am crezut cu toţii —dacă ne-am învrednicit cumva să le acordăm vreo atenţie —că n-o să mai auzim de ei vreodată. Iar atenţia noastră s-a concentrat asupra următorului eveniment important. Fiindcă în săptămâna care a urmat, a descins la River ton un grup de femei aprige, însărcinate cu importanta datorie de a 215
supraveghea debutul lui Hannah în societate. în luna ianuarie aveau loc balurile în provincie şi era de neimaginat ca pregătirile să fie amâ nate pentru ultima clipă, trezindu-se c i petrecerea lor va coincide cu un eveniment mult mai fastuos. Aşa că s-a stabilit o zi - 20 ianua rie - şi s-au trimis invitaţiile din timp. într-o dimineaţă, la începutul anului, le serveam ceaiul lui lady Clementine şi bătrânei lady Ashbury, care se aflau aşezate una lângă cealaltă, pe canapeaua din salon, cu agendele deschise în poală. — Cred că cincizeci e tocmai bine, spunea lady Violet. Nu-i nimic mai groaznic decât un dans cu puţină lume. — Ba da, unul cu o mulţime de lume! a replicat lady Clementine, cu o grimasă. Dar aşa ceva nu se mai întâmplă în vremurile astea. Lady Violet a mai studiat o dată lista de invitaţi, strângându-şi buzele nemulţumită. — Draga mea, ce-o să ne facem cu lipsurile astea? — Doamna Townsend va fi la înălţime, ca de obicei, a spus lady Clementine. — Nu la mâncare mă gândeam, Clem, ci la bărbaţi. De unde să luăm mai mulţi bărbaţi tineri? Lady Clementine s-a aplecat să mai studieze o dată lista de invitaţi şi a scuturat supărată din cap. — E o adevărată crimă. Asta e. Groaznic! Floarea Angliei să putre zească pe câmpurile de luptă franceze, iar fetele de familie bună să rămână singure, fară un partener de dans cumsecade! E o conspi raţie, ascultă-mă pe mine. O conspiraţie nemţească! Să împiedice elita Angliei să se înmulţească! — Dar e imposibil să nu ştii tu un bărbat pe care l-am putea invita, Clem. întotdeauna ai fost o bună combinatoare. — Am avut mare noroc să-l găsesc pe blegul ăla al lui Fanny, a spus lady Clementine, frecându-şi guşa pudrată de sub bărbie. Mare păcat că Frederick n-a manifestat nici un interes. Ar fi fost mult mai simplu. Aşa că a trebuit să râcâi fundul sacului. — Nepoata mea nu va avea un soţ găsit pe fundul sacului! Viitorul întregii familii depinde de căsătoria ei, a oftat lady Violet dezolată, izbuc nind într-un acces de tuse care îi zgâlţâia întregul trup fragil. — Hannah se va descurca mult mai bine decât biata Fanny, a spus lady Clementine sigură pe sine. Spre deosebire de ea, nepoata ta este binecuvântată cu inteligenţă, frumuseţe şi farmec. 216
i
k
— Dar n-are nici o intenţie de a le folosi! Frederick tare i-a mai răsfaţat pe copiii ăştia. Au avut parte de prea multă libertate şi prea puţină disciplină. Mai ales Hannah. Fata asta are prea multe gânduri revoltătoare de independenţă. —- Independenţă! a pufnit dispreţuitoare lady Clementine. — Şi nu se grăbeşte deloc să se mărite! Mi-a spus chiar ea când a fost la Londra. — Ei, nu, zău? — S-a uitat drept în ochii mei şi mi-a spus, cu toată politeţea de care e capabilă, că nu i-ar păsa câtuşi de puţin dacă nu i-am organiza debutul în societate. — Ce obrăznicie! — Mi-a zis că n-are sens să organizăm un bal, de vreme ce ea nu are nici cea mai mică intenţie să intre în societate, chiar când va deveni majoră. Că găseşte societatea... a continuat lady Violet închi zând ochii... plicticoasă şi fară rost. — Ei, nu se poate, a pufnit lady Clementine. — Ba da, aşa a spus. — Si > ce vrea să facă în schimb? Să stea aici, în casa lui taică-său,1 să rămână fată bătrână? Că ar fi existat şi o altă opţiune era dincolo de capacitatea lor de înţe legere. Lady Violet a clătinat din cap, gârbovindu-şi umerii de disperare. Dându-şi seama că avea nevoie de o încurajare, lady Clementine şi-a îndreptat spatele şi a bătut-o uşor pe mână. — Haide, nepoata ta e încă tânără, dragă Violet! Are destul timp să se răzgândească. Parcă-mi aduc aminte că şi tu tânjeai după liber tate la vârsta ei, a adăugat înclinându-şi capul într-o parte. Dar ţi-a trecut. Aşa o să se întâmple şi cu Hannah. — N-are încotro! a spus lady Violet cu gravitate. Lady Clementine a prins din zbor nota de disperare. — Dar există vreun motiv anume să se mărite atât de devreme? a întrebat ea, mijindu-şi ochii. Ce zici? Lady Violet a oftat. — înseamnă că este! s-a repezit lady Clementine, holbându-se la interlocutoarea ei. — Din pricina lui Frederick... şi a blestematelor lui de maşini. Am primit o scrisoare de la bancă săptămâna asta. Iar n-a plătit. 217
— Şi tu n-ai ştiut până acum? s-a repezit lady Clementine avidă. Vai, vai, vai! — Cred că i-a fost teamă să-mi spună. Ştie ce părere am despre asta! Ne-a ipotecat toate posesiunile pentru fabrica aia a lui. A vândut până şi moşia din Yorkshire, să-şi plătească taxele pentru moştenire. Lady Clementine se minuna ţâţâind fară încetare. — Mai bine şi-ar fi vândut fabrica. Şi-ar fi avut şi oferte, să ştii! — De curând? — Nu, din păcate! a oftat lady Violet. Frederick este un fiu minu nat, dar nu e un bun om de afaceri. Acum înţeleg că îşi pune toate speranţele într-un împrumut de la nu ştiu ce sindicat cu care are de-a face domnul Luxton, a continuat ea, clătinând din cap. Merge din dezastru în dezastru, Clem. Nici nu-i pasă de îndatoririle care-i revin unui bărbat aflat în poziţia sa. Şi-a dus degetele la frunte şi a oftat din nou. — Şi nici nu-1 pot învinui. Titlul nu ar fi trebuit să-i revină lui. Şi apoi a urmat lamentaţia obişnuită: — De-ar fi trăit bietul Jonathan! — Ei, haide, a liniştit-o lady Clementine. Ai să vezi că Frederick se va descurca de minune. Maşinile sunt foarte căutate acum. Nu e bărbat să nu iasă cu câinele la plimbare-n maşină. Era cât pe ce să mă doboare una mai zilele trecute, în timp ce traversam strada în Kensington Place. — Vai, Clem! Şi te-a lovit? — Nu de data asta, i-a răspuns lady Clementine. Dar nu cred că o să fiu la fel de norocoasă data viitoare. Ce moarte groaznică, a exclamat ea, ridicând o sprânceană. Să ştii! Am vorbit cu doctorul Carmichael despre rănile pe care le poţi căpăta. — îngrozitor! a spus lady Violet, oftând şi clătinând absentă din cap. Şi nici nu mi-ar păsa atâta de Hannah, dacă Frederick ar vrea să se însoare din nou. — Dar are vreo şansă? — Nicidecum! După cum bine ştii, nu s-a arătat prea nerăbdător să-şi găsească o altă soţie. După părerea mea, n-a fost el prea interesat nici de prima. Era prea ocupat cu... - şi s-a oprit, uitându-se la mine cum îmi făceam de lucru,' netezind şervetul de ceai —.. .cealaltă treabă > îngrozitoare, a continuat ea, clătinând din cap şi strângându-şi buzele. Nici pomeneală să mai aibă alţi fii şi n-are rost să mai sperăm. 218
— Atunci, totul rămâne în seama lui Hannah, a spus lady Cle mentine, sorbind din ceai. — Da, a oftat lady Violet, iritată, netezindu-şi satinul verde al fustei. îm i pare rău, Clem. De la răceala asta mi se trage, sunt prost dispusă! N u pot să scap de senzaţia asta neplăcută pe care o am de la o vreme. Ştii că nu sunt superstiţioasă, dar am un presentiment ciudat... a urmat ea, privind-o fix pe lady Cle mentine. O să râzi, dar am ciudatul sentiment că se va întâmpla o nenorocire. — Cum aşa? Asta era subiectul preferat al lui lady Clementine. — Nu e ceva anume, doar o senzaţie. Şi-a strâns şalul în jurul umerilor şi am băgat de seamă cât se împuţinase. — Şi totuşi, n-am să stau cu mâinile în sân, privind cum se duce familia asta de râpă! Voi avea grijă să o văd pe Hannah logodită, chiar dacă e ultimul lucru pe care îl fac. De preferinţă, înainte de a pleca cu Jemima în America. — A, da, pleci la New York, uitasem! Ce drăguţ din partea fratelui ei să le ia şi pe ele. — Sigur că da! a spus lady Violet. Deşi o să-mi lipsească. Micuţa Gytha seamănă atât de mult cu Jonathan. — Nu m-am omorât niciodată după copii! s-a strâmbat lady Cle mentine. Cu orăcăielile şi vomitatul lor! S-a cutremurat toată, făcând să i se zgâlţâie faldurile guşei de sub bărbie, apoi a netezit pagina agendei, lovind cu creionul foaia albă. — Atunci, cât timp ne mai rămâne să-i găsim un soţ potrivit? — O lună. Plecăm pe patru februarie. Lady Clementine şi-a notat data pe o pagină din agendă, apoi a ţâşnit de pe scaun. — A, a ... Violet! Mi-a venit o idee grozavă! Zici că Hannah doreşte să fie independentă? — Da, a răspuns Lady Violet, fluturând din gene. — Şi dacă cineva i-ar da un sfat prietenesc... s-o facă să vadă căsă toria ca pe o cale către independenţă? — E la fel de încăpăţânată ca taică-său! Mi-e teamă că nici n-o să vrea să audă. ______ TE C r T u D E
( / ' OH. ŞINCA1
219
— Poate că nu de la tine sau de la mine. Dar ştiu pe cineva de care ar putea asculta, a spus ea strângându-şi buzele. D a... cu un pic de insistenţă, chiar şi ea ar putea s-o dea pe brazdă. Câteva zile mai târziu, după ce l-a trimis pe soţul ei să viziteze garajul domnului Frederick, Fanny s-a retras cu Hannah şi Emmeline în camera bordo. Cuprinsă de emoţia balului care se apropia, Emmeline o convinsese pe Fanny să repete împreună câteva dansuri. Gramofonul cânta un vals şi ele dănţuiau prin încăpere, râzând şi tachinându-se. Iar eu m-am ferit din calea lor, în timp ce ştergeam praful şi puneam lucrurile la loc. Hannah se aşezase la masa de scris, mâzgălind ceva în carneţelul ei, fară a lua parte la veselia din jur. După dineul cu familia Luxton, când a reieşit clar că visul ei de a-şi găsi de lucru depindea de permisi unea tatălui, care nu i-o va acorda niciodată, devenise mai retrasă şi mai preocupată. Şi în timp ce pregătirile pentru bal se precipitau împrejur, rămânea tot mai distanta. Iar după o săptămână întreagă de melancolie intrase într-o stare opusă. Se apucase din nou să exerseze stenografia, transcriind cu patimă orice carte care îi cădea în mână şi acoperind cu palma ce scrisese, în cazul în care se apropia cineva. Iar perioadele acestea de activitate, prea intense pentru a dura prea mult, erau urmate de apatie. îşi azvârlea creionul cât colo, dădea cărţile deoparte, oftând, şi rămânea nemiş cată, aşteptând până când se servea masa sau venea vreo scrisoare sau se făcea vremea să se schimbe. Şi, desigur, în astfel de momente, mintea ei nu stătea degeaba. Părea că se străduieşte să desluşească enigma vieţii sale. Tânjea după independenţă şi aventură, dar era captivă - o prizonieră ocrotită, îngrijită —dar totuşi prizonieră. Independenţa cere bani. Tatăl ei n-avea bani să-i dea şi nici nu îi îngăduia să muncească. în dimineaţa aceea, în camera bordo, stătea la masa de scris, cu spatele la Fanny şi Emmeline, stenografiind din Encyclopaedia Britannica. Era atât de concentrată, încât nici n-a clipit când Fanny a strigat: — Au! Eşti mai grea ca un elefant! Fanny s-a trântit pe fotoliu, iar Emmeline s-a prăbuşit râzând pe scaun. Şi-a scos pantoful şi a început să-şi studieze prin ciorap degetul mare de la picior. 220
— Cred c-o să se umfle, a spus ea îmbufnată. Emmeline nu se putea opri din râs. — Şi probabil că n-o să mă mai pot încălţa cu nici unul dintre pantofii mei frumoşi la bal. Fiecare tânguială nu facea decât să-i sporească veselia lui Emmeline. — Ei bine, s-a oţărât ea, mi-ai nenorocit degetul. Ai putea cel puţin să-ţi ceri scuze. Emmeline încerca să-şi stăvilească amuzamentul. — Aăă... îmi pare rău, a reuşit ea să îngaime cu greu, muşcându-şi buzele să-şi oprească râsul care ameninţa să izbucnească din nou. Dar n-am nici o vină că tu îţi pui picioarele în calea mea tot timpul. Poate că dacă n-ar fi atât de mari... şi a izbucnit din nou în râs. — Dacă vrei să ştii, s-a răstit Fanny cu bărbia tremurând de necaz, domnul Collier de la Harrods spune că am picioare frumoase. — Păi, are şi de ce. Probabil încasează de două ori mai mult pe pantofii tăi. — Vai, neruşinato! — Haide, Fanny! a spus Emmeline, potolindu-se. Glumesc. Sigur că n-am vrut să te calc! Fanny a mormăit ceva. — Haide să mai repetăm valsul o dată. Promit că o să fiu mai atentă de data asta. — Nu mă mai prinzi tu pe mine, i-a răspuns Fanny, bosumflată. Trebuie să-mi oblojesc degetul. Nu m-ar mira să fie chiar rupt. — Sigur nu e atât de grav. Abia l-am atins. Haide, lasă-mă să mă uit la el! Fanny şi-a îndoit piciorul sub ea pe canapea, ferindu-1 de privirea lui Emmeline. — I-ai făcut destul rău şi-aşa. Emmeline a început să bată darabana cu degetele pe margi nea scaunului. — Şi cum o să mai exersez eu paşii de dans acum? — N-ai de ce să-ţi faci griji, bietul unchi Bernard e prea orb să bage de seamă ceva, iar vărul Jeremy o să fie prea ocupat să-ţi împuieze capul cu poveştile lui nesfârşite despre război ca să-i mai pese. — Da’ ce crezi tu? N-am de gând să dansez cu străbunicii şi cu unchii! 221
— Mi-e teamă că nu vei avea de ales. Emmeline a ridicat din sprâncene, plină de sine. — O să mai vedem noi. — Ce să vedem? a întrebat Fanny, încruntându-se. Ce vrei să spui? — Bunica l-a convins pe tati să invite şi familia Luxton, a zis Emme line cu un zâmbet larg. — A, pe Theodore Luxton? a întrebat Fanny, îmbujorându-se. — Nu-i grozav? a exclamat Emmeline, apucându-i mâinile lui Fanny. Tati nu credea că se cuvine să-şi invite partenerii de afaceri la balul lui Hannah, dar bunica a insistat. — I-auzi! s-a mirat Fanny, înroşindu-se de-a dreptul. Aşa da. în fine, nişte oameni mai distinşi! a chicotit ea, atingându-şi obrajii fier binţi. Chiar pe Theodore Luxton, zău? — Acum înţelegi de ce trebuie să învăţ să dansez. — Puteai să te fi gândit la asta înainte de a-mi zdrobi degetul. — Măcar dacă tati ne-ar fi lăsat să luăm câteva lecţii de dans la şcoala Vacani! N-o să danseze nimeni cu mine dacă nu ştiu paşii! Buzele lui Fanny s-au subţiat într-o încercare de zâmbet. — Ei, Emmeline, n-oi fi având tu prea mult talent la dans, dar n-ai de ce să-ţi faci griji. N-o să duci lipsă de parteneri la bal. — Cum aşa? a întrebat Emmeline, cu ardoarea celei obişnuite să primească complimente. Fanny şi-a frecat degetul lovit. — Toţi domnii prezenţi trebuie să le invite pe fetele gazdei la dans. Chiar şi pe elefanţi. Emmeline s-a posomorât. — Mi-aduc aminte primul meu bal, de parcă ar fi fost ieri, a con tinuat Fanny, înfierbântată de mica ei victorie, cu o nostalgie demnă de o femeie de două ori mai bătrână decât ea. — Cu graţia şi farmecul tău, presupun că ai avut parte de o mulţime de tineri care s-au înghesuit să danseze cu tine, a spus Emmeline, dându-şi ochii peste cap. — Da’ de unde! N-am văzut atâţia moşi gata să mă calce pe picioare, numai să se poată întoarce apoi la nevestele lor şi să doarmă liniştiţi. Am fost atât de dezamăgită. Toţi bărbaţii vajnici erau la război. Mul ţumesc lui Dumnezeu că bronşita lui Godfrey l-a împiedicat să plece şi el, că altminteri nu ne-am fi întâlnit niciodată. 222
i
— A fost dragoste la prima vedere? Fanny a strâmbat din nas. — Da’ de unde! Lui Godfrey i s-a făcut rău şi şi-a petrecut mai toată noptea la baie. Cred că am dansat doar o singură dată. Un cadril, dacă îmi aduc bine aminte. Se făcea tot mai verde la fiecare piruetă şi, pe la miezul nopţii, şi-a luat rămas-bun şi a dispărut. M-am supărat cumplit. Rămăsesem singură şi eram foarte jenată. Apoi nu l-am mai văzut câteva luni. Chiar şi după aceea, ne-a trebuit un an întreg până am ajuns să ne căsătorim, a continuat ea oftând şi clătinând din cap. Cel mai lung an din viaţa mea. — De ce? Fanny s-a gândit o clipă şi a continuat: — îmi imaginasem că, după balul de debut, viaţa mea va fi diferită. — Şi n-a fost? — Ba da, dar nu cum crezusem eu. A fost groaznic. Oficial, eram matură şi totuşi nu puteam merge nicăieri sau face nimic fară ca lady Clementine sau altă babă prăfuită să-şi bage nasul în treburile mele. Niciodată n-am fost mai fericită ca-n ziua în care Godfrey m-a cerut de nevastă. A fost răspunsul la toate rugăciunile mele. Venindu-i greu să şi-l închipuie pe Godfrey Vickers - asudat, chel şi bolnăvicios - ca răspuns la rugăciunile cuiva, Emmeline a strâmbat din nas: — Nu mai spune! — Lumea te tratează altfel când eşti măritată, a adăugat Fanny uitân du-se ţintă la Hannah. Nu trebuie decât să fiu prezentată ca „doamna" Vickers, pentru ca lumea să-şi dea sema că nu mai sunt o fetiţă prostuţă, ci o femeie măritată, capabilă de lucruri specifice adulţilor. Hannah, care părea nemişcată, îşi continua înfierbântată transcrierea. — Ţi-am povestit despre luna mea de miere? — Doar de o mie de ori! — Florenţa e cel mai romantic oraş străin pe care l-am văzut vreo dată, a continuat Fanny, refuzând să se dea bătută. — Dar e singurul oraş străin pe care l-ai văzut, oricum. — în fiecare seară, după cină, Godfey şi cu mine ne plimbam pe malul râului Arno. Mi-a cumpărat un colier minunat dintr-un magazin mic şi drăguţ de pe Ponte Vecchio. M-am simţit altă femeie în Italia. Schimbată. într-altă zi am urcat pe Forte di Belvedere şi am privit 223
întreaga Toscana. A fost atât de frumos, că-mi venea să plâng. Şi ce galerii de artă! Pur şi simplu prea multe de văzut! Godfrey mi-a promis că mă duce înapoi de îndată ce va putea. Fanny şi-a aruncat privirile spre biroul la care Hannah continua să scrie. — Şi ce oameni poţi întâlni când călătoreşti! E fascinant de-a dreptul! Un tip din tren mergea la Cairo. Nici nu-ţi închipui de ce se ducea acolo. Să caute comori. Nu mi-a venit să cred când mi-a spus. Se pare că în vechime oamenii erau îngropaţi cu bijuterii cu tot. Nu-mi dau seama de ce. Ce risipă inutilă! Doctorul Humphreys zice că e ceva legat de religia lor. Ne-a povestit cele mai grozave istorii şi ne-a invitat să participăm la săpături, dacă ne vom afla vreo dată pe meleagurile acelea. Hannah se oprise din scris. Fanny abia şi-a putut stăpâni un zâmbet satisfăcut. — Godfrey era un pic bănuitor - credea că tipul îşi bate joc de noi - , dar eu l-am găsit grozav de interesant. — Era frumos? a întrebat Emmeline. — Ah, sigur că da, o oftat Fanny, era... Dar s-a orpit brusc, aducându-şi aminte ce scop urmărea. — M-am distrat în cele două luni de când m-am măritat mai mult decât în toată viaţa mea de până acum, a continuat ea, privind-o pe Hannah pe sub gene şi aducând în discuţie punctul forte. E ciudat, dar, înainte de a mă mărita, mi-am imaginat că dacă o să am un bărbat, o să-mi pierd personalitatea. Acum îmi dau seama că nu e nici pe departe aşa. Niciodată nu m-am simţit atât de... independentă! Ţi se acordă mai multă încredere. Nimeni nu protestează dacă hotărăsc să ies la o plimbare. Desigur, probabil că mi se va cere să vă înţoţesc pe tine sau pe Hannah până când vă vine şi vouă vremea să vă mări taţi. Iar voi sunteţi norocoase că mă aveţi pe mine, altfel v-aţi putea pomeni cu vreo băbătie plicticoasă! a pufnit ea. Emmeline a ridicat o sprânceană, dar Fanny nu a observat-o, fiindcă o urmărea pe Hannah, al cărei creion rămăsese acum aşezat lângă caiet. Ochii lui Fanny străluceau de mulţumire. — Ei bine, a spus ea, vârându-şi degetul rănit în pantof, oricât de mult mi-a plăcut compania voastră elevată, sunt nevoită să vă 224
b
părăsesc. Sunt sigură că soţul meu s-a întors de la plimbare şi duc şi eu dorul unei conversaţii m ai... adulte. A ieşit din cameră, zâmbind dulce, cu nasul în vânt. Dar alura aceasta mândră îi era oarecum stânjenită de o uşoară şchiopătare. Şi-n vreme ce Emmeline punea un alt disc şi se rotea singură în pas de vals prin cameră, Hannah a rămas la birou, cu spatele spre ea. îşi sprijinise bărbia pe mâinile împreunate şi privea pe fereastră câm purile nesfârşite. Iar în timp ce ştergeam de praf etajera din spatele ei, i-am văzut în geamul ferestrei reflexia chipului căzut pe gânduri. Săptămâna următoare au sosit oaspeţii. Şi, după obicei, s-au implicat cu mult entuziasm în activităţile organizate de gazde. Unii se plimbau pe moşie, alţii jucau bridge în bibliotecă, iar cei mai energici s-au apucat de scrimă, în sala de gimnastică. După efortul herculean depus pentru organizarea balului, starea sănătăţii lui lady Violet s-a înrăutăţit şi a trebuit să stea în pat. Aşa că lady Clementine şi-a căutat alte tovărăşii. Atrasă de strălucirea şi zăngănitul săbiilor, şi-a aşezat trupul mătăhălos în fotoliul de piele, să urmărească întrecerile de scrimă. Iar când le-am servit ceaiul de după-masă, era prinsă într-o conversaţie tete-ă-tete cu Simion Luxton. — Fiul dumneavoastră se descurcă bine... pentru un american, spunea ea, arătând spre unul dintre combatanţii mascaţi. — O vorbi el cu accent american, lady Clementine, dar vă asigur că este englez până-n măduva oaselor. — Se vede. — Luptă ca un englez, s-a repezit Simion, e foarte simplu! Tot aşa va ajunge şi în Parlament la alegerile viitoare. — Am auzit c-a fost nominalizat. Probabil că sunteţi foarte încântat. — îl aşteaptă un viitor strălucit! s-a umflat în pene Simion mai mult ca de obicei. — Sigur că posedă tot ceea ce noi, conservatorii, aşteptăm de la un parlamentar. Mai zilele trecute, la ceaiul doamnelor conservatoare, tocmai discutam despre făptui că nu mai sunt bărbaţi serioşi, de nădejde, care să ne conducă, aşa ca Lloyd George, a spus ea, aruncând o privire apreciativă spre Teddy. Fiul dumneavoastră ar putea fi exact ce ne trebuie. Iar eu voi fi bucuroasă să-l susţin, în cazul în care consider că se ridică la înălţime. 225
A mai luat o sorbitură de ceai. — Dar mai rămâne, bineînţeles, o mică problemă: soţia! — Nu-i nici o problemă, a spus Simion dispreţuitor. Teddy nu este însurat. — Păi, chiar asta e problema, domnule Luxton. Simion s-a încruntat. — Unele dintre doamnele mai vârstnice nu sunt atât de liberale în gândire ca mine, a continuat lady Clementine. Şi socotesc acest aspect un semn de slăbiciune. Noi preţuim valorile de familie. Un bărbat de o anume vârstă care să nu fie însurat... lumea începe să îşi pună întrebări. — Dar nu a întâlnit încă fata potrivită. — Desigur, domnule Luxton. Asta o ştim noi doi, dar celelalte doamne... Ele se uită la fiul dumneavoastră şi văd un bărbat foarte arătos, cu atât de multe de oferit, care nu şi-a găsit încă o soţie. Şi nu poţi să le învinovăţeşti dacă încep să se întrebe de ce, a încheiat ea, ridicându-şi o sprânceană. — Dar fiul meu nu este... s-a bâlbâit Simion, înroşindu-se. Nici un bărbat din neamul Luxton n-a fost vreodată acuzat de... — Vai de mine, domnule Luxton, sigur că nu, l-a asigurat lady Clementine pe un ton suav. Dar acestea nu sunt părerile mele, vă daţi seama. Eu doar vă spun ce gândesc unele dintre doamnele noastre. Lor le place să ştie că un bărbat este bărbat cu adevărat. Nu un estet! A zâmbit uşor, aşezându-şi mai bine ochelarii pe nas. — Orice-ar fi, nu e mare lucru! Şi, oricum, e timp destul. E încă tânăr, n-are decât douăzeci şi cinci de ani, nu? — Ba, treizeci şi unu! — A, nu mai e aşa de tânăr, atunci! Lady Clementine ştia când să facă o pauză semnificativă. Aşa că şi-a concentrat atenţia asupra jocului de scrimă. — Puteţi sta liniştită, lady Clementine. Teddy este un bărbat adevărat şi are mult succes la fete. O să aibă de unde alege, când îi va veni ceasul. — Mă bucur să aud asta, domnule Luxton, a spus lady Clementine, continuând să se uite la partida de scrimă şi sorbind din ceai. Şi, de dra gul lui, sper că ceasul îi va veni cât mai iute. Şi că va alege fata potrivită. Simion a ridicat o sprânceană, întrebător. 226
— Ştiţi, noi, englezii, suntem foarte naţionalişti. Fiul dumnea voastră are multe calităţi, dar unii oameni, mai ales cei din Partidul Conservator, îl pot considera cam ... prea nou. Prin urmare, sper că atunci când îşi va găsi o soţie, ea îi va aduce în căsnicie ceva mai mult decât onorabila sa persoană. — Dar ce poate fi mai presus decât onoarea unei mirese, lady Clementine? — Numele, familia, educaţia! a spus aceasta, privind cum adver sarul lui Teddy îi aplica o lovitură cu care a şi câştigat partida. Chiar dacă sunt dispreţuite acolo, în Lumea Nouă, aici, în Anglia, sunt valori foarte importante. — împreună cu puritatea fetei, desigur, a adăugat Simion. — Bineînţeles. — Şi onoarea. — Desigur, a continuat lady Clementine, fară prea multă convingere. — Eu nici nu vreau să aud de femeile astea moderne, lady Cle mentine, a continuat Simion, lingându-şi buzele. Nouă, bărbaţilor din neamul Luxton, ne place ca femeia să ştie cine e şeful. — înţeleg, domnule Luxton. — Ei, dacă am şti unde se găseşte o tânără de felul acesta... a spus Simion începând să aplaude sfârşitul întrecerii. — Nu vi se pare, domnule Luxton, a spus lady Clementine, cu ochii aţintiţi asupra ringului, că adesea ceea ce căutăm în altă parte se află chiar sub nasul nostru? — Aveţi dreptate, lady Clementine! a recunoscut Simion, zâmbind cu buzele strânse. Aveţi deplină dreptate. în vinerea aceea nu a fost nevoie de mine la cină şi nici nu i-am mai văzut pe Teddy sau pe tatăl lui. Nancy ne-a povestit că vineri seara, târziu, amândoi discutau aprins pe coridorul de sus, dar nu am nici cea mai vagă idee despre ce era vorba. Sâmbătă dimineaţa, când am urcat să văd ce face focul din salon, Teddy a fost la fel de politicos ca de obicei. Aşezat în fotoliu, citea ziarul de dimineaţă, amuzându-se pe furiş de modul în care lady Clementine bombănea aranjamentele florale. Tocmai fuseseră aduse de la Braintree, cu o mulţime de tran dafiri în locul daliilor promise. Nu era mulţumită deloc. — Hei, tu, m-a strigat ea, apucând un fir de trandafir, caut-o pe domnişoara Hartford! Trebuie să le vadă imediat! 227
— Cred că domnişoara Hartford se pregăteşte să meargă la călărit în dimineaţa asta, lady Clementine, am răspuns eu. — Nu-mi pasă nici dacă participă la Cursa Naţională! Trebuie să vadă florile astea! Aşa că, în vreme ce toate celelalte domnişoare luau micul dejun în pat, gândindu-se la seara care va urma, Hannah a fost chemată de urgenţă în salon. Cu o jumătate de oră mai devreme o ajutasem să-şi îmbrace costumul de călărie, iar acum arăta ca o vulpe încolţită, dornică să scape cât mai iute. Şi-n timp ce lady Clementine turuia furioasă, Hannah nu înţelegea de ce daliile erau mult mai bune decât trandafirii şi arunca priviri speriate spre ceas. — Şi ce-o să ne facem acum? a întrebat lady Clementine. E prea târziu să comandăm altele. Hannah şi-a muşcat buzele, a clipit, revenind la realitate, şi a spus cu un curaj prefăcut: — Presupun că n-am de ales, decât să mă mulţumesc cu ceea ce avem. — Dar ai să poţi? — Am să pot, dacă n-am încotro! a continuat ea cu falsă resem nare. Şi-acum, dacă nu mai aveţi... — Vino cu mine sus, a întrerupt-o lady Clementine, să-ţi arăt ce urât arată în sala de bal, n-o să-ţi vină să crezi... Şi-n timp ce lady Clementine continua să tune şi să fulgere împo triva aranjamentelor florale, Teddy şi-a dres vocea, a împăturit ziarul şi l-a aşezat pe măsuţa de lângă el. — Ce zi frumoasă de iarnă! a exclamat, neadresându-se nimănui. Mă gândesc să călăresc puţin, să văd moşia! Lady Clementine s-a oprit din tiradă, sesizând ocazia, cu ochii scăpărându-i. — Să călăriţi? Ce idee grozavă, domnule Luxton! Hannah, nu-i aşa că e o idee excelentă? Hannah l-a privit surprinsă pe Teddy, care îi zâmbea conspirativ. — Sunteţi binevenite să mă însoţiţi. Dar înainte ca ea să-i răspundă, lady Clementine s-a repezit: — D a... minunat! Ce plăcere să vă însoţim, domnule Luxton! Doar dacă nu vă deranjăm! — Mă consider foarte norocos să fiu însoţit de două doamne atât de minunate! 228
Lady Clementine s-a întors spre mine, agitată. — Fato, spun-i doamnei Townsend să ne trimită sus gustarea şi ceaiul, să le luăm cu noi. Apoi s-a întors spre Teddy, zâmbindu-i cu buzele subţiate: — Vai, ce-mi place să călăresc! Şi-au pornit-o spre grajduri într-o procesiune caraghioasă, dar şi mai caraghioşi arătau călare, după cum ne-a povestit Dudley mai târziu. A murit de râs să-i vadă îndepărtându-se spre poiana dinspre miază noapte, cu lady Clementine cocoţată pe iapa cea bătrână a domnului Frederick, ale cărei şale erau mai voluminoase decât ale călăreţei sale. După vreo două ore, când s-au întors la masă, Teddy era ud leoarcă, Hannah amuţise, iar lady Clementine mustăcea ca o pisică ce dăduse peste borcanul cu smântână. Doar mai târziu, după câteva luni, Hannah mi-a povestit ce se întâmplase. O vreme, călăriseră în tăcere: Hannah în faţă, cu Teddy după ea şi lady Clementine mai în urmă. Rămurelele îngheţate trosneau sub copitele cailor, iar pârâul se rostogolea la vale, spre Tamisa. In cele din urmă, Teddy s-a apropiat de Hannah şi a spus vesel: — E o mare plăcere să mă aflu aici, domnişoară Hartford! Vă mulţumesc pentru invitaţie. Hannah, care savurase tăcerea de până atunci, i-a răspuns: — Nu mie, ci bunicii trebuie să-i mulţumiţi, domnule Luxton. Fiindcă eu n-am nimic de-a face cu toată nebunia asta. — Aha, atunci trebuie să-i mulţumesc dânsei. Făcându-i-se milă de Teddy, care, de fapt, încercase să facă puţină conversaţie, Hannah l-a întrebat: — Cu ce vă ocupaţi, domnule Luxton? — Sunt colecţionar, a răspuns el uşurat. — Si » ce colecţionaţi? » » — Obiecte frumoase. — Am crezut că lucraţi împreună cu tatăl dumneavoastră. — Eu şi tata nu ne prea înţelegem în chestiuni de afaceri, domnişoară Hartford, a spus el, dând deoparte o frunză de mes teacăn care-i căzuse pe umăr. El nu preţuieşte nimic din ceea ce nu produce avuţie. — Dar dumneavoastră, domnule Luxton? 229
— Eu preţuiesc avuţia de alt fel. Avuţia provenită din experienţe noi. Secolul abia a început, iar eu sunt tânăr. Sunt atâtea lucruri de făcut şi de văzut, încât e păcat să te îngropi în afaceri! — Tati spunea că veţi intra în politică, a zis ea privindu-1. Asta nu vă va împiedica planurile? — Politica îmi dă ocazia să-mi lărgesc orizontul, a scuturat el din cap. Cei mai buni conducători sunt cei care au o perspectivă. Nu credeţi? Şi au pornit-o mai departe, către poienile îndepărtate, oprindu-se din când în când să se aştepte unii pe alţii. Şi când au ajuns, în fine, la adăpostul unui vechi pavilion de marmură caraghios şi opulent, atât lady Clementine, cât şi iapa ei s-au simţit foarte uşurate să-şi poată odihni mădularele istovite. Teddy a ajutat-o să intre, în timp ce Hannah scotea bunătăţile puse de doamna Townsend în coşul de picnic. După ce au terminat ceaiul din termos şi feliile de prăjitură cu fructe confiate, Hannah a spus: — Cred că o să fac o plimbare până la pod. — Care pod? a întrebat Teddy. — Uite-acolo, după pomi, i-a arătat Hannah, ridicându-se. Acolo unde lacul se îngustează şi se uneşte cu pârâul. — V-ar deranja dacă v-aş însoţi? — Deloc, a răspuns ea, fară chef. Sfâşiată între datoria de supraveghetoare şi cea faţă de mădularele ei sfarâmate, lady Clementine a spus în cele din urmă: — Eu rămân aici, să am grijă de cai. Dar să nu staţi prea mult! O să mă îngrijorez. Sunt atâtea pericole în pădure, să ştiţi! Hannah i-a zâmbit scurt lui Teddy şi a pornit-o spre pod. Teddy a urmat-o, mergând la o distanţă cuviincioasă. — îmi pare rău, domnule Luxton, că lady Clementine v-a forţat să suportaţi compania noastră. — Da’ de unde! Mi-a făcut plăcere, a continuat el, privind-o. Mult mai mult decât să fiu în altă parte! — Când eram mică, a început ea, privind drept înainte, veneam aici cu fratele şi sora mea să ne jucăm lângă lac. în debarcader şi pe pod. E un pod magic, să ştiţi, a adăugat ea, aruncându-i o privire piezişă. — Magic? s-a mirat Teddy, ridicând o sprânceană. — O să înţelegeţi când îl veţi vedea. — Şi de-a ce vă jucaţi pe podul ăsta magic al vostru? 230
I
— Fugeam cu rândul pe pod. Pare destul de simplu, nu? Dar nu e un pod magic oarecare! Asta e stăpânit de un balaur neobişnuit de rău şi răzbunător. — Zău!? s-a mirat Teddy. — De cele mai multe ori, îl treceam cu bine, dar, din când în când, unul dintre noi reuşea să-l trezească. — Şi ce se întâmpla atunci? — Urma o bătălie pe viaţă şi pe moarte, a zâmbit ea. Moartea lui, adică. Noi toţi eram iscusiţi mânuitori ai săbiei. Din fericire, el era nemuritor, altminteri n-ar mai fi avut nici un haz jocul. Drumul a cotit, dezvăluind un podeţ hârbuit, azvârlit peste un pârâiaş. Deşi era destul de frig, apa nu îngheţase încă. — Uite-1, a exclamat Hannah, fară suflare. Nefolosit de multă vreme, din pricina altuia mai mare, de lângă sat, pe care puteau trece şi maşinile, podeţul îşi pierduse şi ultimele urme de vopsea, fiind năpădit de muşchi. Malurile pline de stuf se înclinau uşor spre marginea apei, unde vara creşteau flori sălbatice. — Oare balaurul apelor o fi aici astăzi? a întrebat Teddy. — Nu vă fie teamă, a zâmbit Hannah, dacă îşi face apariţia, îi vin eu de hac. — V-aţi luptat cu el de multe ori, nu? — M-am luptat şi l-am învins. Ne jucam aici ori de câte ori puteam. Dar nu ne luptam mereu cu balaurul, totuşi. Uneori scriam scrisori. Le faceam bărcuţe şi le azvârleam în apă. — De ce? — Ca să ne ducă dorinţele la Londra. — Aha! a zâmbit Teddy. Şi cui îi scriaţi? Hannah netezea iarba cu talpa. — O să râdeti > de mine! — Haideţi, puneţi-mă la încercare! Hannah l-a privit, abia stăpânindu-şi râsul. — Ii scriam lui Jane Digby. Mereu! Teddy s-a încruntat. — Ştiţi, lady Digby, cea care a fugit în Arabia şi a avut o viaţă plină de aventuri şi cuceriri. — Aha, şi-a amintit Teddy, scandaloasa dezertoare! Şi ce aveaţi să-i spuneţi? 231
— O rugam să vină să mă salveze. îi ofeream serviciile mele, ca slujitor credincios, numai să mă ia cu ea în următoarea aventură. — Dar, când eraţi dumneavoastră mică, cred că era... deja... — Moartă? Sigur că da. De mult! Dar eu nu ştiam asta atunci. Şi, dacă ar fi mai trăit, cu siguranţă planul ar fi fost perfect, a conti nuat Hannah, privindu-1 pieziş. — Fără îndoială, a răspuns el serios. Şi-ar fi făcut apariţia şi v-ar fi luat cu ea în Arabia. — Deghizată în şeic beduin, aşa mi-o închipuiam. — Iar tatăl dumneavoastră nu s-ar fi împotrivit deloc. — Mi-e teamă că da, a râs Hannah. Şi a şi facut-o. — Cum? s-a mirat Teddy. — Unul dintre arendaşi a găsit o scrisoare odată şi i-a dus-o. Omul nu ştia să citească, dar eu desenasem pe hârtie şi blazonul fami liei, şi a crezut că e ceva important. Cred că se aştepta la o recom pensă pentru strădanie, bietul de el. — Şi bănuiesc că n-a primit-o. — Bineînţeles că nu. Tati era furios. Şi nu-mi dau seama ce l-a supărat mai tare: dorinţa mea de a mă asocia cu o persoană atât de controversată sau impertinenţa scrisorii mele. Probabil se temea că va afla bunica. Ea m-a socotit întotdeauna un copil obraznic. — Dar ceea ce unii ar lua drept obrăznicie alţii ar socoti inteli genţă, a spus Teddy, privind-o cu seriozitate. Chiar cu atenţie, s-a gândit Hannah, deşi nu-şi dădea seama cu ce intenţie. A simţit cum se îmbujorează şi s-a întors. A răsfirat cu degetele trestiile lungi şi subţiri care creşteau pe malul pârâului. A smuls una şi, năpădită brusc de o energie ciudată, a luat-o la fugă pe pod. A aruncat trestia peste parapet în apa învolburată de dedesubt şi s-a năpustit în partea cealaltă, să o vadă plutind. — Du-mi dorinţa la Londra! a strigat ea, după ce trestia a dispărut. — Şi ce v-aţi dorit? a întrebat Teddy. Ea i-a zîmbit şi s-a aplecat. în clipa aceea, soarta a făcut ca tortiţa medalionului ei, subţiată de atâta purtare, să se desprindă de lănţişor, alunecându-i pe gâtul palid şi căzând în apă. Hannah a simţit ceva, dar nu şi-a dat seama decât prea târziu. Când s-a uitat în jos, medali onul era o mică scânteie ce se stingea în apă. Şi-a ţinut răsuflarea, luând-o la fugă pe pod şi încercând să se caţere pe mal, agăţându-se de trestii. 232
— Ce s-a întâmplat? a întrebat Teddy uimit. — Medalionul meu! Mi-a alunecat... a spus ea scoţându-şi pantofii. Fratele meu... — Aţi văzut unde a căzut? — Chiar acolo, în mijloc! a spus Hannah, luând-o peste muşchiul lunecos, până la marginea apei, cu poala rochiei murdară de noroi. — Staţi! i-a strigat Teddy, scoţându-şi haina, pe care a azvârlit-o pe malul pârâului, şi descălţându-şi cizmele. Deşi la mal era destul de mic, pârâul se adâncea mai spre mijloc, şi curând apa i-a ajuns până la brâu. Speriată de moarte, Hannah a fugit înapoi pe pod, încercând să vadă unde a căzut medalionul, să-l ghideze pe Teddy. El se scufunda şi se ridica din nou la suprafaţă, se scufunda şi se ridica, în timp ce ea scruta apa, şi, când începuse să îşi piardă spe ranţa, el a reapărut, cu medalionul strălucind între degetele încleştate. Ce gest frumos şi eroic! Atât de neobişnuit pentru Teddy, un om croit mai degrabă pentru prudenţă, decât pentru vitejie, în ciuda bunelor sale intenţii. Şi peste ani, când povestea logodnei lor era relatată la întrunirile din înalta societate, căpăta dimensiuni mitologice, chiar şi în povestirile lui Teddy. De parcă nici el şi nici oaspeţii săi zâmbitori nu ar fi fost în stare să creadă că se întâmplase aşa cu adevărat. Dar se întâmplase! La momentul oportun şi înaintea persoanei celei mai nimerite asupra căreia să aibă un efect fatal. Şi pe când îmi povestea toate acestea, Hannah îşi amintea cum stătea acolo, tremurând, cu apa şiroind pe el, ţinând strâns meda lionul în mâna lui mare, şi cum, dintr-odată a fost copleşită de o senzaţie fizică ciudată. Pielea lui udă, cămaşa care i se lipise de braţ, ochii negri care o sfredeleau triumfători. Nu mai simţise niciodată aşa ceva. Cum să fi simţit? Şi pentru cine? Tânjea ca el să o apuce în braţe, strâns, ca pe medalion. Bineînţeles că el n-a facut-o, ci a zâmbit mândru şi i-a întins meda lionul. Ea l-a luat recunoscătoare şi s-a întors, în vreme ce Teddy a început să-şi pună hainele uscate peste cele ude. Sămânţa fusese aruncată.
Balul si > ceea ce a urmat
Balul în cinstea lui Hannah s-a desfăşurat impecabil. Muzicienii şi şampania au sosit la ora stabilită. Dudley a dat iama în sera moşiei, să îmbunătăţească aranjamentele florale nesatisfacătoare. Au fost făcute focurile în ambele capete ale sălii de bal, să îmblânzească frigul iernii. încăperea strălucea. Candelabrele de cristal scânteiau, marmura albă şi neagră a pardoselii lucea, musafirii sclipeau. în mijloc se strân seseră douăzeci şi cinci de domnişoare surâzătoare, pline de încredere, în rochii delicate şi mănuşi albe din piele de ied, împăunându-se cu vechile şi complicatele bijuterii de familie. Printre ele se afla şi Emme line. Deşi, la cei cincisprezece ani ai ei, era mult mai tânără decât majo ritatea celor prezente, lady Clementine îi acordase permisiunea specială de a lua parte, cu promisiunea să nu monopolizeze holteii eligibili, distrugând astfel şansele fetelor mai mari. Un batalion de însoţitoare îmblănite sprijineau pereţii, cocoţate pe scaune aurii, cu sticle de apă caldă ascunse sub şalurile din poală. Veteranele erau recunoscute după cărţile sau împletiturile pe care şi le aduseseră, ca să le treacă timpul mai uşor, până dimineaţa. Bărbaţii erau o adunătură pestriţă, o mulţime de oameni de treabă, ce răspundeau cuminţi la chemare, iar puţinii care puteau fi socotiţi pe drept cuvânt „tineri" erau câţiva fraţi rotofei din Ţara Galilor, recrutaţi de vărul lui lady Violet, şi fiul unui lord din împrejurimi, care chelea prematur. Pe lângă aceşti neîndemânatici boiernaşi de provincie, Teddy, cu părul lui negru, cu mustaţa de actor de cinema şi costumul lui american, părea nemaipomenit de atrăgător. Şi în timp ce mirosul buturugilor puse pe foc umplea încăperea, iar aria irlandeză facea loc valsului vienez, domnii în vârstă s-au pus pe treabă, răsucind tinerele domnişoare prin sala de bal. Unii cu ele ganţă, alţii cu avânt, cei mai mulţi fară nici una, nici alta. Cum lady 234
Violet zăcea în pat, răpusă de febră, lady Clementine i-a preluat locul de însoţitoare, observând cum unul dintre tinerii cu coşuri pe obraz s-a repezit să o invite pe Hannah la dans. Teddy, care se apropia şi el, şi-a întors chipul zâmbitor spre Emme line. Faţa ei s-a luminat în clipa în care a primit invitaţia. Neluând în seamă privirea admonestatoare a lui lady Clementine, a făcut o ple căciune, închizând o clipă ochii, pentru a-i deschide apoi larg - poate prea larg - , în timp ce îşi îndrepta spatele. De dansat nu prea ştia ea, dar banii pe care îi prăpădise domnul Frederick pe lecţiile de plecăciuni fuseseră cheltuiţi cu folos. Şi, pe când se roteau prin sală, am băgat de seamă cum îl ţinea strâns pe Teddy, sorbindu-i fiecare cuvânt pe care-1 rostea şi râzând peste măsură la glumele lui. Petrecerea se desfăşură bine, şi încăperea devenea tot mai caldă cu fiecare dans. Mirosul uşor înţepător de transpiraţie se împletea cu fumul unui buştean verde şi, în clipa în care doamna Townsend m-a trimis sus cu ceştile de consomme, coafurile elegante începuseră să se lase şi obrajii se îmbujoraseră. Era clar că toţi oaspeţii se simţeau de minune, cu excepţia notabilă a soţului lui Fanny, pentru care festivitatea era prea mult şi care se retrăsese în camera sa, invocând o migrenă. Iar când Nancy m-a trimis la Dudley cu rugămintea să mai aducă buşteni, a fost o ocazie binevenită să mai scap de căldura greţoasă a sălii de bal. In hol şi pe scări, domnişoarele se îngrămădeau în grupuri mici, râzând şi şoptind pe deasupra ceştilor de supă. Am ieşit prin uşa din dos şi mă aflam pe la mijlocul aleii din grădină, când am obser vat o siluetă singuratică în întuneric. Era Hannah, nemişcată ca o statuie, privind spre cer. Umerii ei goi, palizi şi firavi în lumina lunii, erau la fel de albi ca satinul rochiei şi mătasea pelerinei. Părul ei blond, argintiu în semiîntuneric, îi încu nuna capul, lăsând câteva bucle să-i alunece pe ceafa. Mâinile, îmbrăcate în mănuşile albe de piele de ied, îi stăteau pe lângă trup. Oare nu-i era frig, cum şedea acolo, în noaptea friguroasă de iarnă, înveşmântată doar în pelerina de mătase? Avea nevoie de o haină şi de o ceaşcă de supă! Şi era cât pe ce să i le aduc, dar, înainte de a mă mişca, din întuneric a apărut o altă siluetă. La început am crezut că este domnul Frederick, dar când a păşit la lumină, mi-am dat seama că era Teddy. S-a apropiat de ea şi i-a spus ceva ce n-am putut distinge. Ea s-a întors. Lumina lunii i-a mângâiat chipul şi buzele deschise să-i răspundă. 235
A tremurat uşor şi, pentru o clipă, am crezut că Teddy îşi va scoate haina şi i-o va pune pe umeri, la fel ca eroii din cărţile romanţioase care-i plăceau lui Emmeline. Dar el n-a făcut asta, ci i-a spus ceva ce-a facut-o să privească din nou spre cer. I-a apucat uşor mâna, care-i atârna pe lângă corp, iar ea s-a crispat când degetele lui le-au atins pe ale ei. I-a răsucit palma, să-i privească braţul, şi a ridicat-o, încetişor, către gură, aplecându-şi capul, până când buzele i-au atins locul unde mănuşa întâlnea pelerina. Ea privea capul care se pleca să-şi depună sărutul, dar nu şi-a retras braţul. Ii vedeam pieptul ridicându-se şi coborându-se, în ritmul accelerat al respiraţiei. Pe mine m-a cuprins atunci un tremur, întrebându-mă dacă avea buzele fierbinţi şi dacă mustaţa lui înţepa. După o vreme, s-a ridicat şi a privit-o, ţinând-o încă de mână. Apoi i-a spus ceva la care ea a încuviinţat uşor din cap. Şi el s-a îndepărtat. La revărsatul zorilor, după ce balul s-a sfârşit, o ajutam pe Hannah să se pregătească de culcare. Emmeline dormea deja, visând la mătă suri şi satinuri şi la dansatori jucăuşi, dar Hannah rămăsese gândi toare în faţa oglinzii măsuţei de toaletă, în timp ce eu îi scoteam mănuşile, desfâcându-i un nasture după altul. Când am ajuns la perlele de la încheietură, şi-a tras mâna şi mi-a spus: — Vreau să-ţi spun ceva, Grace. — Da, domnişoară! — Ceva ce n-am spus nimănui, a şovăit ea, aruncând o privire furişă spre uşa închisă şi coborând vocea. Trebuie să-mi promiţi că n-ai să zici nimănui. Nici lui Nancy, nici lui Alfred, nimănui! — Ştiţi că pot ţine un secret, domnişoară! — Sigur că ştiu! Ai dovedit-o şi cu alte ocazii, a spus ea trăgând aer în piept. Domnul Luxton m-a cerut de soţie. S-a uitat la mine, nesigură. — Zice că mă iubeşte. Eu n-am ştiut ce să-i spun. Mi s-ar fi părut incorect să mă prefac surprinsă. Şi i-am luat mâna din nou, dar de data asta nu s-a mai împotrivit, iar eu mi-am reluat îndeletnicirea. — Foarte bine, domnişoară. — Da, a spus ea muşcându-şi obrazul. Presupun că e bine! 236
Privirile ni s-au întâlnit şi am fost aproape sigură că o dezamăgisem. Mi-am ferit ochii şi i-am tras mănuşa de pe mână, asemenea unei piei pe care o azvârli, şi am început să i-o desfac pe a doua. Ea îmi urmărea mişcările în tăcere. Sub pielea încheieturii i se zbătea un nerv. — Dar nu i-am dat un răspuns încă. Şi-n vreme ce Hannah stătea la masa ei de toaletă, gândindu-se la această întorsătură neaşteptată, jos, în birou, domnul Frederick primea o lovitură de alt fel. Dând dovadă de o lipsă totală de sensibi litate, Simion Luxton i-a dat vestea cea proastă. (Doar n-o să se oprească roţile afacerilor pentru nişte tinere domnişoare care îşi fac debutul în lume?) Şi în timp ce dansul era în toi în sala de bal, el i-a spus domnului Frederick că sindicatul a refuzat să-i finanţeze fabrica. Că n-o consi derau o investiţie profitabilă. Şi totuşi, pământul avea valoare, l-a asigurat Simion. Iar el ar putea să-i găsească repede un cumpărător care să plătească bine, dacă Frederick ar dori să se cruţe de momentul stânjenitor în care banca i-1 va lua. Şi chiar ştia pe cineva, un cunoscut de-al lui, american, care căuta teren în zona asta, să construiască o replică a grădinilor de la Versailles. Ceva pentru noua lui soţie. Vestea ne-a dat-o jos, în sala servitorilor, chiar valetul lui Simion, după mai multe pahare de coniac. Dar deşi eram surprinşi şi îngri joraţi, nu aveam altceva de făcut decât să ne vedem de treburi, ca de obicei. Casa era plină de oaspeţi care străbătuseră un drum lung, în toiul iernii,’ si > erau hotărâri> să se distreze. Asa » că noi ne-am continuat lucrul, servind ceaiul, dereticând camerele şi servind masa. Dar domnul Frederick nu s-a simţit obligat să se comporte în acelaşi fel şi, în timp ce oaspeţii săi se simţeau bine, mâncându-i mâncarea, citindu-i cărţile şi bucurându-se de ospitalitatea lui, el a rămas închis în birou. A ieşit doar după ce a dispărut şi ultima maşină, începând să bântuie, şi aşa i-a rămas obiceiul până la sfârşitul zilelor: umbla fară zgomot, ca o fantomă, cu muşchii feţei încordaţi, imaginându-şi soco teli şi scenarii chinuitoare. Lordul Gifford a început să ne viziteze mai des, iar domnişoara Starling a fost chemată din sat să sorteze scrisorile oficiale. Zi de zi era nevoie de ea în biroul domnului Frederick, de unde ieşea după ore întregi de lucru, cu hainele ei mohorâte, trasă la faţă, zăbovind numai 237
cât să mănânce jos, cu noi. Eram impresionaţi, dar şi nedumeriţi, de atitudinea ei rezervată. Nu scoate o vorbă despre ce se petrecea în spatele uşilor închise. Lady Violet, încă bolnavă, ţintuită la pat, nu aflase vestea. Doctorul spunea că nu mai poate face nimic pentru ea şi că, dacă ţineam la vieţile noastre, să ne ferim cât putem. Fiindcă nu suferea de o răceală banală, ci de o gripă foarte puternică, despre care se zicea că venise din Spania. Părea a fi pedeapsa crudă a Domnului, spunea doctorul, faptul că mili oane de oameni care au supravieţuit celor patru ani de război îşi pierdeau viaţa în felul acesta acum, când se reinstalase pacea. Confruntată cu starea jalnică a prietenei ei, gustul sinistru al lui lady Clementine pentru dezastre şi moarte s-a mai domolit, asemenea temerilor sale. Neluând în seamă sfaturile doctorului, s-a instalat în fotoliu lângă lady Violet şi a început să sporovăiască vioaie despre viaţa de dincolo de dormitorul cald şi întunecat. Ii povestea despre succesul balului, despre rochia oribilă a lui lady Pamela Wroth şi se declara încredinţată că Hannah se va logodi curând cu domnul Theo dore Luxton, moştenitorul averii uriaşe a familiei sale. Iar dacă lady Clementine ştia mai multe decât arăta sau dacă îşi hrănea doar prietena cu speranţe în momente de grea încercare, s-a dovedit totuşi că posedă harul profeţiei. Căci în dimineaţa urmă toare s-a anunţat logodna. Iar lady Violet a sucombat de gripă, predându-se fericită în braţele morţii. într-o dimineaţă de februarie, în timp ce o ajutam pe Hannah să caute rochia de mireasă a mamei ei, Emmeline a apărut în uşa camerei. S-a aşezat lângă Hannah, fară o vorbă, privind-o cum des face foiţa albă de hârtie în care era împachetată rochia de dantelă. — E demodată! a exclamat ea. Pe mine n-ai să mă vezi purtând aşa ceva! — Păi, nici n-ai de ce! i-a spus Hannah, aruncându-mi o privire. Emmeline a pufnit. — Uite, Grace, cred că vălul e acolo, în spate, a zis ea, aplecându-se în dulapul mare, de cedru. îl vezi, acolo, în spate? — Da, domnişoară, am răspuns eu, întinzându-mă să-l scot. Hannah l-a apucat de un capăt şi l-am despăturit. — La ce altceva te-ai fi putut aştepta de la mama? Vălul cel mai lung şi mai greu din câte există! 238
Era tare frumos: dantelă fină de Bruxelles, cu perle mici cusute pe margini. L-am ridicat să-l vedem mai bine. — Ai noroc dacă ajungi la altar fară să te împiedici, i-a spus Emmeline. Nu vei vedea nimic de atâtea perle. — Cu tine ca domnişoară de onoare, sunt sigură că mă voi des curca, i-a răspuns Hannah, strângând-o de mână. Lui Emmeline i-a trecut brusc arţagul şi a oftat. — Tare aş vrea să nu faci asta! Totul se va schimba! — Ştiu, i-a răspuns Hannah. O să poţi pune orice disc la patefon, fară să te mai oprească cineva. — Nu glumesc! s-a îmbufnat Emmeline. Mi-ai promis că nu pleci. Eu i-am prins lui Hannah vălul pe cap, cu grijă, să n-o trag de păr. — Am spus că n-o să-mi caut de lucru şi n-am facut-o. Dar n-am spus niciodată că n-am să mă mărit. — Ba da, aşa ai spus. — Când? — întotdeauna, mereu ai spus că n-ai să te măriţi. — Asta a fost înainte! — înainte de ce? Hannah nu i-a răspuns. — Emme, îmi scoţi, te rog, medalionul? N-aş vrea să mi se agaţe de dantelă. Emmeline i-a desfăcut lănţişorul. — Dar de ce Teddy, de ce trebuie să te măriţi cu Teddy? — Nu trebuie să mă mărit cu Teddy, ci vreau să mă mărit cu el! — Dar nu-1 iubeşti, i-a spus Emmeline. Hannah a părut că ezită, răspunzând evaziv: — Cum să nu-1 iubesc? — Ca Romeo şi Julieta? — Nu, dar... — Atunci, n-ar trebui să te măriţi cu el. Ar trebui să îl laşi pentru altcineva, care să-l iubească aşa. — Nimeni nu iubeşte ca Romeo şi Julieta, i-a răspuns Hannah, astea sunt personaje imaginare. — Ba eu aş face-o, a spus Emmeline, trecându-şi vârful degetelor peste încrustaţiile medalionului. — în cazul ăsta, mi-e milă de tine, ştii ce-au păţit amândoi! 239
Eu m-am dat într-o parte, să-i aranjez vălul. — Vai, ce frumos e, domnişoară! — David n-ar fi fost de acord! a spus pe neaşteptate Emmeline, legă nând medalionul ca pe un pendul. Nu cred că lui i-ar fi plăcut Teddy. La auzul numelui fratelui ei, Hannah a încremenit. — Nu fi copil, Emmeline, aspus ea, întinzând mâna după medalion, fară să-l poată apuca. Şi nu îl mai bâţâi aşa, ai să-l rupi. — Nu faci altceva decât să fugi, a strigat Emmeline cu vocea ascuţită. — Nu e adevărat! — Aşa ar crede şi David. Ar zice că vrei să mă părăseşti. — Tocmai el să zică asta! a exclamat Hannah cu voce joasă. Şi cum eram atât de aproape de ea, aranjându-i vălul peste faţă, i-am surprins privirea ştearsă din ochi. Emmeline n-a mai spus nimic, continuând să bălăngăne medalionul. A urmat o tăcere adâncă, în care am netezit marginile vălului, observând un fir scăpat, pe care trebuia să-l prind. — Ai dreptate, a spus Hannah în cele din urmă. Fug! Aşa cum vei face şi tu când vei putea. Uneori, când mă plimb prin pădurile astea, aproape că simt cum îmi cresc rădăcini pe tălpi, legându-mă de locul ăsta. Dacă nu scap iute de aici, viaţa mi se va scurge şi-am să rămân doar un nume în cavoul familiei. Gândurile astea erau neobişnuit de sinistre pentru Hannah şi mi-am dat seama cât de adâncă îi era disperarea. — Teddy este şansa mea, a continuat ea. Să văd lumea, să călă toresc, să întâlnesc oameni interesanţi! — Ştiam eu că nu-1 iubeşti, a strigat Emmeline cu ochii înlăcrimaţi. — Dar îmi place, voi ajunge să-l şi iubesc... — îţi place? — Mie îmi ajunge! Nu sunt ca tine, Emme. Eu nu mă pricep să râd şi să zâmbesc la oameni care nu-mi plac. îi găsesc plicticoşi pe majoritatea oamenilor de lume. Dacă nu mă mărit, viaţa mea va fi ori un şir nesfârşit de zile siguratice în casa asta, ori o serie de baluri plicticoase, cu însoţitoare plicticoase, până când voi îmbătrâni suficient încât să devin şi eu însoţitoarea cuiva. Aşa cum zicea şi Fanny... — Fanny născoceşte tot felul de lucruri! — Nu şi asta! i-a tăiat vorba Hannah. Căsătoria va fi începutul aventurii mele. 240
i
Emmeline şi-a coborât privirea, pendulând uşor medalionul surorii ei, pe care a încercat să-l deschidă. Hannah a întins mâna să-l apuce tocmai când se deschidea, lăsând să cadă comoara ascunsă înăuntru. Am încremenit toate trei în clipa în care cărţulia cu cotorul cusut de mână şi copertele decolorate a căzut pe jos. Era Bătălia cu iacobinii. S-a lăsat tăcerea. Apoi s-a auzit vocea lui Emmeline. — Ziceai că nu mai e nici una! A azvârlit medalionul şi a ieşit în fugă din cameră, trântind uşa după ea. Hannah - cu vălul mamei ei încă pe cap —l-a ridicat. A luat cărticia şi i-a netezit coperta. Apoi a pus-o în locul gol din medalion şi l-a apăsat cu grijă. Dar nu voia să se mai închidă. I se rupsese încuietoarea. Emmeline nu era singurul membru al familiei Hartford căruia logodna aceasta nu îi provoca o bucurie fară seamăn. Pe măsură ce pregătirile de nuntă avansau, casa era năpădită de cutii de rochii, decoraţii şi miros de prăjituri proaspăt coapte, iar domnul Frederick rămânea rezervat, singur în birou, cu o tristeţe permanentă pe chip. Părea şi mai slab. Pierderea fabricii şi a mamei sale îşi spuneau cuvântul, ca şi hotărârea lui Hannah de a se mărita cu Teddy. în seara dinaintea nunţii, în timp ce luam tava cu mâncare din camera lui Hannah, a intrat în dormitor. S-a aşezat pe scaunul de lângă masa de toaletă, după care s-a ridicat imediat şi s-a îndreptat spre fereastră, privind spre peluza din spatele casei. Hannah era în pat, cu cămaşa albă, scrobită, cu părul căzându-i pe umeri, ca mătasea, îşi privea tatăl, şi chipul i-a devenit serios observând trupul osos, umerii gârboviţi şi părul care, în doar câteva luni, se prefăcuse din galben în argintiu. — Nu m-ar mira să plouă mâine! a spus el în cele din urmă, continuând să privească pe fereastră. — Mie mi-a plăcut întotdeauna ploaia! Domnul Frederick nu i-a răspuns. Eu terminasem de pus farfuriile pe tavă. — Mai doriţi ceva, domnişoară? Uitase că eram acolo. S-a întors către mine. — Nu. îţi mulţumesc, Grace, a spus ea, apucându-mi brusc mâna. O să-mi lipseşti, Grace, când am să plec. 241
— Da, domnişoară, am răspuns eu, înclinându-mă, îmbujorată de emoţie. Şi dumneavoastră o să-mi lipsiţi! I-am făcut o plecăciune şi domnului Frederick, deşi era întors cu spatele. — Noapte bună, domnule! Părea că nu mă auzise. Mă întrebam ce-1 făcuse să vină în dormitorul lui Hannah. Ce o fî avut să-i spună în ajunul nunţii şi nu putuse să-i zică la cină sau după aceea, în salon. Am ieşit din cameră, trăgând uşa în urma mea, şi apoi —mărturisesc cu ruşine —am pus tava jos şi mi-am lipit urchea de uşă. A urmat o tăcere îndelungată şi începusem să mă tem că uşa era prea groasă şi vocea domnului Frederick nu putea răzbi prin ea. Apoi l-am auzit dregându-şi galsul şi a început să vorbească încet, pe un ton grav. — Mi-am închipuit că pe Emmeline am s-o pierd de îndată ce atinge majoratul, dar nu pe tine! — Nu mă pierzi, tati! — Ba da! a spus el, ridicând vocea. David, fabrica... şi acum tu. Tot ce aveam mai scump... Apoi s-a stăpânit şi, când a vorbit din nou, vocea îi era atât de încordată, încât părea că se frânge. — Ştiu prea bine că am jucat şi eu un rol în toate acestea! — Tati! A urmat o pauză şi arcurile patului au scârţâit. Când a vorbit din nou, vocea domnului Frederick răsuna din altă parte şi mi-am ima ginat că se aşezase la capătul patului. — Să ştii că nu eşti nevoită s-o faci! a spus el iute. Patul a scârţâit din nou. Se ridicase iar. — Nu pot suporta nici măcar gândul că vei trăi părintre oamenii aceia! Mi-au luat fabrica din mână... — Dar, tati, ştii că n-au existat alţi cumpărători. Cei pe care ţi i-a găsit Simion au plătit bine. Inchipuie-ţi ce umilinţă ar fi fost dacă ar fi luat-o banca! Ei te-au scutit de toate astea. — M-au scutit? M-au jefuit! Ar fi putut să mă ajute. Aş fi putut să-mi continui afacerile. Şi acum te dai de partea lor! îmi simt sân gele... Nu, nu se poate! Ar fi trebuit să pun piciorul în prag mai devreme, înainte să scap totul din mână. 242
— Tati! — Pe David nu l-am oprit la timp, dar blestemat să fiu dacă o să fac aceeaşi greşeală de două ori! — Tati! — N-am să te las! — Tati, a spus Hannah cu o voce atât de fermă, cum n-o mai auzisem până atunci. E hotărârea mea! — Atunci, schimb-o! — Nicidecum! îmi era teamă pentru ce ar fi putut păţi. Mânia domnului Fre derick era vestită la Riverton. Refuzase categoric să mai rostească numele lui David după ce acesta din urmă îndrăznise să-l înşele. Şi ce-o să facă acum, când era înfruntat făţiş de Hannah? — îndrăzneşti să-i spui nu tatălui tău? a întrebat el cu o voce sugrumată de furie. — Da, dacă socotesc că nu are dreptate! — Eşti nesăbuită şi încăpăţânată. — Semăn cu tine! — Spre nenorocul tău, fetiţo, a continuat el. Voinţa ta m-a făcut să fiu mereu îngăduitor cu tine, dar asta n-am s-o tolerez. — Numai că decizia îmi aparţine, tati. — Eşti copilul meu şi vei face cum spun eu. Apoi a făcut o pauză, după care a urmat cu o notă de disperare amestecată cu furie: — îţi ordon să nu te măriţi cu el! — Tati! — Atunci, n-ai decât să te măriţi, dar aici nu mai ai ce căuta. Dincolo de uşă, pe mine mă cuprinsese groaza. Fiindcă, deşi îl înţelegeam pe domnul Frederick şi îi împărtăşeam dorinţa de a o ţine pe Hannah la Riverton, ştiam că ameninţările nu o vor face niciodată să se răzgândească. — Noapte bună, tati, a spus ea sigură pe sine, cu o voce metalică. — Nesăbuito! a exclamat el, uimit, nevenindu-i să creadă că jocul s-a terminat şi că a pierdut. Copil nesăbuit şi încăpăţânat! Paşii lui s-au apropiat, iar eu am apucat tava de jos şi tocmai dădeam să plec de lângă uşă, când am auzit-o spunând: — Am să-mi iau camerista cu mine când plec. 243
Am simţit că-mi sare inima din piept când am auzit-o spunând: — Nancy o să aibă grijă de Emmeline. Eram atât de surprinsă, atât de încântată, încât nici nu l-am mai auzit pe domnul Frederick răspunzându-i: — N-ai decât, Dumnezeu mi-e martor că n-am nevoie de ea aici! Oare de ce s-a măritat Hannah cu Teddy? Nu pentru că îl iubea, ci pentru că era dispusă să-l iubească. Era tânără şi lipsită de expe rienţă —cu ce ar fi putut să-şi compare sentimentele? S-au căsătorit într-o sâmbătă ploioasă, în mai 1919, şi după o săptămână au plecat la Londra. Hannah şi Teddy în prima maşină, iar eu într-a doua, cu valetul lui Teddy şi geamantanele lui Hannah. Domnul Frederick a rămas în capul scărilor, ţeapăn şi palid. Nevă zută, de pe locul meu din cea de-a doua maşină, am putut, pentru prima dată, să-l privesc pe îndelete. Avea un chip frumos, patrician, de pe care suferinţa ştersese orice expresie. întregul personal se aliniase la stânga lui, în ordine descrescătoare. Până şi doica Brown fusese dezgropată din camera copiilor şi vărsa lacrimi amare într-o batistă albă, lângă domnul Hamilton, căruia îi ajungea până la brâu. Lipsea doar Emmeline, care refuzase să îi vadă plecând. Totuşi am zărit-o, înainte de plecare. Chipul ei palid a apărut în cadrul unei ferestre gotice sculptate din camera copiilor. Sau poate că mi s-a părut doar. O fi fost vreo rază de lumină. Sau poate vreo stafie care hălădu ieşte în camera copiilor. Eu îmi luasem deja rămas-bun de la întregul personal, de la Alfred. După întâmplarea din noaptea aceea, de pe scările din grădină, am încercat să ne împăcăm. Eram însă mai circumspecţi acum, iar Alfred se purta cu o politeţe şi o atenţie care te îndepărtau în aceeaşi măsură ca şi iritarea lui. Oricum, i-am făgăduit că o să-i scriu. Şi-am smuls de la el promisiunea că va face la fel. O văzusem pe mama cu o săptămână înainte de nuntă, iar ea îmi dăduse un pacheţel cu un şal pe care îl croşetase cu mulţi ani în urmă şi o cutie cu ace şi aţe, să nu uit să brodez. Când i-am mulţumit, a ridicat din umeri şi mi-a spus că, oricum, nu îi mai erau de trebuinţă. Nu putea să le mai folosească acum, cu degetele ei înţepenite, care nu mai erau bune de nimic. Tot atunci m-a întrebat despre nuntă, 244
despre fabrica domnului Frederick şi despre moartea lui lady Violet. M-am mirat că nu era impresionată de moartea fostei ei stăpâne. Ştiam că mamei îi plăcuse să lucreze la Riverton, dar când i-am vorbit despre ultimele zile ale lui lady Violet n-a găsit nici o vorbă de compasiune, nici o amintire bună. A încuviinţat doar din cap, iar chipul i s-a destins într-o expresie de linişte profundă. La vremea aceea nu mi-am pus nici o problemă, fiindcă mintea îmi era plină de idei despre Londra. Răsunetul înfundat al tobelor în depărtări. Le auzi şi tu, sau doar mie îmi sună în urechi? Ai avut destulă răbdare. Şi nu mai ai mult de aşteptat. Fiindcă Robbie Hunter îşi va face din nou apariţia în viaţa lui Hannah. Ştiai, desigur, că va reveni, pentru că are şi el un rol de jucat. Această poveste nu este un basm, şi nici un roman siropos. Nunta nu con duce la sfârşitul fericit al poveştii. Este doar un nou început, des chizând un alt capitol. Intr-un colţ întunecat la Londrei, se trezeşte Robbie Hunter. îşi scutură coşmarele şi scoate un pacheţel păstrat cu grijă în buzunarul de la piept, încă din timpul ultimelor zile de război, pe care îi promisese prietenului său, aflat pe moarte, că va avea grijă să-l ducă la destinaţie.
P A R T E A A T R E IA
Alergând după fluturi
Ne-au dus cu microbuzul la bâlci. Suntem opt cu toţii: şase paci enţi şi două asistente, Sylvia şi o tânără al cărei nume nu mi-1 aduc aminte —o fată cu o coadă stufoasă, care-i alunecă pe spate până la brâu. Probabil ei cred că ne face bine să ieşim la plimbare. Deşi nu văd la ce ne foloseşte să schimbam locul nostru confortabil cu un tăpşan noroios plin de corturi, unde se vând prăjituri, jucării şi săpun. S-a ridicat, ca în fiecare an, şi o scenă improvizată în spatele pri măriei, şi s-au pus şiruri de scaune albe de plastic dinaintea ei, dar eu prefer să stau aici, pe băncuţa asta de fier, lângă monument. Mă simt ciudat astăzi. Din cauza căldurii, cu siguranţă. Când m-am trezit, aveam perna udă şi toată dimineaţa m-am chinuit să scap de senzaţia asta stranie de pâclă. Gândurile mi se învălmăşesc. Vin iute, bine con turate, pentru a se risipi apoi înainte de a apuca să le prind. Ca şi când ai alerga după fluturi. Mă tulbură şi mă irită. Mi-ar prinde bine o ceaşcă de ceai. Unde o fi dispărut Sylvia? Oare mi-a spus? Parcă mai adineauri era aici, gata să-şi aprindă o ţigară. Sporovăind din nou despre prie tenul ei şi despre planurile lor de a locui împreună. Mă arde pielea de pe picioare. Aş vrea să mă adăpostesc la umbră, dar o pornire masochistă mă face să rămân pe loc. Sylvia va observa mai târziu petele roşii şi îşi va da seama cât de mult m-a lăsat în soare. De unde stau văd cimitirul. Şirul de plopi de pe latura dinspre răsărit, cu frunzele proaspete tremurând în bătaia vântului. De partea celaltă a râpei, dincolo de plopi, sunt mormintele, printre care şi cel al mamei. A trecut o eternitate de când am îngropat-o. Era o zi geroasă, în 1922, pământul degerase şi fusta îngheţată îmi biciuia ciorapii. Silueta unui bărbat s-a ivit in vârful dealului, greu de recunoscut. 249
Şi-a luat tainele cu ea, îngropându-le în pământul tare, dar tot le-am aflat până la urmă. Ştiu acum o mulţime de secrete, iar ele mi-au marcat viaţa. Mi-e cald. Aerul e prea fierbinte pentru luna aprilie. Fără îndoială că încălzirea globală e de vină. încălzirea globală, calota glaciară care se topeşte, gaura din stratul de ozon, alimentele modificate genetic şi alte maladii ale anilor nouăzeci. Lumea a devenit un loc ostil. Nici apa de ploaie nu mai e sigură în ziua de astăzi. Asta a distrus monumentul. O parte a chipului soldatului de piatră căzuse, obrazul îi era parcă mâncat de vărsat, iar nasul devorat de timp. Asemenea unui fruct lăsat prea mult în şanţ, muşcat de prădători. El îşi cunoaşte datoria. în ciuda rănilor, stă drept în vârful cenotafului, de mai bine de optzeci de ani, scrutând câmpurile de dincolo de oraş. Privirea lui goală se pierde peste Strada Podului, către parcarea noului supermarket; un tărâm demn de eroi. Este la fel de bătrân ca mine, oare o fi la fel de obosit? I-a crescut muşchi pe trup şi pe stâlpul de care se sprijină. Plante microscopice se răsfaţă în numele morţilor săpate în piatră. Şi numele lui David e acolo, sus, alături de al celorlalţi ofiţeri şi al fiului lui Rufus Smith, telalul, sufocat în Belgia de surparea unei tranşee. Mai jos, cel al lui Raymond Jones, negustorul ambulant al satului, pe care mi-l amintesc de când eram mică. Băieţeii lui or fi de-acum oameni în toată firea. Oameni bătrâni, deşi mult mai tineri decât mine. Or fi şi murit, cine ştie! Nu-i de mirare că se prăbuşeşte. E prea mult pentru un om, să ducă povara numeroaselor tragedii, să fie martorul nenumăratelor ecouri ale morţii. > Dar nu e singurul. Există câte unul la fel în fiecare sat şi oraş engle zesc. Ei sunt cicatricele neamului. O dâră de cruste presărate peste tot în 1919, cu dorinţa fermă de vindecare. Ce speranţe extravagante ne făceam pe atunci: Liga Naţiunilor, posibilitatea existenţei unei lumi civilizate. Poeţii deznădejdii păleau în faţa unei hotărâri atât de puternice, pentru fiecare T.S. Eliot, pentru fiecare R.S. Hunter săreau câte cincizeci de tineri inteligenţi, gata să îmbrăţişeze visele lui Tennyson despre parlamentul omului, despre federaţia lumii. Dar n-a durat, fireşte. N-avea cum. Deznădejdea era inevitabilă. După anii douăzeci, a urmat depresia din anii treizeci şi apoi un alt 250
i
război. Şi după asta, lucrurile s-au schimbat. Din ciuperca celui de-al Doilea Război Mondial nu s-au mai înălţat monumente de război tri umfătoare, sfidătoare. Speranţa pierise în camerele de gazare din Polonia. A doua generaţie de mutilaţi se întorcea acasă şi alte nume se scrije leau pe piedestalul statuilor existente deja, fiii sub taţii lor. Şi-n mintea tuturor, gândul tulburător că alţi tineri vor muri şi altă dată. Războaiele fac istoria înşelător de simplă. Ele marcheză repere clare, distincţii simple: înainte şi după, învins şi învingător, rău şi bine. Dar istoria adevărată, trecutul nu sunt chiar aşa. Nu sunt liniare, nu au contur. Sunt alunecoase, asemenea lichidelor, infinite şi de nepă truns, asemenea spaţiului. Şi totul se schimbă: chiar atunci când crezi că desluşeşti un tipar, perspectiva se schimbă şi apare o versiune alternativă, adusă la suprafaţă de o amintire îndelung reprimată. Am încercat să mă concentrez asupra momentelor cruciale din povestea lui Hannah şi a lui Teddy, dar acum gândul îmi zboară doar spre ea. Privind în urmă, pare limpede: în primul an al căsniciei lor, au existat anumite întâmplări care au aşezat temelia a ceea ce urma să se întâmple. Dar la vremea aceea nu le-am băgat în seamă. în viaţa reală, momentele cruciale trec pe furiş, neetichetate, nebăgate în seamă. Se pierd şanse, se celebrează doar catastrofele, cu nesăbuinţă. Momen tele cruciale sunt descoperite abia mai târziu, de către istoricii care caută să pună ordine în episoadele încâlcite ale vieţii. Mă întreb cum va fi descrisă căsnicia lor în film. Ce va hotărî Ursula că le-a adus nefericirea? Sosirea lui Deborah de la New York? Sau faptul că Teddy a pierdut alegerile? Lipsa unui moştenitor? Va băga şi ea de seamă că semnele se iviseră chiar din timpul lunii de miere —fisurile viitoare erau vizibile chiar şi în lumina estompată a amurgului la Paris, asemenea unor infime imperfecţiuni în vălurile diafane ale anilor douăzeci, văluri neînsemnate şi prea subţiri pentru a dăinui? în vara anului 1919, Parisul se răsfaţa în dogoarea optimismului Conferinţei de Pace de la Versailles. Seara o ajutam pe Hannah să se dezbrace, scoţându-i încă o rochie nouă, vernil, roz sau albă, de voal subţire ca pânza de păianjen (Teddy era bărbatul căruia îi plăceau coniacul nediluat şi femeile pure), iar ea îmi povestea despre locurile pe care le vizitase şi lucrurile pe care le văzuse. Au urcat în turnul Eiffel, s-au plimbat pe Champs-Elysees, au luat masa în restaurante celebre. Dar mai era ceva ce o atrăgea în mod deosebit pe Hannah. 251
I
— Să fi văzut desenele, Grace, a exclamat ea într-o seară, în timp ce o dezbrăcăm. Cine şi-ar fi închipuit că o să-mi placă desenele? Desenele, obiectele de artă, oamenii, mirosurile. Era avidă de orice experienţă nouă. Avea de recuperat ani întregi, pe care îi socotea pier duţi, aşteptând să-şi înceapă viaţa. Atât de mulţi oameni cu care să vorbească: bogătaşi pe care îi întâlneau în restaurante, politicieni care negociau tratatul, cântăreţi ambulanţi pe care-i întâlnea pe stradă. Teddy nu era orb la reacţiile ei, la tendinţa ei de a exagera, la încli naţia spre entuziasm, dar le punea pe seama tinereţii. Era deopotrivă încântătoare şi uimitoare - o stare pe care o va depăşi în timp. Nu că el şi-ar fi dorit asta, cel puţin nu atunci, fiindcă în momentul acela era încă îndrăgostit de ea. Ii promisese că o va duce în Italia anul urmă tor, să vadă Pompeiul, Uffizi, Colosseumul; dar ce nu i-ar fi promis el atunci! Fiindcă ea era oglinda în care el se reflecta: nu mai era fiul tatălui său - serios, convenţional, plicticos —, ci soţul unei femei încân tătoare, imprevizibile. In ceea ce o priveşte, Hannah nu vorbea prea mult despre Teddy. El era doar un detaliu, un accesoriu a cărui prezenţă facea posibilă aven tura. A, da, îl plăcea destul de mult. Uneori îl găsea amuzant (deşi, cel mai adesea, când nu avea nici cea mai mică intenţie), binevoitor şi o companie deloc neplăcută. Interesele lui erau mai puţin variate decât ale ei, intelectul lui mai puţin ascuţit, dar ea a învăţat să-i gâdile egoul când era nevoie şi să-şi caute în altă parte stimulările intelec tuale. Şi ce importanţă avea faptul că nu era îndrăgostită? La vremea aceea, nici nu a băgat de seamă. Cine mai avea nevoie de dragoste, când erau atât de multe de făcut? Intr-o dimineaţă, spre sfârşitul lunii de miere, Teddy s-a trezit cu o migrenă. Au urmat şi altele în perioada pe care am petrecut-o alături de ei. Nu se întâmplau prea des, dar erau destul de puternice, sechelele unei boli din copilărie. Şi nu putea face altceva decât să stea întins, pe întuneric, într-o cameră liniştită, şi să bea câte puţină apă. Când s-a întâmplat prima dată, Hannah s-a speriat. Până atunci fusese cruţată de neplăcerile bolii. Aşa că s-a oferit, fară prea multă tragere de inimă, să stea cu el. Dar Teddy era un om cu mult bun simţ, nedeprins să-şi găsească alinare în disconfortul altora. Şi i-a spus că n-are cum să-l ajute şi că ar fi fost o crimă să nu se bucure de ultimele zile la Paris. 252
Mi s-a cerut să o însoţesc. Teddy socotea că nu se cuvine ca o doamnă să fie văzută singură pe stradă, chiar dacă era măritată. Hannah n-avea chef să facă cumpărături şi se săturase să stea în casă. Voia să exploreze, să descopere propriul ei Paris. Aşa că am ieşit şi am început să ne plimbăm. Nu folosea hartă şi o apuca pe unde o purta fantezia. — Haide, Grace, ia să vedem ce e pe aici! spunea ea de fiecare dată. în cele din urmă, am dat de o străduţă mai întunecată şi mai îngustă decât altele. O potecuţă printre două şiruri de case aplecate în aşa fel, încât acoperişurile parcă li se uneau. Dinăuntru răsuna muzică, acordurile învăluind piaţeta. Se simţea un miros destul de familiar, de mâncare sau poate de mortăciune. Şi se auzea mişcare. Oameni, voci. Hannah s-a oprit o clipă în capătul aleii, continuându-şi apoi hotărâtă drumul, iar eu n-am avut de ales decât s-o urmez. Aşezat pe perne roşu cu auriu, un bărbat cânta la clarinet - deşi la vremea aceea nu ştiam că se numeşte aşa —, un tub lung şi negru, cu inele şi clape lucioase. în mintea mea, i-am spus şarpe. Scotea sunete când degetele omului le apăsa: o muzică pe care nu ştiam cum s-o definesc, mă facea să mă simt stânjenită cumva, părea că descrie ceva foarte intim şi periculos. Aveam să aflu că se numea jazz şi să îl ascult destul de mult în anii care au urmat. De-a lungul aleii erau înşiruite mese la care şedeau bărbaţi ce citeau, vorbeau sau se ciorovăiau. Beau cafea şi nişte băuturi ciudat colorate - alcool, cu siguranţă - din sticle neobişnuite. Ne priveau când treceam pe lângă ei, cu mai mult sau mai puţin interes, lucru greu de spus. Eu am încercat să nu îi privesc, rugându-mă ca Hannah să se răzgândească, să se întoarcă şi să ieşim din nou la lumină, să fim în siguranţă. Şi-n vreme ce nările mele inhalau fumul străin, neplăcut, iar urechile îmi răsunau de muzica necunoscută, Hannah părea că pluteşte. Gândurile îi zburaseră în altă parte. Pereţii clădirilor erau plini de tablouri, dar nu ca cele de la Riverton. Desene în cărbune. Chipuri, mădulare, ochi, toate se holbau la noi agăţate de cărămizi. Hannah s-a oprit dinaintea unui tablou. Era destul de mare şi părea a fi singurul care înfăţişă un corp întreg. O femeie aşezată pe scaun. Nu un fotoliu sau un şezlong sau un divan. Un scaun simplu, de lemn, cu picioare groase. Stătea cu genunchii depărtaţi, privind drept înainte. Era goală, iar trupul ei negru strălucea. Din tot tabloul, te izbea chipul, cu ochi mari, pomeţi proeminenţi şi buze cărnoase, brăzdate. Părul
îi era strâns într-un coc în vârful capului, dându-i înfăţişarea unei regine războinice. Eu eram uimită de un astfel de desen şi mă aşteptam ca Hannah să reacţioneze în acelaşi mod. Dar ea era altfel. A întins mâna şi a atins linia curbă a feţei, apoi şi-a înclinat capul. Lângă ea şi-a făcut apariţia un bărbat. — Vă place? a întrebat el, cu un accent ciudat, cu pleoapele umflate. Nu-mi plăcea cum o privea pe Hannah, ştia că are bani, se vedea după hainele pe care le purta. — Atunci, poate doriţi să cumpăraţi? Hannah şi-a strâns buzele şi mi-am dat seama ce gândea. în ciuda dragpstei lui declarate pentru artă, Teddy n-ar fi fost de acord. Femeia, tabloul aveau ceva periculos. Subversiv. Şi totuşi, Hannah şi-l dorea, îi amintea, desigur, de trecut. De Joc. De Nefertiti. De rolul pe care îl jucase cu vigoarea neostoită a copilăriei. A încuviinţat din cap. A, cât de mult şi-l dorea! Eu începusem să am remuşcări. Chipul bărbatului rămânea inex presiv. A strigat pe cineva. Şi cum nu i-a răspuns nimeni, i-a făcut semn să-l urmeze. Păreau că uitaseră de mine, dar eu nu m-am dezlipit de ea, când a luat-o pe urmele bărbatului, către o uşă mică, roşie, pe care a deschis-o. Era atelierul unui artist, puţin mai mare decât o gaură întunecoasă în zid. Pereţii erau de un verde spălăcit, iar tapetul atârna în fâşii lungi. Pardoseala —sau ce puteam să desluşesc eu sub mor manul de hârtii mâzgălite cu cărbune —era de piatră. într-un colţ, o saltea, acoperită cu perne decolorate şi o plapumă, pe marginea căreia se înşirau numeroase sticle goale de băutură. înăuntru se afla femeia din tablou. Spre oroarea mea, era goală. Ne-a privit cu un interes care i-a pierit imediat, fară să rostească ceva. Când s-a ridicat, am văzut că era mai înaltă de cât noi şi decât băr batul care ne însoţea. S-a îndreptat spre masă. Era ceva ce mă neli niştea în mersul ei, o libertate, o nepăsare că ne uitam la ea, că îi vedeam sânii, unul mai mare decât celălalt. Oamenii ăştia nu erau ca noi. Sau ca mine. Şi-a aprins o ţigară şi a început să fumeze în vreme ce noi aşteptam. Eu mi-am ferit privirile, dar Hannah o scruta intens. — Doamna vrea să cumpere portretul tău, a spus bărbatul într-o engleză stâlcită. Negresa s-a holbat la Hannah, apoi a spus ceva într-o limbă neînţeleasă. Nu era franceză, ceva mult mai puţin cunoscut. 254
Bărbatul a râs şi i-a spus lui Hannah: — Nu e de vânzare. Şi-a întins mâna şi a apucat-o de bărbie. Mie au început să-mi vâjâie urechile. Până şi Hannah a tresărit, în vreme ce el o ţinea strâns, răsucindu-i capul într-o parte şi-ntr-alta. Apoi i-a dat drumul. — Schimb pe schimb doar! — Cum adică? — Chipul tău, a spus omul în limba lui stâlcită, ridicând din umeri. II iei pe al ei, îl laşi pe al tău. Ce idee! Un portret al lui Hannah - nu se ştie cât de îmbrăcată agăţat aici, pe aleea asta sordidă, la îndemâna oricui! Era de neînchipuit! — Trebuie să mergem, doamnă, am intervenit eu, uimită de propria-mi hotărâre. Ne aşteaptă domnul Luxton. Tonul meu cred că a surprins-o şi pe Hannah, dar din fericire a fost de acord. — Da, ai dreptate, Grace. Am pornit-o amândouă spre uşă şi în timp ce aşteptam să iasă, s-a întors spre omul cu cărbunele şi i-a spus încetişor: — Mâine, am să vin mâine! N-am scos o vorbă tot drumul înapoi. Hannah mergea repede, cu chipul împietrit. In noaptea aia n-am putut să dorm, speriată şi ner voasă, întrebându-mă cum aş putea să o împiedic, convinsă că trebuie s-o fac. Era ceva ce mă neliniştea în desenul ăla, ceva ce văzusem pe chipul lui Hannah în clipa când îl privise. O scânteie aprinsă din nou. Şi în noaptea aceea, în timp ce stăteam în pat, zgomotele străzii au început să capete o răutate nemaiîntâlnită. Voci stăine, muzică necu noscută, râsul unei femei în apartamentul de alături. Abia aşteptam să mă întorc în Anglia, într-o ţară în care regulile erau clare şi fiecare îşi cunoştea locul. Anglia asta nu mai exista, desigur, dar uneori, noaptea facea ca totul să ţi se pară posibil. Iar în dimineaţa următoare, lucrurile s-au aranjat de la sine. Când m-am dus să o îmbrac pe Hannah, Teddy se sculase deja şi stătea pe fotoliu. Spunea că încă îl doare capul, dar ce bărbat era el, să-şi lase frumoasa nevastă singură în ultima zi a lunii de miere. Aşa că i-a propus să iasă la cumpărături. — E ultima noastră zi aici. Aş vrea să te duc să-ţi alegi nişte suve niruri. Ceva care să-ţi amintească de Paris. 255
Când s-au întors, am băgat de seamă că desenul acela nu se afla printre lucrurile pe care Hannah m-a pus să le împachetez. Nu ştiu dacă Teddy a refuzat să-l cumpere şi ea a fost de acord sau dacă ea a avut suficientă minte să nu-1 ceară, dar mi-a părut bine. Teddy îi cumpă rase o etolă de blană: nurcă, cu gheruţe ţepoase şi ochi negri, mohorâţi. Şi aşa ne-am întors în Anglia. Am ajuns la Londra pe 19 iulie 1919, chiar în ziua Procesiunii pentru Pace. Şoferul abia s-a putut strecura printre maşini, omnibuze şi trăsuri cu cai, de-a lungul străzilor mărginite de lumea adunată să fluture steaguri şi panglici. Nici nu se uscase cerneala pe tratatul cu sancţiuni ce vor duce la amărăciunea şi vrajba care vor da naştere următorului război, dar cei de acasă habar nu aveau despre asta. Cel puţin, nu atunci. Erau bucuroşi că vântul de miazănoapte nu mai aducea răsunetul bubuielilor de tun de peste Canal, că n-o să mai moară tineri, ucişi de alţii, la fel de tineri, pe câmpiile Franţei. Maşina m-a lăsat pe mine cu bagajele la casa din oraş şi şi-a con tinuat drumul. Simion şi Estella îi aştepau pe tinerii căsătoriţi să ia ceaiul împreună. Hannah ar fi preferat să meargă direct acasă, dar Teddy a insistat, zâmbind. Punea ceva la cale, de bunăseamă. Uşa principală s-a deschis şi în prag a apărut un valet, care a luat câte un geamantan în fiecare mână şi a dispărut înapoi în casă, lăsând valiza lui Hannah la picioarele mele. Eram uimită, fiindcă nu mă aştep tasem să găsesc şi alţi servitori, cel puţin nu aşa de iute, şi mă întrebam cine i-o fi angajat. Am rămas o clipă să îmi trag sufletul în scuar. Se simţea miros de petrol şi de balegă caldă. Mi-am dat capul pe spate, să văd mai bine casa impunătoare, cu şase etaje, de cărămidă cafenie, străjuită de coloane albe de o parte şi de alta a intrării, construită în linie cu altele identice. Una dintre coloane avea înscrisă cu negru cifra 17. Numărul şatesprezece, Grosvenor Square. Acesta urma să fie noul meu cămin, unde voi fi camerista unei doamne adevărate. Paralel cu strada se afla intrarea servitorilor, o scară cu balustradă de fier forjat, care cobora de pe trotuar, la subsol. Am luat geaman tanul lui Hannah şi am apucat-o pe acolo. Uşa era închisă, dinăuntru răzbăteau voci înfundate, dar mânioase. Prin fereastra de la subsol am văzut spatele unei tinere, a cărei înfăţişare („impertinentă", ar fi
zis doamna Townsend) şi claie de bucle roşii, care-i scăpau de sub bonetă, lăsau impresia de tinereţe. Se certa cu un bărbat scund şi gras, cu gâtul înroşit de indignare. Şi, ca să-şi sublinieze o ultimă replică triumfătoare, şi-a azvârlit traista pe umăr şi a pornit-o spre uşă. Iar înainte de a apuca să mă dau la o parte, ea a deschis uşa şi ne-am pomenit faţă în faţă, reflexii îngemănate în oglindă. Ea a reacţionat prima, izbucnind într-un hohot de râs şi stropindu-mi gâtul cu salivă: — Şi eu care credeam că nu s-or mai găsi servitoare! Fii binevenită! Cât despre mine, n-am de gând să rânesc în casele împuţite ale altora pentru salariul minim. Şi a plecat, târându-şi valiza pe scări. Odată ajunsă sus, a strigat: — La revedere, Izzy Batterfleld, bonjour Mademoiselle Isabella! Si > cu un hohot final si » o fluturare teatrală a fustei s-a făcut nevăzută, înainte de a-i putea răspunde şi explica frumos că eu sunt came ristă, nu servitoare. Am bătut la uşa rămasa întredeschisă. Cum nu mi-a răspuns nimeni, am intrat. Casa avea mirosul cunoscut de ceară de albine (nu marca Stubbins & Co) şi cartofi, dar şi unul distinct, care, deşi nu era neplăcut, făcea ca totul să pară neobişnuit. Bărbatul rămăsese aşezat la masă, iar lângă el, în picioare, stătea o femeie slabă, care-1 cuprinsese după umeri cu mâini noduroase, cu pielea înroşită şi ruptă în dreptul unghiilor. S-au întors către mine, de parcă ar fi fost o singură fiinţă. Femeia avea o aluniţă mare, neagră, sub ochiul stâng. — Bună ziua, am spus. E u ... — Cum să fie bună? s-a răţoit bărbatul. Tocmai mi-a plecat cea de-a treia servitoare angajată în tot atâtea săptămâni, avem o petrecere care stă să înceapă în două ceasuri şi vrei să mă faci să cred că asta e o zi bună? — Haide, i-a spus femeia, strângându-şi buzele. Era obraznică Izzy asta! Cică fusese ghicitoare, halal! Dacă ea e în stare de aşa ceva, atunci eu sunt Regina din Saba. Vreun muşteriu nemulţumit o să-i facă de petrecanie, ai să vezi! Era ceva în felul în care a rostit cuvintele, cu un zâmbet crud flu turând pe buze, cu o sclipire de bucurie înăbuşită în voce, că m-a făcut să mă cutremur. Mă năpădise dorinţa de a mă întoarce şi de 257
a ieşi pe unde venisem, dar mi-am amintit sfatul domnului Hamilton, că trebuia să încep cum aveam de gând să continui. Aşa că mi-am dres vocea şi-am spus, cu toată prestanţa de care am fost în stare: — Numele meu este Grace Reeves. S-au uitat amândoi la mine, nedumeriţi. — Sunt camerista stăpânei. Femeia s-a îndreptat de spate şi a spus mijind ochii: — Stăpâna n-a pomenit de nici o cameristă! — Cum n-a pomenit? am întrebat eu descurajată. Dar sunt sigură că... a trimis instrucţiuni de la Paris... chiar eu am pus scrisoa rea la poştă. — De la Paris? au întrebat ei, uitându-se unul la altul. în cele din urmă, bărbatul a părut că-şi aduce aminte ceva, a dat iute din cap de câteva ori şi a scuturat mâinile femeii de pe spatele său. — A, sigur că da! Te aşteptam. Eu sunt domnul Boyle, majordo mul de aici, de la numărul şaptesprezece, şi dânsa este doamna Tibbit. Am înclinat din cap, încă nedumerită. — încântată de cunoştinţă! Amândoi continuau să mă privească în aşa fel, încât mă întrebam dacă nu cumva sunt o singură persoană. — Mă simt cam obosită după călătorie, am început eu pe un ton tărăgănat. Sunteţi amabili să chemaţi o servitoare, să-mi arate unde este camera mea? Doamna Tibbit a pufnit, iar pielea din jurul aluniţei i-a tremurat, după care s-a întins la loc. — Nu mai avem alte servitoare. Cel puţin, nu încă. Stăpâna... adică doamna Estella Luxton, n-a putut găsi una care să catadicsească să rămână aici. — Da, a sărit şi domnul Boyle, cu buzele strânse, la fel de albe precum chipul lui. Şi noi avem o petrecere în seara asta şi ne vor trebui toate forţele la treabă. Domnişoara Deborah nu acceptă imperfecţiuni. Domnişoara Deborah? Cine era domnişoara Deborah? — Stăpâna mea, noua doamnă Luxton, nu a pomenit de nici o petrecere. — Păi, nici nu avea cum. E surpriză, să-i întâmpine pe domnul şi pe doamna Luxton la întoarcerea din luna de miere. Domnişoara Deborah şi mama ei o plănuiesc de săptămâni întregi. 258
Petrecerea era în toi când a sosit maşina cu Teddy şi Hannah. Domnul Boyle m-a pus să-i întâmpin la intrare şi să-i conduc în sala de bal. Aceasta ar fi fost, de obicei, datoria majordomului, spunea el, dar domnişoara Deborah îi dăduse alte ordine, care-i impuneau prezenţa în altă parte. Le-am deschis uşa şi ei au păşit înăuntru, Teddy mândru nevoie mare, Hannah obosită, după cum era de aşteptat după o vizită la Simion şi Estella. — Ce n-aş da pentru o ceaşcă de ceai! a spus Hannah. — Nu aşa iute, iubito, i-a răspuns Teddy, întinzându-mi haina şi sărutând-o grăbit. Ea s-a ferit, aşa cum făcea întotdeauna. — Am o surpriză mai întâi, a continuat el, frecându-şi palmele şi luând-o înainte. Hannah l-a privit depărtându-se, apoi şi-a ridicat ochii, să vadă mai bine holul de la intrare, cu pereţii proaspăt zugrăviţi în galben, cu candelabrul modern, destul de urât, atârnat deasupra scărilor, cu palmierii din ghivece gârboviţi sub şiraguri de luminiţe electrice. — Grace, a întrebat ea, înălţându-şi o sprânceană, ce se în tâmplă aici? Eu am ridicat din umeri a scuză şi tocmai mă pregăteam să-i răspund, când Teddy a apărut din nou şi a luat-o de braţ: — Haide, pe aici, iubito! a îndrumat-o el, conducând-o spre sala de bal. Uşa s-a deschis, iar Hannah a căscat ochii a mirare văzând atâta lume necunoscută. Apoi a scânteiat o pală de lumină şi, ridicându-mi privirile spre candelabru, am simţit mişcare pe scara din spatele meu. S-au auzit exclamaţii apreciative. La mijlocul scării stătea o femeie subţire, cu părul închis la culoare şi cârlionţat încadrându-i faţa mică şi osoasă. Nu era frumoasă, dar avea ceva uimitor, o iluzie de frumuseţe pe care aveam să o recunosc mai târziu ca o marcă a cochetăriei. Era înaltă şi slabă şi avea o postură cum nu mai văzusem la nimeni vreodată: aplecată înainte în aşa fel încât rochia de mătase aproape că-i cădea de pe umeri, mulată pe spinarea curbată. Atitudinea era studiată şi naturală totodată, nonşalantă şi născocită. Mâinile îi erau acoperite de ceva ce am crezut la început că este un manşon de blană deschisă la culoare,
până când a lătrat şi mi-am dat seama că era un căţeluş pufos, la fel de alb ca şorţul cel mai bun al doamnei Townsend. Nu o cunoşteam, dar mi-am dat seama imediat cine era. Ea a făcut o pauză, înainte de a coborî ultimele trepte şi de a călca pe pardoseala holului, printre marea de oaspeţi care s-au dat la o parte, ca într-un dans. — Deb! a strigat Teddy când s-a apropiat, cu un zâmbet larg, care-i punea în evidenţă gropiţele obrajilor lui frumoşi. I-a luat mâinile într-ale sale şi s-a aplecat să-i sărute chipul. Femeia şi-a întins buzele într-un zâmbet larg. — Bine ai venit acasă, Tiddles! Vorbele ei erau joviale, cu un accent newyorkez pronunţat, lipsit de intonaţie, care netezea totul, făcând ca lucrurile extraordinare să pară oarecare şi invers. — Ce casă fabuloasă! Am adunat aici câţiva dintre cei mai grozavi tineri din Londra, să vă ajute s-o încălziţi, a continuat ea, fluturându-şi degetele lungi către o femeie foarte bine îmbrăcată, ale cărei priviri le surprinsese peste umerii lui Hannah. — Eşti surprinsă, iubito? a întrebat Teddy, întorcându-se spre soţia lui. Mama şi cu mine am plănuit asta, şi scumpa Deb n-are altă pasiune mai mare decât să organizeze petreceri. — Surprinsă? a dat să spună Hannah, căutându-mi privirile. Nici nu ştiu ce să spun. Deborah a zâmbit, afişând un rânjet ca de lup, atât de caracteristic ei, şi a apucat-o pe Hannah de încheietură, cu mâna ei lungă şi palidă, care-ţi dădea impresia de ceară încremenită. — Uite că ne întâlnim, în cele din urmă. Presimt că o să fim foarte bune prietene. Anul o mie nouă sute douăzeci a început prost: Teddy a pierdut alegerile. Nu a fost vina lui, momentul fusese neprielnic. Situaţia a fost interpretată eronat şi s-a acţionat greşit. De vină era clasa mun citoare, cu fiţuicile alea obraznice. Campanii murdare duse împotriva claselor superioare. Se sumeţiseră prea tare după război şi pretindeau prea mult. Dacă nu băgau de seamă, aveau să ajungă precum irlan dezii sau ruşii. Dar n-are importanţă. O să mai apară şi alte ocazii; să-i găsească o circumscripţie mai bună. La anul, pe vremea asta, i-a 260
promis Simion, dacă abandona ideile alea prosteşti, care i-au zăpăcit pe alegătorii conservatori, Teddy va fi în Parlament. Estella socotea că Hannah ar trebui să aibă un copil. Ar fi bine pentru imaginea lui Teddy. Viitorii lui alegători l-ar vedea ca pe un familist. Erau de-acum căsătoriţi, îi plăcea ei să spună, şi vine un moment în fiecare căsnicie când bărbatul merită şi el un moştenitor. Teddy a început să lucreze cu tatăl său. Toată lumea a fost de acord că aşa era cel mai bine. După înfrângerea din alegeri, arăta ca şi cum ar fi trecut printr-o traumă sau printr-un şoc, la fel ca Alfred, când se întorsese după război. Bărbaţii de tipul lui Teddy nu sunt obişnuiţi să piardă, însă Luxtonilor nu le stătea în fire să se bosumfle. Părinţii lui Teddy au început să viziteze tot mai des casa de la numărul şaptesprezece. Simion povestea adesea despre propriul său tată, a cărui ascensiune nu a lăsat loc pentru slăbiciuni şi eşecuri. Călătoria celor doi soţi în Italia s-a amânat, nu dădea bine ca Teddy să fugă din ţară, spunea Simion. Impresia de succes aduce după ea alte succese. Şi, oricum, Pompeiul nu pleca nicăieri! Intre timp, eu mă străduiam să mă acomodez cu viaţa în Londra. Mi-am deprins iute îndatoririle. Domnul Hamilton avusese grijă să mă instruiască înainte de a pleca de la Riverton —de la cele mai simple lucruri, cum ar fi întreţinerea garderobei lui Hannah, până la cele mai complicate, cum ar fi păstrarea bunei ei dispoziţii. Pe acestea le stăpâneam îndeajuns. Dar, în ceea ce priveşte mediul cel nou în care mă aflam, mă simţeam în derivă, singură şi pierdută pe o mare necu noscută. Deoarece, chiar dacă nu erau de-a dreptul perfizi, doamna Tibbit şi domnul Boyle nu erau nici sinceri. Aveau un fel de a sta laolaltă, cu o plăcere intensă şi vizbilă, care te îndepărta imediat. Iar doamna Tibbit în special părea foarte încântată să te ţină la distanţă. Nu putea fi fericită decât văzând nenorocirea altora, iar dacă aceasta se lăsa aşteptată, nu se sfia să o provoace. Şi-am învăţat foarte iute că singurul mod de a supravieţui în casa de la numărul şaptesprezece era să mă ţin deoparte cât puteam şi să mă feresc pe cât posibil. Intr-o dimineaţă ploioasă am găsit-o pe Hannah singură în salon. Teddy tocmai plecase la birou, iar ea privea pe fereastră. Maşini, bici clete, oameni preocupaţi alegând de colo-colo. — Doriţi să vă aduc ceaiul, doamnă? Nu mi-a răspuns. 261
— Sau să-i spun şoferului să tragă maşina în faţă? Când m-am apropiat, mi-am dat seama că nici nu mă auzise. Era cufundată în gânduri pe care nu mi-a fost greu să le ghicesc. Era plictisită. Avea aceeaşi expresie ca în zilele nesfârşite de la Riverton, când stătea la geamul camerei copiilor, cu cutia chinezească în mână, aşteptându-1 pe David, nerăbdătoare să înceapă Jocul. Mi-am dres vocea şi s-a uitat la mine, parcă înveselită. — Bună, Grace! Am întrebat-o din nou dacă vrea ceaiul. — O să citesc, Grace. Am o carte... Şi mi-a arătat un volum Jane Eyre ferfeniţit. — Păi, tot asta, doamnă? — Tot asta! a ridicat ea din umeri. Ceva m-a tulburat peste măsură, alertându-mă, fară să ştiu ce ar trebui să fac. Teddy muncea din greu, iar Hannah se străduia alături de el. Mergea la petreceri, sporovăia cu soţiile asociaţilor lui de afaceri şi cu mamele politicienilor. Conversaţiile bărbaţilor erau întotdeauna aceleaşi: bani, afaceri, ameninţarea clasei de jos. Asemenea tuturor celor de teapa lui, Simion avea un dispreţ profund pentru ceea ce numea „boemi“. Şi-n ciuda celor mai bune intenţii ale sale, Teddy îl seconda. Hannah ar fi preferat să vorbească despre politică, alături de băr baţi. Uneori, când ea şi Teddy se retrăgeau la culcare, în camerele lor alăturate, şi eu îi periam părul, Hannah îl întreba ce părere avusese cutare despre declararea legii marţiale în Irlanda, iar Teddy o privea amuzat, spunându-i să nu-şi mai bată căpşorul ei frumos cu asemenea probleme. Asta era treaba lui. — Dar vreau să ştiu şi eu, spunea Hannah. Mă interesează! — Politica e jocul bărbaţilor! — Lasă-mă să-l joc şi eu! — Dar îl joci, cum să nu! Suntem o echipă, noi doi. Treaba ta e să ai grijă de femei. — Dar e plicticos. Sunt tare plictisitoare. Aş vrea să vorbesc şi eu despre lucruri importante. Nu văd de ce nu se poate. — Ei, dragă! îi răspundea Teddy simplu. Pentru că aşa sunt regulile. Nu le-am făcut eu, dar trebuie să mă conformez. 262
Zâmbea şi-i mângâia umerii. — Hai că nu-i chiar atât de rău, nu? Cel puţin o ai pe mama să te mai ajute! Şi pe Deb! Nu-i aşa că-i grozavă? Hannah nu putea decât să încuviinţeze, fară prea multă tragere de inimă. Era adevărat: Deborah era mereu gata să vină în ajutor. Mai ales acum, când se hotărâse să nu se mai întoarcă la New York. Primise oferta unei reviste londoneze de a scrie pagina de modă şi întâmplări mondene, cum putea să refuze? Un oraş întreg pe care să-l domine şi să-l decoreze? Urma să locuiască împreună cu Teddy şi Hannah până avea să îşi găsească o casă potrivită. De fapt, nu era nici o grabă, spusese şi Estella, deoarece casa de la numărul şaptesprezece era suficient de mare, cu o mulţime de camere libere. Mai ales că nu aveau copii! In noiembrie, Emmeline a venit la Londra să-şi serbeze cea de a şaisprezecea aniversare. Era prima ei vizită de la nunta celor doi, iar Hannah o aştepta cu nerăbdare. Şi-a petrecut dimineaţa în salon, repezindu-se la fereastră de câte ori auzea o maşină afară, ca să se reîntoarcă, apoi, dezamăgită pe sofa, când se dovedea a fi fost alarmă falsă. In cele din urmă s-a întristat atât de tare, încât nici n-a mai auzit-o când a venit. Nu şi-a dat seama că a ajuns decât după ce Boyle a bătut la uşă şi a anunţat-o: — A sosit domnişoara Emmeline, doamnă! Hannah a ţipat, sărind în picioare, în timp ce Boyle o conducea pe Emmeline în încăpere. — în fine! a spus ea, strângându-şi sora în braţe. Credeam că n-ai să mai ajungi! Apoi s-a dat puţin înapoi şi mi-a spus: — Uită-te la ea, Grace, ce frumoasă s-a făcut! Emmeline a dat să zâmbească, apoi şi-a îndreptat iute buzele la loc, uşor îmbufnată. Era într-adevăr frumoasă, în ciuda acestei expresii sau tocmai datorită ei. Crescuse şi se subţiase, iar chipul ei avea trăsă turi noi, care-i puneau în evidenţă buzele pline şi ochii mari şi rotunzi. Arbora o atitudine de plictiseală obosită care se potrivea de minune cu vârsta şi epoca ei. — Haide, vino, stai jos! i-a spus Hannah, conducând-o spre cana pea. Cer să ne aducă ceaiul. Emmeline s-a trântit pe un colţ al canapelei şi, când Hannah s-a întors, şi-a netezit rochia. Era o rochie simplă, mai veche, pe care 263
cineva încercase s-o transforme lărgind-o, dar se vedeau urmele vechiului model. După ce Hannah a cerut ceaiul şi s-a apropiat din nou de ea, Emmeline a început să arunce priviri exagerat de nepăsătoare prin încăpere. — O, asta e ultima modă, a râs Hannah, Elsie de Wolfe a ales totul. Nu-i aşa că e oribil? Emmeline şi-a ridicat sprâncenele şi a dat uşor din cap. Hannah s-a aşezat lângă ea. — Ce bine îmi pare să te văd! O să facem tot ce vrei tu săptă mâna asta! Mergem să luăm ceaiul cu prăjituri cu nucă la Gunter, mergem la teatru! Emmeline a ridicat din umeri, dar am văzut-o din nou aranjându-şi rochia. — Am putea să mergem la un muzeu sau să dăm o raită pe la Selfridge, a continuat Hannah, şovăind. Emmeline dădea din cap, fară prea multă convingerre. — Ia te uită la mine cum turui, a râs Hannah, nesigură, nici n-ai ajuns bine şi eu fac planuri pentru toată săptămâna. Abia dacă te-am lăsat să scoţi o vorbă. Nici nu te-am întrebat ce faci! Emmeline o privea. — îmi place rochia ta, a spus ea în cele din urmă, strângând din buze ca şi cum şi-ar fi încălcat o hotărâre. Acum a fost rândul lui Hannah să ridice din umeri. — E, am un dulap plin. Teddy îmi aduce mereu câte una când vine din străinătate. Crede că o rochie nouă poate substitui călătoria. De ce s-ar duce o femeie în străinătate, poate doar ca să-şi cumpere o rochie? Aşa că am de-acum un dulap plin, dar n-am unde... apoi s-a oprit, dându-şi sema ce era pe cale să spună şi oprindu-şi un zâmbet. Prea multe rochii să le pot purta. Apoi s-a uitat către Emmeline, spunând ca din înâmplare: — Crezi că ai vrea să arunci o privire? Să vezi dacă-ţi place vreuna? Mi-ai fi de mare folos dacă m-ai ajuta să fac ceva loc în dulap! Emmeline şi-a ridicat iute privirile, ascunzându-şi cu greu emoţia. — Cred că aş putea, mai ales dacă îţi pot fi de ajutor. Hannah a convins-o pe Emmeline să-şi aleagă zece rochii pariziene, iar eu am fost pusă să fac alte modificări hainelor pe care le adusese cu ea. Şi-n timp ce desfăceam cusăturile fuşerite ale lui Nancy, m-a 264
I
năpădit un dor de Riverton... Speram că nu va lua corecturile mele drept un afront personal. După aceea, situaţia s-a îmbunătăţit: criza afectivă a lui Emmeline a trecut şi, până la sfârşitul săptămânii, totul revenise la normal. Se aşternuse între ele o prietenie relaxată, ambele simţindu-se uşurate. Iar eu chiar mai mult decât ele: Hannah fusese prea mohorâtă în ultima vreme. Şi speram că această stare de spirit va dura şi după ple carea lui Emmeline. în ultima zi, ea şi Hannah stăteau aşezate la capetele canapelei, aşteptând să sosească maşina de la Riverton. Gata să plece la o întâlnire redacţională, Deborah se afla la masa de scris, cu spatele spre ele, mâz gălind, grăbită, o scrisoare de condoleanţe adresată unei prietene. Emmeline se tolănise în voie şi a oftat uşor: — Nu m-aş sătura niciodată de ceaiul de la Gunter şi de prăji turile cu nucă! — Ba să vezi ce-ai mai face-o când n-ai mai avea o talie aşa de subţire! a spus Deborah, scârţâindu-şi peniţa pe hârtie. Nici nu stau o clipă pe buze şi-au dispărut! Emmeline a fluturat din gene către Hannah, care încerca să-şi stăpânească râsul. — Eşti sigură că nu vrei să rămân? a întrebat-o. Nu m-ar deranja deloc. — Nu cred că tati ar fi de acord. — E, lui nu i-ar păsa câtuşi de puţin! a răspuns ea, plecâdnu-şi capul. Ştii, aş putea dormi foarte comod chiar şi în dulapul de haine! Nici nu ai simţi că sunt acolo. Hannah părea că ia în considerare propunerea. — Ai să te plictiseşti fâră mine, să ştii. — Ştiu, a spus ea prefâcându-se că leşină. Cum am să mai pot găsi ceva care să mă ţină în viaţă? Emmeline a izbucnit în râs şi a azvârlit o pernuţă spre ea. Hannah a prins-o şi-a rămas cu ea în mână, netezindu-i franjurile. — Emme, dar tati... cum ... ce mai face? a întrebat ea, cu ochii aţintiţi asupra pernei. Ştiam că relaţia ei încordată cu domnul Frederick o întrista. De multe ori găsisem câte o scrisoare începută pe masa de scris, dar nu reuşise niciodată să o pună la poştă. 265
I ', — Tati e cum îl ştii! a ridicat Emmeline din umeri. Acelaşi ca întotdeauna. — A, a exclamat Hannah dezamăgită. Mă bucur, doar că nu mai am nici o veste de la el. — Nu, a răspuns Emmeline, căscând. Dar ştii şi tu cum se poartă, odată ce i-a intrat ceva în cap. — Da, dar credeam că... a continuat ea cu vocea sugrumată. Preţ de o clipă s-a lăsat liniştea. Deşi Deborah stătea cu spatele, am văzut-o ciulindu-şi urechile mai abitir ca un alsacian, să prindă orice nunaţă de bârfa. Cred că şi-a dat şi Hannah seama, pentru că a schimbat vorba cu o veselie forţată, îndreptându-şi spinarea. — Nu ştiu dacă am apucat să-ţi spun, Emme, dar m-am gândit să îmi caut de lucru după ce pleci tu. — De lucru? Unde, într-un atelier de croitorie? Deborah a izbucnit în râs. A lipit plicul şi s-a răsucit pe scaun. Când a văzut chipul lui Hannah, i-a pierit zâmbetul. — Vorbeşti serios? — Vai, dar Hannah este întotdeauna serioasă! a spus Emmeline. — Mai zilele trecute, când eram pe Oxford Street şi tu îţi făceai părul, am văzut un anunţ în vitrina unei mici edituri, Blaxland, care caută redactori. Mie îmi place să citesc, mă interesează politica, cunosc ortografia şi gramatica mai bine decât multă lume... a spus ea ridicând din umeri. — Nu fi ridicolă, dragă, a spus Deborah, întinzându-mi scrisoarea. Ai grijă să prinzi poşta de dimineaţă. Apoi, întorcându-se spre Hannah, a continuat: — N-or să te angajeze niciodată! — Ba m-au şi angajat. M-am prezentat imediat şi patronul mi-a spus că au nevoie urgent de cineva. Deborah a tras adânc aer în piept şi şi-a potrivit buzele într-un zâmbet abia schiţat: — Probabil îţi dai şi tu seama că nici nu se pune problema. — Ce problemă? a întrebat Emmeline, prefăcându-se interesată. — Nu e corect. — Dar nici nu mi-am dat seama că e o chestiune de corectitudine, a răspuns Emmeline râzând. Deborah a tras din nou aer în piept, lipindu-şi nările.
266
['
i
— Blaxland? a întrebat printre dinţi. Nu e asta editura care scoate manifestele alea roşii pe care le împart soldaţii pe la colţurile străzii? Fratele meu o să facă o criză! — Nu cred, Teddy şi-a exprimat mereu simpatia faţă de cei oropsiţi. Deborah a clipit făcând ochii mari, exprimând surprinderea anima lului de pradă momentan interesat de victima lui. — N-ai auzit bine, scumpo! Tiddles nu-şi va îndepărta alegătorii. Şi, pe lângă asta... S-a reflectat triumfătoare în oglinda de deasupra căminului, înfigându-şi un ac în pălărie. — Simpatie sau nu... nu cred că ar fi prea bucuros sa afle că te-ai dat de partea celor care au scris acele articole groaznice, care i-au provocat eşecul în alegeri. Hannah era mută de uimire, nu-şi dăduse seama. I-a aruncat o privire lui Emmeline, care a ridicat împăciuitoare din umeri. Observându-le reacţiile în oglindă, Deborah şi-a reţinut un zâmbet şi s-a întors către cumnata ei, cu prefăcută dezamăgire: — Ţţţ, dragă, câtă lipsă de devotament! O să-l răpună pe bietul Tiddles când va afla! O să-l ucidă! — Atunci, nu-i spune! — Mă ştii prea bine, sunt discreţia întruchipată! Dar uiţi că există şi alte sute de persoane, fară scrupulele mele. De-abia aşteaptă să ducă vorba când îţi vor vedea numele, adică numele lui, pe fiţuicile alea de propagandă. — Atunci, am să le spun că nu pot să mă duc la ei, a zis Hannah încet, punând perna deoparte. Dar am de gând să caut în continuare, ceva mai potrivit. — Copilă dragă, a zis Deborah râzând, scoate-ţi asta din cap. Nu există slujbe potrivite pentru tine. Cum ar veni asta? Nevasta lui Teddy să lucreze? Ce-o să zică lumea? — Dar tu nu lucrezi? a întrebat Emmeline, plecându-şi şireată ochii. — Da, dar situaţia e diferită, iubito, i-a răspuns Deborah fară să clipească. Eu n-am găsit încă un Teddy. O să renunţ într-o clipită când o să găsesc omul potrivit. — Trebuie să fac ceva, a spus Hannah, altceva decât să stau toată ziua aici, aşteptând câte un musafir. — Sigur că da, a zis Deborah, luându-şi pălăria de pe măsuţa de scris. Nimănui nu-i place să lenevească. Dar credeam că mai sunt 267
şi alte lucruri de făcut pe aici decât să stai degeaba, aşteptând... a continuat ea, ridicând o sprânceană. O gospodărie nu se conduce singură, să ştii. — Ştiu, şi aş fi bucuroasă să preiau o parte din responsabilităţi... — Fă ce ştii mai bine! a spus Deborah, îndreptându-se spre uşă. Asta e deviza mea. Apoi s-a oprit o clipă, ţinând uşa deschisă şi întorcându-se, cu un zâmbet care-i scălda întreg chipul. — Ştiu, a exclamat ea, ce păcat că nu mi-a venit în minte mai devreme! Lasă că vorbesc eu cu mama, a continuat strângând din buze. Poţi să te alături grupului ei de femei conservatoare. Tot caută ele voluntari pentru spectacolul de gală. Poţi să dai o mână de ajutor, să scrii invitaţii, să colorezi podoabele, să-ţi pui în valoare talentele artistice. Hannah şi Emmeline şi-au încrucişat privirile, în vreme ce Boyle intra în salon. — A venit maşina după domnişoara Emmeline. Să vă chem un taxi, domnişoară Deborah? — Nu te deranja, Boyle, a răspuns ea veselă. Mi-ar prinde bine un pic de aer proaspăt! Boyle a încuviinţat din cap şi a plecat să supravegheze încărcarea bagajelor lui Emmeline. — Ce idee genială! a exclamat Deborah, zâmbind larg spre Hannah. Teddy va fî atât de încântat ca tu şi mama să petreceţi mai mult timp împreună. Şi-n felul ăsta, a spus ea cu o voce joasă, înclinându-şi capul, nu va mai fi nevoie să afle despre cealaltă poveste nefericită.
în vizuina iepurelui
N-o mai aştept pe Sylvia, m-am săturat. Mă duc să-mi caut un ceai. Din megafoanele unei scene improvizate se aude o muzică tare, cu bubuieli, pe care dansează un grup de şase fete. Sunt îmbrăcate în haine roşu cu negru —aproape ca nişte costume de baie de lycra —, iar cizmele negre le ajung până la genunchi. Au tocuri înalte şi mă mir cum de se pot ţine pe ele, dar îmi aduc aminte de dansatorii din tinereţea mea. De Hammersmith Palais, de orchestra Original Dixieland Jazz şi de Emmeline dansând charleston. îmi încleştez degetele pe mânerul băncii, mă aplec în aşa fel încât coatele mi se înfig în coaste şi mă salt în sus, apucându-mă de mantinelă. Ezit o clipă, apoi îmi las greutatea pe baston, aşteptând ca peisajul să nu-mi mai joace prin faţa ochilor. Mare căldură! Pun şovăielnic bas tonul în pământ. Ploaia l-a înmuiat şi îmi este teamă să nu mă ud, aşa că păşesc pe urmele altora. Merg încet, dar e mai sigur aşa... — N-ai vrea să-ţi ghicesc... să-ţi citesc în palmă... Nu pot suporta ghicitoarele. Mi s-a prezis odată că o să am o viaţă scurtă şi nu am putut scăpa de teamă decât după ce am trecut de şaizeci şi ceva de ani. Merg ţintă înainte, fară să mă uit în jur. M-am resemnat în ceea ce priveşte viitorul, trecutul e cel care mă tulbură. Hannah s-a dus la ghicitoare la începutul anului 1921. Era într-o miercuri dimineaţa. De obicei primea lume în dimineţile acelea. Debo rah se întâlnea cu lady Lucy DufF-Gordon la Savoy Grill, iar Teddy era la lucru cu taică-său. Teddy îşi pierduse aerul buimac, arătând ca şi cum tocmai s-ar fi trezit dintr-un vis ciudat, bucuros să-şi dea seama că era tot el, cel dintotdeauna. Era uimit, îi spusese lui Hannah la cină, să descopere câte şanse oferea lumea bancară. Nu numai pentru cei
dornici să acumuleze bogăţie, s-a grăbit el să adauge, dar şi pentru menţinerea intereselor culturale ale oamenilor. Curând, a promis el, când se va ivi momentul potrivit, îi va cere tatălui lui permisiunea să înfiinţeze o fundaţie pentru ocrotirea tinerilor pictori sau sculptori sau a altor artişti. Hannah i-a spus că este un lucru minunat şi s-a concentrat asupa cinei, în vreme ce el a început să vorbească despre noul lui client din domeniul manufacturier. Era obişnuită de acum cu prăpastia dintre intenţiile şi acţiunile lui Teddy. Un grup de doamne îmbăcate după ultima modă ieşea din casa de la numărul şaptesprezece, iar eu am început să strâng ceştile de ceai. (Tocmai ne plecase cea de-a cincea servitoare şi nu i se găsise încă o înlocuitoare.) Pe sofa, mai rămăseseră doar Hannah, Fanny şi lady Clementine să-şi termine ceaiul. Hannah lovea distrată farfurioara cu linguriţa, nerăbdătoare să scape de ele. Nu-mi dădeam seama de ce. — Ştii, dragă, spunea lady Clementine, uitându-se la Hannah peste ceaşca goală de ceai. Ar trebui să te gândeşti şi tu la un copil. A schimbat o privire cu Fanny, care şi-a aşezat mai bine greutatea considerabilă. Era gravidă pentru a doua oară. — Copiii fac bine unei căsnicii. Nu-i aşa, Fanny? Fanny a încuviinţat din cap, având gura prea plină cu prăjitură să poată răspunde. — Dacă o femeie măritată de mult timp n-are copii, a continuat lady Clementine cu asprime, lumea începe să clevetească. — Sunt sigură că aveţi dreptate. Dar în cazul nostru nu-i nimic de clevetit, a răspuns Hannah veselă. Cu greu ţi-ai fi dat seama câtă tensiune era sub această poleială, câte certuri aprige provoca neputinţa lui Hannah de a rămâne însărcinată. Lady Clementine a mai schimbat o privire cu Fanny, care a ridicat din sprâncene. — Spune-mi, e ceva în neregulă, acolo, jos? Primul meu gând a fost că se referea la faptul că n-aveam servitoare, dar mi-am dat seama iute ce voia să spună, după ce Fanny a înghiţit prăjitura şi a adăugat: — Să ştii că poţi să mergi la doctor. Doctor defemei. Ce replică mai putea avea Hannah la aceste vorbe? S-ar fi găsit, evident, ceva. Le-ar fi putut spune să-şi vadă de treabă, şi altă dată nu s-ar fi sfiit s-o facă, dar timpul o mai înţelepţise. Aşa că n-a spus nimic, a zâmbit doar, dorindu-şi să le vadă plecate mai repede. 270
li.
Şi când au ieşit s-a trântit la loc pe canapea. — In sfârşit, credeam că nu mai pleacă! a exclamat ea, privindu-mâ în timp ce strângeam ceştile. îmi pare rău că trebuie să faci asta, Grace! — Nu-i nimic, doamnă. Sunt sigură că n-o să dureze mult. — Oricum, tu eşti cameristă, am să vorbesc cu Boyle să găsească totuşi o servitoare. Eu mi-am văzut de treabă, aranjând linguriţele. Hannah mă privea ţintă. — Grace, poţi ţine un secret? — Ştiţi că pot, doamnă! Şi atunci a scos ceva de sub fustă, o bucată împăturită de ziar pe care a netezit-o şi mi-a întins-o. — Am găsit-o într-o gazetă de-a lui Boyle. „Ghicitoare. Faimoasă pentru şedinţe de spiritism. Comunică cu morţii. Află-ţi viitorul!11 N-am ştiut cum să i-o dau mai repede înapoi şi să mă şterg pe mâini cu şorţul după aceea. Auzisem vorbindu-se jos, printre servitori, despre asta. Era ultima modă, născută din durerea şi suferinţa în care se scufundase Anglia. Lumea întreagă, de fapt. — Mi-am făcut o programare pentru astăzi. Nu ştiam ce să-i spun, mai bine să nu fi ştiut nimic. — Să nu vă supăraţi pe mine, doamnă, dar mie nu-mi plac ches tiile astea! — Vai, Grace, a exclamat Hannah surprinsă, credeam că eşti mai deschisă la minte! Până şi Sir Conan Doyle crede în asta. Comunică mereu cu fiul lui, Kingsley. Ţine şedinţe chiar la el acasă. N-avea de unde să ştie că nu mai eram de mult admiratoarea lui Sherlock Holmes, o descoperisem pe Agatha Christie de când mă aflam la Londra. — Dar nu e vorba de asta, doamnă, am spus eu iute. Nu că nu cred. — Nu? — Ba cred, doamnă. Asta e problema. Nu e firesc. E periculos să te amesteci cu morţii. — Periculos... a repetat ea încet, ridicând o sprânceană şi căzând pe gânduri. N-am procedat bine deloc, pomenind de pericol, i-am aţâţat şi mai tare curiozitatea. 271
— Vin şi eu cu dumneavoastră, doamnă. La asta nu se aşteptase şi nu ştia cum s-o ia, dacă să fie supărată sau emoţionată. — Nu, a spus pe un ton aspru. Nu e nevoie. Mă descurc singură. Apoi vocea i s-a înmuiat. — Dar e după-masa ta liberă, nu? Sigur ţi-ai făcut alte planuri. Găseşti tu ceva mai bun decât să umbli după mine. Nu i-am răspuns. Planurile mele erau secrete. După multe scrisori, Alfred îmi dăduse, în fine, de înţeles că ar putea veni să mă vadă, la Londra. In lunile de când plecasem de la Riverton, mă simţisem mai singură decât m-aş fi aşteptat. In ciuda îndrumărilor complete ale dom nului Hamilton, descoperisem că era mai greu decât îmi imaginasem să fii camerista unei lady, mai ales că Hannah nu era atât de fericită cum ar trebui să fie o tânără soţie. Iar tendinţa doamnei Tibbit de a crea probleme, făcea în aşa fel încât personalul să nu se poată împri eteni. Sufeream pentru prima dată în viaţă de singurătate. Şi, deşi mă temeam să nu interpretez greşit atenţia lui Alfred (fiindcă mai păţisem asta o dată), m-am pomenit că îmi era dor să-l văd. Cu toate acestea, am însoţit-o pe Hannah în după-masa aceea, întâlnirea cu Alfred era mai târziu, seara. Dacă mergeam repede, mă puteam întoarce la timp. Auzisem atât de multe poveşti despre şedin ţele de spiritism, încât simţeam că acesta ar fi fost lucrul cel mai bun cu putinţă. Doamna Tibbit spunea că vărul ei era posedat, iar dom nul Boyle cunoştea pe cineva a cărui soţie fusese tunsă chilug şi i se tăiase beregata. Dar, mai presus de orice, chiar dacă nu ştiam ce să cred despre şedinţele de spiritism, eram convinsă că oamenii atraşi de ele erau nefericiţi în prezent şi voiau să ştie ce le rezervă viitorul. Era o ceaţă groasă, cenuşie. Am urmărit-o pe Hannah prin Aldwych ca un detectiv, având grijă să nu rămân prea tare în urmă, să nu o scap din vedere. La un colţ, un bărbat în trenci cânta la muzicuţă Ţineţi aprinse focurile căminului. Soldaţii demobilizaţi erau pretutindeni, îi găseai pe alei, pe sub poduri, în faţa gărilor. Hannah s-a scotocit în geantă şi i-a aruncat o monedă, continuându-şi drumul. Am intrat pe strada Kean şi Hannah s-a oprit dinaintea unei vile elegante, eduardiene. Arăta destul de respectabil, dar, după cum îi 272
i
l
plăcea mamei să spună, aparenţele pot fi înşelătoare. A verificat numărul casei şi a apăsat butonul soneriei. Uşa s-a deschis iute şi ea a dispărut înăuntru, fară să arunce măcar o privire îndărăt. Am rămas afară, întrebându-mă la ce etaj s-o fi dus. La al treilea, eram sigură. Era ceva special în lumina galbenă care străbătea franjurile draperiei trase. Am rămas în aşteptare, lângă un şchiop care vindea maimuţe de tinichea ce urcau şi coborau pe o sârmă. Am rămas aşa vreo oră. Când a reapărut, treapta de ciment pe care stăteam îmi îngheţase picioarele atât de tare, încât n-am putut să mă ridic imediat. M-am ghemuit, rugându-mă să nu mă zărească. Dar nu m-a văzut, oricum, nu mai vedea nimic. Rămăsese în capul scărilor, parcă era ameţită. Stătea cu privirile pierdute, uimită, părând lipită de locul acela. M-am gândit că a fost vrăjită, că i-a mişcat un ceas pe sub ochi, aşa cum văzusem în poze, până a hipnotizat-o. îmi amorţise talpa, aşa că nu m-am putut repezi spre ea. Eram cât pe ce să o strig, când a tras aer în piept, s-a scuturat şi s-a îndreptat spre casă. Am întârziat Ia întâlnirea cu Alfred din seara aceea ceţoasă. Nu mult, dar suficient cât să se îngrijoreze şi să se simtă jignit. — Grace! Ne-am salutat stângaci. El a întins mâna după a mea, în acelaşi timp în care am întins-o şi eu. A urmat apoi un moment stânjenitor, în care ne-am atins încheieturile, iar el mi-a apucat cotul din greşeală. Am zâmbit emoţionată şi mi-am retras mâna sub eşarfa. — îmi pare rău că am întârziat, Alfred. A trebuit să fac un comision pentru stăpâna. — Dar nu ştia că e după-amiaza ta liberă? Era mai înalt decât mi-1 aduceam aminte, iar faţa îi era mai brăzdată. Totuşi, îmi părea foarte arătos. — Da, dar... — Trebuia să-i spui să-şi facă singură comisionul. Tonul lui iritat nu m-a surprins. Nemulţumirea lui faţă de ceea ce făcea era tot mai mare. Din scrisorile lui de la Riverton răzbătea ceva ce nu existase înainte: nemulţumirea faţă de viaţa lui de zi cu zi. Iar în ultima vreme, întrebările despre Londra erau presărate cu citate din cărţile pe care le citea despre clasele sociale, muncitori şi sindicate. — Doar nu eşti sclavă, trebuia s-o refuzi. 273
— Ştiu, dar nu am crezut c ă... a durat mai mult decât... — Ei, bine, a spus el, iar chipul i s-a îmbunat, facându-1 să arate ca înainte. Nu eşti tu de vină. Haide să profităm, până nu ne întoarcem din nou la galere. Ce-ar fi să îmbucăm ceva înainte de a merge la film? Mă simţeam copleşită de fericire în timp ce mergeam unul lângă altul. Mă simţeam matură şi îndrăzneaţă, să ies în oraş cu un bărbat ca Alfred. Mi-aş fi dorit să mă ţină de braţ. Să ne vadă lumea şi să creadă că suntem căsătoriţi. — Am trecut pe la mama ta, a spus el, întrerupâdu-mi şirul gân durilor. Aşa cum m-ai rugat. — Vai, Alfred, mulţumesc. Nu e prea rău, nu? — Nu-i prea rău, a spus el, şovăind o clipă şi ferindu-şi privirile. Dar nici prea bine, să-ţi spun drept. Are o tuse păcătoasă şi zice c-o necăjeşte spatele. Are artrită, nu? a întrebat el, vârându-şi mâinile în buzunare. — Da, a apucat-o aşa, dintr-odată, când eram eu mică. Şi s-a agravat destul de repede. Iarna e cel mai rău. — Am avut şi eu o mătuşă, la fel. A îmbătrânit-o înainte de vreme. Ce ghinion! a spus el clătinând din cap. Ne-am continuat drumul, în tăcere. — Alfred, ce crezi... despre mama... cum ţi s-a părut? ... Avea tot ce-i trebuie? Cărbuni şi d-alde astea? — A, da. Nu te teme. Avea o grămadă de cărbuni! a spus el, aplecându-se să-mi atingă umărul. Iar doamna Townsend are grijă să-i mai trimită dulciuri din când în când. — Dumnezeu s-o binecuvânteze! am spus eu, cu ochii în la crimi. Şi pe tine, Alfred, că te-ai dus s-o vezi. Ştiu că-i face bine, deşi nu recunoaşte. — N-o fac pentru plăcerea ei, pentru tine o fac, Gracie, a spus el simplu, ridicând din umeri. Un val de bucurie mi-a năpădit obrajii. Mi-am apăsat mâna înmănuşată pe faţă, să îmi potolesc dogoarea. — Şi ceilalţi ce mai fac? Cei de la Saffron, am întrebat eu sfioasă. Sunt bine cu toţii? A tăcut o vreme, adaptându-se la schimbarea de subiect. — Cât de bine se poate. Cei de jos, adică. Sus e mai rău. 274
i
— Domnul Frederick? Din ultima scrisoare a lui Nancy înţelesesem că nu era prea bine. — S-a mohorât de tot de când ai plecat, a scuturat el din cap. Cred că ţinea mult la tine, zău! M-a înghiontit şi mi-a venit să zâmbesc. — îi este dor de Hannah. — Dar nu recunoaşte. — Lasă, că nici ea nu e mai prejos. I-am povestit despre scrisorile începute pe care le-am găsit. Tot felul de ciorne aruncate peste tot, dar netrimise. A fluierat şi a scuturat din cap. — Şi ni se zice să-nvăţăm de la clasele superioare! Ascultă-mă pe mine, ar avea ei mai multe de învăţat de la noi. Eu mergeam înainte, gândindu-mă la tristeţea domnului Frederick. — Crezi că dacă s-ar împăca cu Hannah... — Nu cred că e aşa de simplu, a ridicat el din nou din umeri. Sigur că-i e dor de ea, fară îndoială. Dar mai e şi altceva. M-am uitat la el. — Sunt şi maşinile, acum că nu mai are fabrica, parcă nu mai are nici un rost. îşi trece tot timpul umblând de colo-colo, pe moşie, îşi ia puşca şi zice că se duce după braconieri. Dudley spune că e o închipuire, că nu sunt braconieri nicăieri, dar el umblă după ei tot timpul. Eu îl înţeleg, simţi nevoia să faci ceva... — Dar Emmeline nu-i ţine de urât? — S-a făcut o adevărată domnişoară, dacă mă-ntrebi. Ea conduce totul acolo, cu stăpânul aşa cum e ... Nu pare să-i pese ce face ea. Abia dac-o bagă-n seamă, de cele mai multe ori! A izbit cu piciorul o pietricică şi a urmărit-o rostogolindu-se şi dispărând în şanţ. — Nu mai e la fel de când ai plecat! Eu savuram ultimele lui cuvinte, dar el a continuat, vârându-şi mâinile în buzunar şi căutând ceva: — A, că veni vorba de Riverton, n-ai să crezi cu cine m-am întâl nit. Acum, când te aşteptam pe tine. — Cu cine? — Cu domnişoara Starling. Lucy Starling. Secretara domnului Frederick. N-o ştii? 275
M-am simţit înţepată de acul invidiei. Cu câtă uşurinţă îi pronunţa numele mic. Lucy. Un nume lunecos, misterios, care foşnea ca mătasea. — Domnişoara Starling, aici, la Londra? — Da, locuieşte aici. Are un apartament pe strada Hartley, chiar aici, după colţ. — Şi ce face? — Lucrează. După ce s-a închis fabrica domnului Frederick, a trebuit să-şi caute altă slujbă, şi-aici, la Londra, sunt mai multe. Mi-a întins un petic de hârtie. Albă, caldă, cu un colţ îndoit, cum stătuse în buzunar. — I-am luat adresa şi i-am spus că ţi-o dau ţie. Aş sta mai liniştit dac-aş şti că ai o prietenă în Londra. M-a privit şi a zâmbit într-un fel anume, care m-a făcut să roşesc din nou. Mă simt slăbită. Gândurile îmi plutesc. înainte şi-napoi, ici şi colo, peste valurile istoriei. Sala de festivităţi. Poate că acolo s-o fi dus Sylvia. Comitetul de femei sigur a organizat şi o vânzare de prăjituri, fursecuri şi ceai apos, cu beţigaşe în loc de linguriţe. încerc să mă îndrept spre scările de beton. îmi ţin echilibrul. Pun piciorul, nu văd bine unde, glezna mi se loveşte tare de treaptă. Cineva mă prinde de braţ tocmai când mă împiedic. Un tânăr cu pielea întunecată, părul verde şi un inel în nas. — Nu te simţi bine? mă întreabă el cu o voce blândă. Nu-mi găsesc cuvintele, neputându-mi lua ochii de la inelul din nasul lui. — Eşti albă ca varul, dragă! Eşti singură? Să chem pe cineva? — Ia te uită unde erai! se aude o voce cunoscută de femeie. Ai dispărut aşa, am crezut că te-am pierdut! Scoate nişte sunete de cloşcă, îşi înfige pumnii în şolduri, ridicâdnu-şi coatele de parcă ar da din aripi. — Pentru numele lui Dumnezeu, unde aveai de gând să te duci? — Am găsit-o aici, a spus băiatul cu părul verde. Era să cadă pe scări. — Frumos îţi şade, neastâmpărato! mă apostrofează Sylvia. Nici nu mă-ntorc bine! O să mă faci să-mi plesnească inima, dacă nu eşti atentă. Ce-o fi fost în capul tău? 276
Dau să-i răspund, dar mă opresc. îmi dau seama că nu-mi mai aduc aminte. Am senzaţia că încercam să caut ceva, că voiam ceva. — Haide, spune ea, apucându-mă de umeri şi luându-mă de acolo. Anthony abia aşteaptă să te cunoască. Cortul e mare şi alb. Are o latură prinsă lateral, să permită accesul. Deasupra intrării e agăţată o pânză pe care scrie cu vopsea: Societatea Istorică din Saffron Green. Sylvia mă împinge înăuntru. E cald şi miroase a fân proaspăt cosit. De rama tavanului atârnă un tub de neon care bâzâie şi aruncă o lumină anestezică asupra meselor şi a scaunelor de plastic. — Uite-1 acolo, şopteşte Sylvia, arătându-mi un bărbat atât de comun încât mi se pare cunoscut. Cu păr castaniu înspicat şi mustaţă la fel, cu obraji rumeni. Stă de vorbă cu o doamnă corpolentă, îmbră cată într-o rochie demodată. Sylvia se apropie de mine, şoptind: — Ti-am spus eu că arată bine, nu? Mi-e cald şi mă dor picioarele. Mă simt ameţită. Devin arţăgoasă.. — Vreau o ceaşcă de ceai! Sylvia îmi aruncă o privire uimită. — Sigur că da, scumpo! Ţi-aduc imediat, şi am şi o surpriză pentru tine. Haide să stai jos. Mă aşază lângă un panou acoperit cu pânză de sac, pe care sunt prinse fotografii, şi dispare. Ce crudă şi ironică este arta fotografică! Cum târăşte în viitor momente izolate, care ar fi trebuit lăsate să se risipească odată cu trecutul, să rămână doar amintiri întrezărite prin ceaţa întâmplărilor ulterioare. Fotografiile ne ajută să vedem oamenii înainte ca viitorul să-i fi zdrobit, înainte ca ei să fi ştiut cum vor sfârşi. La o primă privire, se vede doar o spumă de chipuri albe şi fuste largi într-o mare de culoare sepia, dar încetul cu încetul încep să le recunosc pe unele, în timp ce altele se pierd. în prima se vede pavi lionul de vară pe care Teddy l-a proiectat şi l-a construit după ce s-au mutat, în 1924. Fotografia a fost făcută chiar în anul acela, dacă judeci după figurile oamenilor din prim-plan. Teddy stă lângă treptele neter minate, sprijinit de unul dintre stâlpii de marmură de la intrare. Pe iarbă se află o pătură de picnic, pe care stau, una lângă alta, Hannah şi Emmeline. Amândouă cu privirile pierdute. Deborah stă în prim-plan, cu trupul ei înalt aplecat, cum era moda pe atunci, cu părul negru căzut pe ochi. într-o mână ţine ţigara. Fumul lasă impresia unei ceţe. Dacă n-aş fi ştiut cu siguranţă, aş fi putut crede că mai era şi o a cincea
persoană în fotografie, ascunsă în negură. Dar nu era. Nu există foto grafii cu Robbie la Riverton. N-a venit acolo decât de două ori. In cea de-a doua fotografie nu apar oameni. E doar Rivertonul, sau ce mai rămăsese din el, după ce a fost mistuit de flăcări înainte de cel de-al Doilea Război Mondial. Toată aripa de vest a dispărut pur şi simplu, ca şi cum din cer ar fi coborât o lopată uriaşă, care a luat pe sus camera copiilor, salonul, sufrageria şi dormitoarele. Rămăşiţele sunt înnegrite de cenuşă. Au fumegat săptămâni întregi. Dar eu nu aveam de unde să ştiu lucrul acesta. La începutul războiului s-a născut Ruth, şi eu mă aflam în pragul unei alte vieţi. Am tot evitat să recunosc cea de-a treia fotografie, să-i stabilesc locul în timp. îmi dau seama repede cine sunt personajele, văd că sunt îmbrăcate de petrecere. Ce multe petreceri mai erau în vremurile acelea! Lumea se îmbrăca mereu elegant şi se fotografia. Ar putea merge ori unde. Dar nu se duc. Eu ştiu unde se află şi ce urmează. îmi aduc bine aminte cu ce erau îmbrăcaţi. îmi aduc aminte sângele, până şi petele de pe rochia ei de culoare deschisă, ca şi cum ar fi ţâşnit dintr-o căli mară cu cerneală roşie căzută de la înălţime. Cât m-am chinuit să le scot, dar n-ar fi contat nici dacă le lăsam aşa. Ar fi trebuit s-o arunc pur şi simplu. Nu s-a mai uitat niciodată la ea şi cu siguranţă n-a mai purtat-o vreodată. Dar, în fotografia asta, nu ştiau ce va urma, zâmbesc. Hannah, Emmeline şi Teddy. Zâmbesc spre aparatul de fotografiat. Asta e îna inte. Mă uit la chipul lui Hannah, căutând un indiciu, un semn al nenorocirii care va urma. Dar nu-1 găsesc, de bună seamă. Tot ce văd e nerăbdare, deşi poate că îmi închipui, deoarece ştiu că asta era. Simt pe cineva în spatele meu. O femeie. Se apleacă să se uite la fotografii. — Minunate, nu-i aşa? Ce rochii caraghioase mai purtau! Altă lume! Doar eu văd umbra de pe chipurile lor. Senzaţia a ceea ce urmează să se întâmple pare că mi se prelinge rece pe piele. Nu, nu e asta, ci lichidul care mi se scurge din locul unde m-am lovit la picior. Cineva mă bate pe umăr. — Dr. Bradley? Un bărbat se apleacă asupra mea, cu chipul zâmbitor, luându-mi mâna într-a sa. — Grace, pot să-ţi spun pe nume? Ce plăcere să te cunosc. Sylvia mi-a povestit atâtea despre dumneata. E o adevărată plăcere. 278
Cine e omul ăsta care vorbeşte atât de tare, atât de răspicat? De ce îmi scutură mâna cu atâta putere? Şi ce i-a spus Sylvia despre mine? Şi de ce? — .. .predau engleza, din asta îmi câştig existenţa, dar pasiunea mea e istoria. Mă socotesc un fel de expert în istoria locală. Sylvia apare în uşa cortului cu o ceaşcă de polistiren în mână. — Uite unde eraţi! In fine, ceaiul! Asta era tot ce-mi doream. Iau o sorbitură. E călduţ. Nu mai are nimeni curajul să-mi dea lichide fierbinţi. Am aţipit de prea multe ori cu ele în mână. Sylvia se aşază pe un scaun, alături. — I-ai spus despre declaraţii? l-a întrebat ea, clipind din genele năclăite de rimei. — N-am ajuns încă la asta. — Anthony face o colecţie de povestiri culese de la localnici despre istoria satului Saffron Green. Pentru Societatea de Istorie. A primit şi o bursă pentru asta, spune ea cu un zâmbert larg. Tocmai a înre gistrat-o şi pe doamna Baker, cea de acolo. Cândva, oamenii îşi ţineau poveştile pentru ei. Nici nu le trecea prin cap că unii le-ar putea găsi interesante. Acum toată lumea îşi scrie memoriile, organizând adevărate competiţii pentru titlul de cea mai tristă copilărie, cel mai violent tată. Cred că ar trebui să mă bucur. In cea de-a doua mea viaţă, după ce s-a sfârşit totul la Riverton, după cel de-al Doilea Război Mondial, mi-am petrecut mult timp săpând şi descoperind poveşti de-ale oame nilor. Căutând dovezi, dezgropând oseminte. Ce simplu ar fi fost dacă aş fi avut povestea înregistrată a vieţii lor. Dar nu-mi pot imagina altceva decât un milion de benzi ale unor bătrâni care mormăie despre preţul de-acum treizeci de ani al ouălor. Sunt oare adunate toate în vreo încăpere, undeva, într-un uriaş buncăr subteran, cu rafturi până în tavan, pline de benzi din care răzbat amintiri banale şi pe care nimeni nu are timp să le asculte? Există doar o singură persoană care doresc să-mi audă povestea. Una singură pentru care o şi pun pe bandă. Sper să merite. Sper ca Ursula să aibă dreptate: că Marcus o s- o asculte şi-o s-o înţeleagă. Că propria mea vinovăţie şi povestea modului în care am dobândit-o să-l elibereze într-un fel sau altul. 279
Lumina e puternică. Mă simt ca o pasăre în cuptor. încinsă, jumulită şi atent observată. De ce am acceptat? Sau n-am acceptat? — Spune ceva, să pot verifica microfonul! zice Anthony, ghemuit în spatele unui obiect negru, o cameră video, cred. — Ce să spun? întreb eu cu o voce necunoscută. — Haide, încă o dată! — Mi-e teamă că nu ştiu ce să spun. — Bine! zice Anthony, reapărând din spatele aparatului. Acum e bine. Simt mirosul pânzei de cort, răscoapte de căldură. — De mult aştept să stau de vorbă cu dumneata, îmi spune Anthony. Sylvia mi-a povestit că ai lucrat la conac. — Da. — Nu-i nevoie să te apleci spre microfon. Se aude foarte bine. Nu-mi dădusem seama că mă aplecasem prea tare şi m-am spri jinit de spătarul scaunului, de parcă aş fi fost muştruluită. — Ai lucrat la Riverton. Era o afirmaţie, nu cerea nici un răspuns, totuşi nu mă pot stăpâni să nu răspund. — Am început în 1914, ca servitoare. El pare stânjenit, de el, de mine, nu-mi dau seama. — Da, bine... şi trece mai departe. Ai lucrat pentru Theodore Luxton? întreabă cu emoţie, ca şi cum simpla invocare a numelui aces tuia l-ar mânji cu nimicnicia lui. — Da. — Excelent! L-ai văzut adesea, nu? Vrea să zică... dacă am auzit multe? Dacă pot să-i spun ce se întâmpla în spatele uşilor închise? Cred că o să-l dezamăgesc. — Nu prea mult. La vremea aceea eram camerista soţiei lui. — Atunci, ai avut de-a face mult cu Theodore! — Nu, nu prea. — Dar am citit că sala servitorilor era un viespar de bârfe. Trebuie să fi ştiut ce se întâmpla în jurul tău, nu? — Nu. Mai târziu s-au aflat o mulţime de lucruri, desigur. Am citit şi eu despre ele, ca toţi ceilalţi, în ziare. Despre vizitele în Germania, întâl nirile cu Hitler. N-am crezut niciodată acuzaţiile cele mai grave. Nu 280
se faceau vinovaţi decât de admiraţia pentru modul în care Hitler înflăcăra clasele muncitoare, pentru abilitatea lui de a dezvolta indus tria. N-avea importanţă faptul că acest lucru se făcea prin muncă silnică. Puţini ştiau asta atunci. Istoria încă nu dovedise că era nebun. — Dar întâlnirea din 1936 cu ambasadorul german? — Nu mai lucram la Riverton pe vremea aceea. Plecasem cu zece ani în urmă. Se opreşte, dezamăgit. Bănuiam eu. Şirul întrebărilor lui fusese curmat pe nedrept. Dar se reînsufleţeşte pe neaşteptate. — In 1926? a întrebat cu interes. — Nu. în 1925. — Atunci, sigur mai erai acolo când tipul ăla, poetul... cum îl chema?... s-a sinucis? Lumina m-a încins de tot. Sunt istovită. Simt inima cum îmi fâlfâie. Sau fâlfâie ceva acolo: vreo arteră mi s-a subţiat într-atât, încât s-a desprins vreo bucăţică şi rătăceşte pierdută în şuvoiul de sânge. — Da, mă aud rostind. — Bine, atunci, putem vorbi despre asta, spune el, găsind în fine o consolare. îmi aud inima bătând umed, greu. — Grace! — Ce palidă e! îmi simt capul uşor, sunt istovită. — Dr. Bradley! — Grace? Grace! Vâjâind ca vântul într-un tunel, o pală puternică mă absoarbe, ca o furtună de vară, năpustindu-se spre mine, tot mai iute. E trecutul meu, care mă înghite. îl simt peste tot, în urechi, în păr, îmi striveşte coastele... — E vreun doctor aici? Chemaţi salvarea! Am scăpat. Mă dezintegrez. Milioane de particule minuscule alunecă prin tunelul timpului. — Grace? N-are nimic. Eşti în regulă, Grace, mă auzi? Copite de cai pe drumuri pietruite, maşini cu nume străine, curieri pe biciclete, doici împingând cărucioare, copii sărind coarda, jucând şotronul, Greta Garbo, orchestra Original Dixieland Jazz, Bee Jackson, charlestonul, parfumul Chanel numărul 5, întâmplarea misterioasă de la Styles, F. Scott Fitzgerald... 281
a
— Grace? Pe mine mă strigă? — Grace? Sylvia? Hannah? — A leşinat. Stătea aici şi... — Daţi-vă la o parte, doamnă. Lăsaţi-ne să intrăm. O voce necunoscută. O uşă trântită. O sirenă. Mişcare. — Grace! Sunt eu, Sylvia. Rezistă, m-auzi!? Sunt cu tine!... Te duc acasă... Rezistă! Să rezist? De ce? .. .A, scrisoarea, bineînţeles. O am în mână. Hannah mă aşteaptă să i-o aduc. E gheţuş pe jos şi a început să ningă.
în adâncuri
E iarnă, e frig şi alerg. îmi simt sângele cald şi gros în vene, pulsându-mi sub pielea rece a feţei. Aerul îngheţat o întinde peste pomeţi, de parcă s-ar fi micşorat şi ar fi fost trasă pe un gherghef. Ca şi cum ar fi fost prinsă-n copci, ar fi zis Nancy. Ţin scrisoarea strâns în mână. E micuţă, cu plicul murdărit un pic de degetul expeditorului, care a întins cerneala încă umedă. Tocmai a fost scrisă. Este de la un detectiv. De la unul de-adevăratelea, de la o agenţie din strada Surrey, cu secretară la uşă şi maşină de scris pe birou. Am fost trimisă să o iau personal, deoarece conţine —dacă avem noroc informaţii prea compromiţătoare să fie transmise prin Poşta Regală sau prin telefon. Sperăm ca această scrisoare să conţină date despre locul în care se află Emmeline, dispărută de ceva vreme. Totul ame ninţă să devină un mare scandal. Eu sunt una dintre puţinele per soane de încredere. Acum trei zile am primit un telefon de la Riverton. Emmeline ple case la sfârşitul săptămânii la o familie din comitatul Oxford. I-a păcălit, facându-se nevăzută în timp ce se îndreptau spre biserica din oraş. O aştepta o maşină. Totul fusese plănuit dinainte. Se pare că este şi un bărbat la mijloc. Sosirea scrisorii mă bucură —ştiu cât de important este s-o găsim pe Emmeline —, dar sunt emoţionată şi din altă pricină. Mă întâlnesc diseară cu Alfred. E prima dată după seara aceea ceţoasă de acum câteva luni. Atunci când mi-a dat adresa lui Lucy Starling şi mi-a spus că-i pasă de mine şi m-a condus seara târziu până acasă. în lunile care au urmat ne-am mai scris, cu tot mai multă încredere (şi drăgălăşenie), şi acum urma să ne vedem din nou. O promisiune adevărată. Alfred vine la Londra. A pus deoparte bani din salariu şi a cumpărat două 283
^
bilete la Prinţesa Ida. E o piesă de teatru. Prima pe care o văd. Mereu trec pe lângă afişe în timp ce merg pe Haymarket cu diferite comi sioane pentru Hannah sau în după-amiezele mele libere. Dar n-am intrat niciodată să văd un spectacol. Deocamdată ţin totul secret. Nu i-am spus nici lui Hannah —are prea multe pe cap şi nici altcuiva din personalul casei de la numărul şaptesprezece. Obiceiurile neprietenoase ale doamnei Tibbit cuprind o gamă variată de tachinări, împunsături şi luări peste picior pentru cel mai mic motiv. Odată, când m-a prins citind o scrisoare - noroc că era de la doamna Townsend şi nu de la Alfred —,a insistat să o citească şi ea. Spunea că e de datoria ei să se asigure că personalul de condiţie inferioară (de condiţie inferioară!) se comporta cum trebuie şi nu între ţinea legături neserioase. Stăpânul nu ar fi admis aşa ceva. Intr-un fel, are dreptate. Mai nou, Teddy a devenit foarte aspru în ceea ce priveşte personalul. Are probleme la serviciu şi, deşi el nu este rău de felul lui, se pare că până şi cel mai blajin om poate deveni dur atunci când este nevoit. A început să fie preocupat de microbi şi igienă, dând personalului sticle cu apă de gură şi insistând să le folo sească. Era un obicei pe care îl preluase de la tatăl lui. De aceea nu trebuie să afle şi ceilalţi servitori despre Emmeline. Cu siguranţă că vreunul dintre ei va duce vorba mai departe, împăunându-se că a fost primul care a dat vestea. Când ajung înapoi la numărul şaptesprezece, intru pe scara servitorilor şi trec grăbită, dornică să nu stârnesc atenţia nedorită a doamnei Tibbit. Hannah mă aşteaptă în dormitor. E palidă, aşa cum a rămas din momentul în care a primit telefonul domnului Hamilton, săptămâna trecută. Ii întind scrisoarea şi ea o rupe nerăbdătoare. O citeşte iute şi spune dintr-o suflare, fară să-şi ridice ochii: — Au găsit-o! E bine, slavă Domnului! Continuă să citească, trage aer în piept şi îşi scutură capul. — Vai, Emmeline, şopteşte ea, Emmeline! Când ajunge la capăt, lasă scrisoarea deoparte şi îşi ridică ochii spre mine. îşi strânge buzele şi clatină din cap ca pentru sine. — Trebuie adusă imediat, până nu e prea târziu! Pune scrisoarea la loc în plic, nervoasă, aproape mototolind-o. Ner voasă şi preocupată, cum a fost tot timpul în ultima vreme, de când s-a dus la şedinţa de spiritism.
j
284
Îl
— Chiar acum, doamnă? — Sigur că da. Au trecut deja trei zile. — Vreţi să chem şoferul? — Nu, a spus ea iute. Nu putem risca să afle cineva. Se referea la Teddy şi familia lui. — Voi conduce chiar eu. — Doamnă! — Ce te miri, Grace! Doar tata a fabricat maşini! Ce mare lucru! — Să vă aduc mănuşile şi fularul, doamnă? — Ia şi pentru tine! — Pentru mine? — Păi, nu vii şi tu? a întrebat Hannah, cu ochii măriţi. împreună avem mai multe şanse s-o salvăm. împreună. Ce cuvânt dulce! Sigur că voi merge cu ea. Are nevoie de ajutorul meu. Şi-am să vin la timp să mă întâlnesc şi cu Alfred. El e cineast, e francez şi de două ori mai bătrân decât ea. Ba mai mult, e însurat. Hannah îmi povesteşte toate astea în timp ce conduce maşina. Ne îndreptăm spre studioul lui de filmări din nordul Londrei. Detectivul spune că Emmeline se află acolo. Când ajungem la destinaţie, Hannah opreşte maşina şi rămânem înăuntru o vreme, privind pe geam. E o parte a Londrei în care n-am mai fost niciodată. Casele sunt scunde şi înguste, din cărămidă întu necată. Pe străzi sunt bărbaţi care joacă jocuri de noroc. Rolls-Royce-ul strălucitor al lui Teddy atrage atenţia. Hannah mai scoate o dată scri soarea detectivului şi verifică din nou adresa. Se întoarce spre mine, ridicând dintr-o sprânceană, şi încuviinţează dând din cap. E ceva mai mult decât o casă. Hannah bate la uşă şi-i deschide o femeie. Are părul blond înfaşurat pe bigudiuri şi poartă un capot de mătase crem murdar. — Bună dimineaţa. Mă numesc Hannah Luxton. Doamna Han nah Luxton. Femeia îşi mută greutatea de pe un picior pe celălalt în aşa fel încât i se iveşte un genunchi prin crăpătura capotului. — Bine, scumpo, spune ea mijindu-şi ochii, cu un accent asemă nător celui al prietenei din Texas a lui Deborah. Poate să te cheme cum oi vrea tu! Ai venit pentru audiţie? 285
Hannah clipeşte, neînţelegând. — Am venit pentru sora mea. Emmeline Hartford? Femeia se încruntă. — Ceva mai scundă ca mine, spune Hannah, păr blond, ochi albaştri. Scoate o fotografie din geantă şi i-o dă femeii. — A da, da, spune aceasta întinzându-i fotografia înapoi. Asta e Baby, da! — E aici? E bine? răsuflă Hannah uşurată. — Sigur că da. — Slavă Domnului. Atunci, vreau s-o văd. — Nu se poate, scumpo! Nu. Baby tocmai filmează. — Filmează? — Tocmai filmează. Lu’ Philippe nu-i place să-l deranjezi în timp ce filmează. Femeia îşi mută din nou grutatea pe celălalt picior şi genunchiul stâng apare prin crăpătura capotului, înlocuindu-1 pe cel drept. îşi apleacă uşor capul într-o parte. — Da’ puteţi să aşteptaţi înăuntru, dacă vreţi. Hannah se uită la mine. Eu ridic neputincioasa din umeri şi o urmăm pe femeie în casă. Suntem conduse prin hol, sus pe scări, spre un dormitor mic, cu un pat dublu nefacut în mijloc. Draperiile sunt trase, aşa că lumina de afară nu pătrunde pe nicăieri, în încăpere aflându-se trei veioze aprinse, acoperite cu câte o eşarfa roşie. Pe scaunul de lângă perete se află un geamantan pe care îl recu noaştem a fi al lui Emmeline. Pe una dintre noptiere e aşezat un set de pipe. — Vai, Emmeline... exclamă Hannah, incapabilă să continue. — Doriţi un pahar cu apă, doamnă? o întreb eu. — Da, acceptă ea imediat. Nu-mi închipui că aş putea coborî să caut bucătăria. Femeia care ne-a condus aici a dispărut, iar eu nu ştiu ce-ar putea apărea de după uşile astea închise. Descopăr o baie pe hol. Etajera e plină de pensule, cutii de pudră şi gene false. Singurul recipient la îndemână e o cană mare, cu cercuri concentrice de murdărie. încerc s-o spăl, dar petele nu se iau. Mă întorc la Hannah cu mâna goală. 286
— îmi pare râu, doamnă... Ea mă priveşte, trăgând aer în piept. — Grace, n-aş vrea să te sperii, dar se pare că Emmeline trăieşte cu un bărbat. — Da, doamnă, i-am răspuns, grijulie să nu pun paie pe foc cu spaima mea. Aşa se pare. Uşa se dă de perete şi ne întoarcem. în prag stă Emmeline. Eu rămân cu gura căscată. Părul ei blond e legat în vârful capului, cu şuviţe care-i încadrează obrajii, iar genele lungi şi negre îi fac ochii neverosimil de mari. Are buzele date cu ruj de un roşu aprins şi poartă un capot ca al femeii de jos. Cu toate accesoriile astea de adult, nu ştiu cum se face, dar pare mult mai tânără. Poate că de vină e expresia chi pului ei, lipsită de artificiile adulte: e sincer surprinsă să ne vadă şi nu se poate preface. — Ce căutaţi aici? — Mulţumesc lui Dumnezeu, strigă Hannah, răsuflând uşurată, repezindu-se spre ea. — Ce căutaţi aici? întreabă Emmeline din nou. De-acum şi-a recăpătat cumpătul, pleoapele grele i-au acoperit pe jumătate ochii mari, iar cercul buzelor ei s-a transformat într-o grimasă bosumflată. — Am venit să te luăm. Haide, îmbracă-te să plecăm. Emmeline păşeşte încet spre masa de toaletă şi se aşază pe taburet. Scutură o ţigară din pachetul mototolit, îşi ţuguie buzele când o apucă şi o aprinde. — N u plec nicăieri, spune ea scoţând un val de fum. Nu mă poţi lua cu forţa. Hannah o apucă de braţ şi o ridică în picioare. — Ba ai să pleci, şi eu pot să te iau! Hai acasă! — Asta e casa mea de-acum, spune Emmeline smucindu-şi braţul. Sunt actriţă, o să fiu o stea de cinema. Philippe spune că am stofa. — Sigur că da! zice Hannah mohorâtă. Grace, fa-i bagajul, iar eu o ajut să se îmbrace. Hannah îi desface capotul şi ni se taie răsuflarea. Pe dedesubt nu poartă decât un neglijeu transparent. Sfârcurile roz i se iţesc prin dantela neagră. — Emmeline, a strigat Hannah, în timp ce eu mi-am întors iute privirile spre geamantan. Ce fel de film e ăsta? 287
— O poveste de dragoste, a răspuns Emmeline, înfaşurându-şi capotul în jurul taliei şi trăgând din ţigară. Hannah îşi duce mâinile la gură şi-şi aruncă privirile spre mine — cu ochii albaştri măriţi de groază şi supărare. E mult mai rău decât ne închipuiserăm. Am rămas mute amândouă. Eu îi întind rochia lui Emmeline. — Imbracă-te! reuşeşte ea să spună cu greu. Imbracă-te, când îţi spun! Se aud paşi grei pe scări şi, dintr-odată, în cadrul uşii apare un bărbat: scund, cu mustaţă, îndesat şi negricios, cu o lentoare arogantă a gesturilor. — Philippe, strigă Emmeline triumfătoare, smulgându-se din mâinile lui Hannah. — Ce se-ntâmplă aici? întreabă el cu un pronunţat accent fran ţuzesc. Ce v-a apucat? i se adresează el lui Hannah, îndreptându-se spre Emmeline şi luând-o parcă în stăpânire. — O iau acasă. — Şi cine sunteţi, mă rog? o întreabă Philippe, măsurând-o din cap până-n picioare. — Sora ei. Asta pare să-i focă plăcere. Se aşază pe marginea patului şi o trage pe Emmeline după el, fară să-şi ia ochii de la Hannah. — Şi de ce vă grăbiţi aşa? Poate surioara cea mare ar vrea să-i trag şi ei nişte cadre cu Baby? Ia zi? Hannah trage adânc aer în piept, redobândindu-şi cumpătul. — Nu, cu siguranţă! Plecăm amândouă chiar acum! — Eu nu plec nicăieri! spune Emmeline. Philippe ridică din umeri, cum numai francezii o pot face. — Se pare că ea nu vrea să plece! — N-are de ales, zice Hannah, uitându-se la mine. Ai terminat de împachetat, Grace? — Sunt aproape gata, doamnă. Philippe mă observă abia atunci. — A, a treia soră? întreabă el, ridicând o sprânceană apreciativ, iar eu mă feresc de atenţia necuvenită, de parcă aş fi goală. — Vai, Philippe, nu te prosti, asta e Grace, camerista lui Hannah, râde Emmeline. Deşi mă simt flatată de greşeala lui, sunt recunoscătoare când Emmeline îl trage de mânecă, iar el se uită în altă parte. 288
1
— Spune-i, spune-i despre noi, îl îndeamnă Emmeline. Şi-i zâmbeşte lui Hannah cu entuziasmul nestăpânit pe care doar o persoană de şaptesprezece ani îl pote avea. — Noi doi am fugit şi avem de gând să ne căsătorim. — Şi soţia dumneavoastră ce părere are despre asta, monsieurt întreabă Hannah. — Dar nu e însurat, nu încă! — Să-ţi fie ruşine, monsieur, spune Hannah cu vocea tremurândă. Sora mea abia a împlinit şaptesprezece ani! Philippe îşi retrage mâna de pe umerii lui Emmeline, de parcă ar fi pe arcuri. — La şaptesprezece ani te poţi îndrăgosti, spune Emmeline. O să ne căsătorim când împlinesc optsprezece, nu-i aşa, Philippe? Philippe zâmbeşte încurcat, îşi şterge palmele pe pantaloni şi se ridică. — Nu-i aşa? întreabă Emmeline din nou, pe un ton mai ridicat. Aşa cum ne-am înţeles, spune-i! Hannah îi azvârle lui Emmeline rochia în poală. — Da, monsieur, spune-mi! Una dintre veioze clipeşte şi se stinge. — Eu, ă... eu... se bâlbâie Philippe, ridicând din umeri. — Termină, Hannah, strigă Emmeline, cu vocea tremurând. O să strici totul. — O iau pe sora mea acasă, spune Hannah. Şi, dacă încerci să complici situaţia şi mai mult, va avea grijă soţul meu să nu mai faci nici un film vreodată. Are prieteni în guvern şi în poliţie. Sunt con vinsă c-ar fi interesaţi să ştie ce fel de filme faci dumneata. După asta, Philippe devine foarte cooperant; adună celelalte lucruri ale lui Emmeline din baie şi le pune în bagaj, dar nu cu grija cu care aş fi facut-o eu. îi duce geamantanul la maşină şi rămâne tăcut în timp ce Emmeline plânge şi-i mărturiseşte cât de mult îl iubeşte şi-l îmbie să-i spună lui Hannah cum se vor căsători. în cele din urmă, speriat de vorbele lui Emmeline şi de problemele pe care soţul surorii ei i le-ar putea face, se uită la Hannah şi-i spune: — Habar n-am ce tot vorbeşte! E nebună! Mi-a zis că are două zeci şi unu de ani. 289
Emmeline plânge furioasă tot drumul spre casă. Mă îndoiesc că aude vreun cuvânt din predica lui Hannah despre responsabilitate, reputaţie şi despre faptul că fuga de acasă nu e o soluţie. — Mă iubeşte, e tot ce poate spune după ce Hannah îşi încheie discursul. De ce a trebuit să vii tu şi să strici totul? — Să stric totul? Te-am salvat. Ai noroc că am ajuns acolo înainte de a da de o belea adevărată! E însurat. Şi te-a minţit, să te facă să joci în filmele lui dezgustătoare. Emmeline o priveşte cu ochii măriţi, cu buza de jos tremurând. — Nu poţi suporta să mă vezi fericită! Să ştii că m-am îndră gostit! Că în sfârşit mi s-a întâmplat ceva minunat. Că mă iubeşte şi pe mine cineva! Hannah nu-i răspunde. Am ajuns la numărul şaptesprezece şi şoferul parchează maşina. Hannah şi Emmeline se fac nevăzute în casă, iar eu cobor pe scara servitorilor. N-am ceas de mână, dar sunt sigură că trebuie să se apropie de cinci. Piesa începe la cinci şi jumătate, împing uşa, dar în prag nu stă Alfred, ci doamna Tibbit. — Alfred? întreb eu fară suflu. — Drăguţ băiat, spune ea cu un zâmbet viclean, care îi face aluniţa să se mişte. Păcat c-a trebuit să plece aşa de iute. — Când a plecat? întreb eu, cu picioarele moi, uitându-mă la ceas. — E ceva de-atunci, răspunde ea, întorcându-se la bucătărie. A aşteptat el cât a aşteptat. Până l-am slavat eu. — Cum adică? — I-am spus că-şi pierde timpul. Că eşti plecată să faci unul dintre comisioanele alea secrete ale stăpânei şi că Dumnezeu ştie când o să te întorci. O iau din nou la fugă. Pe Strada Regent, către Piaţa Piccadilly. Dacă mă grăbesc, poate îl mai prind. Şi-o blestem în gând pe doamna Tibbit, pe vrăjitoarea aia băgăcioasă. Ce treabă avea ea să-i îndruge că nu mă mai întorc? Şi să-i spună că făceam un comision pentru Hannah, chiar în ziua mea liberă? Ca şi cum ar fi ştiut cum să învârtă cuţitul în rană. în locul unde Strada Regent dă în Piaţa Piccadilly, zgomotul şi îmbulzeala se înteţesc. Ceasurile Saqui & Lawrence arată cinci şi jumă tate, ora la care se încheie ziua de lucru, iar piaţa este sufocată de trafic: de persoane şi de vehicole. Bărbaţi eleganţi şi oameni de afaceri, 290
doamne şi curieri se luptă să-şi facă loc de trecere. Mă strecor printre un autobuz şi un taxi înţepenit şi sunt aproape doborâtă de o căruţă trasă de cai, plină cu saci îndesaţi. Gonesc pe Haymarket, sar peste bastonul ridicat în semn de mânie al unui domn cu monoclu. M ă târăsc pe lângă clădirile în faţa cărora trotuarul e mai puţin aglomerat, până când, rămasă fară suflu, ajung la Teatrul Regal. Mă sprijin de peretele din piatră, chiar sub afiş, scrutând chipurile care trec pe lângă mine zâmbind, vorbind sau încruntându-se, aşteptând să dau de cel cunoscut. Un domn subţirel cu o doamnă şi mai subţire se năpustesc în sus pe scări. Arată două bilete şi sunt lăsaţi să intre. In depărtare se aude un ceas bătând sfertul de oră, oare o fi Big Ben? Oare Alfred mai vine? Sau am întârziat prea mult şi el e de acum aşezat pe locul lui? Aştept ca Big Ben-ul să bată şi ora exactă, apoi mai stau încă un sfert de oră, pentru orice eventualitate. Nimeni n-a intrat sau ieşit din teatru după perechea aceea de ogari bine îmbrăcaţi. M-am aşezat pe scări. Mi-am recăpătat răsuflarea şi m-am resemnat. N-am să-l mai văd pe Alfred în seara asta. Când un măturător îmi aruncă priviri necuviincioase, îmi dau seama că e timpul să plec. îmi petrec şalul peste umeri, îndreptându-mi pălăria, şi o pornesc spre casa de la numărul şaptesprezece. O să-i scriu lui Alfred. Să-i explic ce s-a întâmplat. O să-i spun despre Hannah şi doamna Tibbit, poate că am să-i mărturisec tot adevărul despre Emmeline şi Philippe şi despre scandalul care ar fi putut să izbuc nească. Deoarece, în ciuda ideilor lui despre exploatare şi societatea feudală, sunt sigură că Alfred va înţelege. Hannah i-a povestit lui Teddy despre păţania cu Emmeline şi el e scandalizat. Nici nu se putea găsi un moment mai prost: el şi cu taică-său se aflau pe punctul de a fuziona cu Banca Briggs. Vor deveni unul dintre cele mai mari sindicate bancare din Londra, din lume. Dacă se află ceva despre mizeria asta, o să-l distrugă, o să-i distrugă pe toţi. Hannah îşi cere scuze din nou şi-i aminteşte că Emmeline e încă tânără, naivă şi credulă. Se va maturiza. Teddy mormăie. O face tot mai des în ultima vreme. îşi trece o mână prin părul negru, care a început să încărunţească. Emmeline n-a avut parte de nici un fel de îndrumare, spune el, asta-i problema. Cine creşte în sălbăticie iese de-a dreptul sălbatic. 291
Hannah îi reaminteşte că ea şi Emmeline au crescut în acelaşi loc, dar Teddy ridică numai din sprâncene. Pufneşte, nu are timp să continue discuţia, trebuie să plece la club. O pune pe Hannah să-i scrie adresa cineastului şi-i spune să nu-i mai ascundă nimic de-acum încolo. Oamenii căsătoriţi nu au secrete unul faţă de celălalt. Dimineaţa următoare, în timp ce curăţăm măsuţa de toaletă a lui Hannah, am găsit un bileţel cu numele meu scris pe el. II lăsase special pentru mine, sigur îl pusese acolo după ce o ajutasem să se îmbrace. L-am deschis cu degete tremurătoare. De ce oare? Nu era teamă sau groază sau vreuna dintre celelalte sentimente care îi fac pe oameni să tremure, ci emoţia, surpiza, aşteptarea. L-am deschis, dar nu era în engleză. Era o serie de curbe, linii şi puncte, scrise cu grijă pe foaie. O stenogramă, după cum mi-am dat seama. Am recunoscut semnele din cărţile pe care le găsisem, cu ani în urmă, la Riverton, când dereticam prin camera lui Hannah. Ea îmi scrisese un bileţel în limba noastră secretă, limbă pe care eu nu o cunosc. Păstrez bileţelul toată ziua cu mine, în timp ce fac curat, cos, cârpesc. Dar, deşi îmi văd de treabă, nu mă pot concentra deloc. Mintea îmi este în altă parte, întrebându-mă cum să aflu ce scrie înăuntru. Caut cărţi care să mă ajute să îl descifrez - oare Hannah le-a adus cu ea de la Riverton? —, dar nu găsesc nimic. Peste câteva zile, în timp ce strâng ceştile de ceai, Hannah se apleacă spre mine şi mă întreabă: — Ai primit biletul de la mine? I-am spus că l-am găsit şi mi s-a răsucit stomacul când am auzit-o zicând, cu un zâmbet: — E secretul nostru! Era primul zâmbet pe care îl vedeam după multă vreme. Atunci mi-am dat seama că era un lucru important, secret, că eram singura persoană în care avea încredere. Trebuia fie să mărturisesc, fie să găsesc un mod de a-1 descifra. Câteva zile mai târziu, mi-a venit o idee. Am scos de sub pat întoar cerea lui Sherlock Holmes şi-am deschis-o într-un loc bine însemnat. Acolo, între două dintre povestirile mele preferate, e ascunzătoarea mea. 292
Dintre scrisorile lui Alfred, scot o bucăţică de hârtie, pe care o păstrez de mai bine de un an. Ce noroc pe mine că o mai am încă. O păstram nu pentru că era adresa ei, ci pentru că era scrisă de mâna lui. O scoteam mereu, să mă uit la ea, să o miros şi să o pun la loc, să-mi amintesc ziua în care mi-a dat-o, dar n-am mai umblat la ea de câteva luni, de când începuse să-mi scrie mai des şi pe un ton mai drăgăstos. O scot din ascunzătoare: e adresa lui Lucy Starling. Nu mai fusesem la ea până atunci, nu avusesem de ce. Sunt destul de ocupată cu slujba, şi puţinul timp liber mi-1 petrec citind sau scriindu-i lui Alfred. Şi a mai existat ceva care mă împiedica. O scânteie de invidie, ridicolă, dar puternică, aprinsă atunci când Alfred mi-a pomenit de ea prima dată, aşa, într-o doară, atunci, în ceaţă. Când ajung în faţa apartamentului ei, mă simt măcinată de îndo ială. Oare fac ceea ce trebuie? Oare locuieşte aici? Să-mi fi pus rochia cealaltă, mai bună? Sun la uşă şi îmi deschide o femeie în vârstă. Sunt uşurată şi dezamăgită deopotrivă. — Vă rog să mă scuzaţi. Caut pe altcineva. — Da? mă întreabă bătrâna. — O veche cunoştinţă. — Cum o cheamă? — Domnişoara Starling, mă pomenesc eu răspunzând, deşi nu ar fi cazul să îi dau explicaţii. Lucy Starling. Am salutat-o dând din cap şi, în timp ce mă întorceam să plec, am auzit-o spunând timid: — La primul etaj, a doua uşă pe stânga. Pornesc cu grijă pe hol, e întuneric. Singura fereastră, cea de pe casa scării, e acoperită de un strat de praf. A doua uşă pe stânga. Ciocăn. Se aude un foşnet în spatele uşii şi îmi dau seama că este acasă. îmi ţin răsuflarea. Uşa se deschide şi apare ea. E neschimbată. Mă priveşte o secundă, clipind din ochi. — Da! Vă cunosc? Proprietăreasa se uită la noi. A urcat chiar câteva trepte, să nu mă scape din ochi. îi arunc o privire fugară, apoi mă uit la domni şoara Starling. — Mă cheamă Grace. Grace Reeves. V-am cunoscut la conacul de la Riverton. 293
Faţa i se luminează. — Sigur, Grace! Ce surpriză să te văd! Aceeaşi voce care o distingea de personalul de la Riverton. Zâm beşte şi se dă la o parte, facându-mi loc să intru. Cum urma să procedez de-acum încolo nu mă mai gândisem, îmi venise ideea s-o vizitez aşa, dintr-odată. Domnişoara Starling rămăsese în picioare în mica încăpere de zi, aşteptând să mă aşez, să poată sta şi ea jos. îmi oferă o ceaşcă de ceai şi mi se pare că ar fi nepoliticos din partea mea să o refuz. Când dispare în ceea ce bănuiesc a fi o chicinetă, îmi permit să arunc o privire prin cameră. E mai luminată decât holul, iar ferestrele sunt curate lună, ca întreg apartamentul, de altfel. A făcut tot ce a fost posibil cu o casă modestă. Se întoarce aducând o tavă, cu ceianicul, zaharniţa şi două ceşti. — Ce surpriză plăcută, exclamă ea, cu o întrebare în priviri pe care este prea politicoasă să mi-o adreseze. — Am venit să vă rog ceva. — Ce anume? — Ştiţi stenografie? — Sigur că da, a răspuns, încruntându-se uşor. Metoda Pitman şi Gregg. Aceasta este ultima mea şansă de a o lăsa baltă şi de a pleca. Aş putea să spun că am făcut o greşeală, să pun ceaşca jos şi să mă îndrept spre uşă. Să o iau la fugă în jos pe scări, să ies în stradă, fară să mă uit înapoi. Dar cum aş mai afla ce scrie în bilet? Şi trebuie s-o fac. — Puteţi să-mi descifraţi ceva? — Sigur că da. îi întind biletul, ţinându-mi răsuflarea, sperând că fac ceea ce trebuie. Ochii ei şterşi scrutează textul, rând cu rând, îngrozitor de încet, după părerea mea. în cele din urmă, îşi drege vocea şi citeşte: — Spune aşa: Iţi mulţumescpentru ajutorulpe care mi l-ai dat în
povestea nefericită cufilmul. Ce m-aşfijacutfară tine? Lui T. nu i-aplăcut deloc... sunt convinsă că-ţi imaginezi de ce. Nici nu i-am spus totul, nici măcar despre vizita noastră în locul acela îngrozitor. Lui nu-i plac secretele. Ştiu că măpot încrede în tine, scumpa mea Grace, mai degrabă ca într-o soră decât ca într-o cameristă. Apoi mă priveşte, întrebându-mă: 294
— înţelegi ceva din asta? Eu încuviinţez din cap, neputând scoate o vorbă. Mai degrabă ca într-o soră. O soră. M ă aflu în două locuri dintr-odată: aici, în modesta cameră de zi a lui Lucy Starling, şi acolo, departe, la Riverton, în camera copiilor, privind cu jind, dindărătul bibliotecii, la cele două fete cu acelaşi păr şi cu aceleaşi funde. Şi-aceleaşi secrete. Domnişoara Starling îmi înapoiază biletul, fară alte comentarii asupra conţinutului lui. îmi dau brusc seama c-ar putea stârni bănuieli prin ceea ce spune legat de întâmplări nefericite şi păstrarea secretului. — Face parte dintr-un joc, îi zic eu iute, apoi continui mai răspicat, dezvoltând minciuna. Un joc pe care-1 jucăm uneori. — Ce drăguţ! spune domnişoara Starling, zâmbind netulburată. Ca secretară e obişnuită să afle şi să uite imediat mărturisirile altora. Ne terminăm ceaiul sporovăind despre Londra şi Riverton. Mă surprinde să aflu că domnişoara Starling se simţea stânjenită să vină jos, printre noi. Că-1 găsea pe domnul Hamilton mult mai impunător decât pe domnul Frederick. Şi râdem amândouă când îi spun că şi noi ne simţeam la fel de stânjeniţi. — De mine? s-a mirat ea, stergându-şi ochii cu batista. Asta nu mi-am închipuit! Când mă ridic să plec, ea mă pofteşte să mai vin şi eu îi promit că aşa voi face. Chiar am de gând să mă ţin de cuvânt. Şi mă mir de ce n-am venit mai demult: e o persoană drăguţă şi nici una dintre noi nu cunoaştem pe nimeni altcineva în Londra. Mă conduce la uşă şi ne luăm rămas-bun. Şi, când mă întorc să ies pe uşă, observ ceva pe măsuţă şi mă uit mai îndeaproape, să văd mai bine. E un program de teatru. Nici nu i-am dat importanţă, deşi parcă mai auzisem numele piesei undeva. — Prinţesa Ida? întreb eu. — Da, răspunde ea, plecându-şi privirea spre măsuţă. Am fost săptămâna trecută. — Zău? — A fost grozav de nostim, trebuie neapărat să te duci să-l vezi, dacă ai ocazia. — Da, i-am răspuns. Mi-am pus în gând să-l văd şi eu. — Acum, că mă gândesc mai bine, ce coincidenţă că ai venit chiar azi. 295
— Coincidenţă? Simt cum mi se face frig dintr-odată. — N-ai să ghiceşti cu cine am fost la teatru! Ba da, mi-e teamă că ştiu. — Cu Alfred Steeple. Ţi-1 mai aduci aminte pe Alfred, de la Riverton? — Da, bâigui eu. — A fost aşa, pe neaşteptate. Avea un bilet în plus. Cineva l-a lăsat baltă în ultima clipă. Spunea că se hotărâse să meargă singur, dar şi-a adus aminte că şi eu sunt la Londra. Ne întâlniserăm întâmplător cu un an în urmă şi îşi mai aducea aminte adresa mea. Aşa că ne-am dus împreună. Era păcat să piadă biletul, ştii şi tu cât de mult costă! O fi doar închipuirea mea, sau e adevărată roşeaţa care îi îmbu jorează obrajii palizi şi pistruiaţi, facând-o să pară stângace şi copilă roasă, deşi e cu cel puţin zece ani mai mare decât mine? Reuşesc cu greu să dau din cap a rămas-bun, în vreme ce ea închide uşa în urma mea. O maşină claxonează în depărtare. Alfred, Alfred al meu s-a dus la teatru cu o altă femeie. A râs cu ea, au luat cina împreună şi a condus-o acasă. O iau pe scări în jos. In timp ce eu îl căutam pe străzi, el era aici, invitând-o pe domni şoara Starling să îl însoţească în locul meu. Oferindu-i biletul meu. Mă opresc, proptindu-mă de zid. Nu pot să-mi scot imaginea aceasta din minte: braţ la braţ, amândoi, zâmbind, rememorând întâm plările serii. Chiar aşa cum am visat că voi face eu cu Alfred. Nu pot îndura una ca asta. Aud un zgomot în apropiere. Şi deschid ochii. Proprietăreasa stă în capul scărilor, ţinându-se cu mâna strânsă de balustradă, cu ochii aţintiţi asupra mea, dindărătul ochelarilor. Pe chipul ei neplăcut răzbate o satisfacţie inexplicabilă. Sigur că s-a dus cu ea, parcă ar spune, ce să fi făcut cu una ca tine, când putea să meargă cu Lucy Starling? Ţi s-a urcat la cap, ţinteşti prea sus. Ar fi trebuit s-o asculţi pe maică-ta şi să fi stat la locul tău. îmi vine s-o plesnesc peste mutra ei răutăcioasă. Cobor în fugă ultimele trepte, strecurându-mă pe lângă ea, şi ies în stradă. Jur că n-am s-o mai văd niciodată pe domnişoara Starling. Hannah şi Teddy se ceartă pe tema războiului. Se pare că toată lumea în Londra discută despre asta. Deşi durerea nu s-a potolit şi 296
nici n-o să se şteargă vreodată, —a trecut destul timp şi lumea poate privi lucrurile mai critic. Hannah face maci din hârtie roşie şi sârmă neagră, iar eu o ajut. Dar mintea nu-mi stă la asta. încă mă gândesc la Alfred şi la Lucy Starling. Sunt uimită, supărată, dar, mai presus de orice, jignită că a renunţat la mine atât de uşor. I-am mai scris o scrisoare, dar nu mi-a răspuns deocamdată. între timp, mă simt pustiită; noaptea, în camera mea întunecoasă, mă năpădesc lacrimile. Ziua mă simt mai bine, pot da mai uşor la o parte astfel de senzaţii, arborându-mi masca de servitoare, străduindu-mă să fiu o cameristă cât mai bună. Şi trebuie să fiu, căci, în lipsa lui Alfred, Hannah este tot ce mi-a mai rămas. Macii sunt noua preocupare a lui Hannah. Ideea i-a venit de la florile de pe câmpurile din Flandra, spune ea. Macii dintr-o poezie scrisă de un ofiţer canadian care n-a supravieţuit războiului. Şi prin ei îi vom pomeni anul acesta pe toţi cei căzuţi pe front. Teddy consideră că n-are rost, că cei care au murit în război au făcut un sacrificiu notabil, dar că e vremea să mergem înainte. — N-a fost un sacrificiu, ci o pierdere, a spus Hannah, terminând încă un mac. Şi-au irosit vieţile. Şi cei care au murit, şi cei care s-au întors: morţii vii, care stau pe la colţurile străzilor cerşind, cu sticle de băutură lângă ei. — Sacrificiu, pierdere, e acelaşi lucru, zice Teddy. Eşti prea pedantă. Hannah îi reproşează că e obtuz. Şi că nu i-ar strica să poarte şi el un mac la reverul hainei. Asta ar mai putea calma lucrurile acolo, jos. întâmpinaseră multe dificultăţi în ultima vreme. Se iviseră după ce Lloyd George l-a înnobilat pe Simion pentru serviciile aduse în timpul războiului. Unii dintre servitori luptaseră pe front ori îşi pierduseră taţi sau fraţi şi nu dădeau doi bani pe faptele de vitejie ale lui Simion. Nu puteau să-i vadă în ochi pe cei de teapa lui Simion şi Teddy, pe care îi acuzau că făcuseră bani din moartea altora. Teddy nu-i răspunde. Doar bombăne ceva despre unii nerecunos cători, care ar trebui să fie bucuroşi că au o slujbă pe vremurile astea. Ia totuşi un mac, răsucindu-i codiţa de sârmă neagră. O vreme rămâne tăcut, prefacându-se absorbit de lectura ziarului. Hannah şi cu mine continuăm să răsucim foiţa roşie, lipind petalele de codiţe. Teddy împătureşte ziarul şi îl azvârle pe masă. Se ridică şi-şi nete zeşte hainele. Pleacă la club. Se îndreaptă spre Hannh şi îi înfige macul 297
în păr, să-l poarte ea în locul lui, spune el, că-i vine mai bine. Se apleacă şi o sărută pe obraz, apoi iese cu paşi mari. La uşă, şovăie o clipă, de parcă şi-ar fi adus aminte ceva şi se întoarce. — Există un singur fel de a compensa golul lăsat de război. Să înlocuim vieţile pierdute cu altele noi. Acum e rândul lui Hannah să nu răspundă. Se încordează imper ceptibil pentru cine nu îi cunoaşte reacţiile. Nu se uită la mine. Ridică doar mâna şi îşi scoate macul din păr. In toamna lui 1921 mi se face o propunere. O prietenă de-a Estellei, lady Pemberton-Brown, mă abordează în timpul unei vizite la ţară şi-mi oferă o slujbă. începe prin a mă lăuda cât de frumos ştiu să cos, apoi îmi spune cât de greu se găseşte o cameristă bună în vremurile astea şi că i-ar plăcea foarte mult dacă aş vrea să lucrez pentru ea. Mă simt flatată, e pentru prima dată când mă bagă cineva în seamă. Familia Pemberton-Brown locuieşte la Glenfield Hali şi este una dintre cele mai vechi şi mai nobile familii din Anglia. Domnul Hamil ton ne povestea despre Glenfield, conacul pe care îl avea drept exem plu orice majordom din Anglia. îi mulţumesc pentru cuvintele frumoase, dar îi spun că nu-mi pot părăsi slujba, eu îmi cunosc locul, ştiu prea bine unde vreau să rămân şi cu cine. Câteva săptămâni mai târziu, când ne-am întors în casa de la numă rul şaptesprezece, Hannah a aflat despre lady Pemberton-Brown. M-a chemat într-o dimineaţă în salon şi, de îndată ce am intrat, mi-am dat seama că e nemulţumită, deşi nu pricepeam de ce anume. Se plimba de colo-colo. — Cum crezi tu, Grace, că m-am simţit eu, chiar în timpul mesei, cu şapte doamne care-şi puseseră-n gând să-şi râdă de mine, să aflu că i s-a făcut o propunere de angajare chiar cameristei mele? Eu trag aer în piept, luată prin surprindere. — Să stau printre doamnele alea care se reped la mine, râzând, uimite că nici nu aveam habar de asta. Că s-a întâmplat chiar sub ochii mei. De ce nu mi-ai spus? — îmi pare rău, doamnă! — Ai şi de ce! Credeam că pot avea încredere în tine, Grace! După atâta timp, după tot ce-am trăit împreună... 298
Alfred nu-mi dăduse nici un semn de viaţă. Teama şi îngrijorarea îmi înăspreau glasul. — Am refuzat-o pe lady Pemberton-Brown, doamnă. Şi nu v-am pomenit de asta pentru că nici nu mi-a trecut prin minte să accept. Hannah se opreşte, mă priveşte şi răsuflă, aşezându-se pe marginea canapelei, scuturând din cap. — Vai, Grace, îmi pare rău, spune ea zâmbind uşor. Ce urât din partea mea! Nu ştiu ce m-a apucat, să mă port aşa! Arată mai palidă ca de obicei. îşi sprijină fruntea într-o mână şi tace o vreme. Apoi îşi ridică ochii şi mă priveşte, spunând cu o voce joasă, tremurătoare: — E totul atât de diferit faţă de cum crezusem că o să fie, Grace! Pare atât de slăbită, încât începe să-mi pară rău că i-am vorbit atât de aspru. — Ce s-a întâmplat, doamnă? — Totul, asta, camera asta, casa asta. Londra. Viaţa mea. Mă simt atât de neajutorată. Uneori încerc să mă uit înapoi, să văd unde am făcut prima alegere greşită, continuă ea, mutându-şi privirea spre fereastră. Mă simt ca şi cum Hannah Hartford cea adevărată a fugit să-şi trăiască viaţa ei adevărată şi m-a lăsat pe mine aici, să-i ţin locul. După o vreme se întoarce spre mine. — îţi mai aduci aminte, Grace, când am fost la ghicitoare? — Da, doamnă! răspund eu, cuprinsă de bănuieli sumbre. — Nu mi-a ghicit, până la urmă. Mă simt uşurată, dar numai pentru o secundă, când aud ce urmează. — N-a putut, n-a mai vrut. Avusese de gând să-mi ghicească: m-a pus să stau jos şi să trag o carte. Dar când i-am dat-o, a pus-o la loc, a amestecat cărţile şi m-a pus să trag alta. Mi-am dat seama de pe chipul ei că era aceeaşi carte şi ştiam şi care. Moartea! Hannah se ridică şi începe să umble prin cameră. — N-a vrut să-mi spună, cel puţin, nu de la început. A încercat să-mi citească în palmă, dar n-a vrut să-mi spună nici ce vedea acolo. A zis că nu ştie ce înseamnă, că e neclar, dar mi-a spus un singur lucru: că moartea se ţine de mine şi că trebuie să mă păzesc. Dacă e o moarte din trecut sau din viitor, n-a putut să spună, dar era o pată întunecată. Am avut nevoie de întreaga mea putere de convingere să-i spun să nu se lase tulburată, că era doar un truc menit să stoarcă mai mulţi 299
bani de la ea, s-o facă să vină îndărăt, să-i mai ghicească. La urma urmei, nu-i mare lucru, în vremurile astea, în Londra, toată lumea a pierdut pe câte cineva drag şi caută serviciile unei ghicitoare. Dar Hannah a clătinat din cap nerăbdătoare. — Ştiu ce-a vrut să spună! Mi-am dat eu seama. Am citit despre asta. Era vorba despre o moarte metaforică. Uneori cărţile vorbesc în metafore. Aşa mă simt. Sunt moartă pe dinăuntru! Simt asta de mult. Ca şi cum aş fi murit şi tot ce se-ntâmplă pare a fi visul ciudat şi îngrozitor al altcuiva. Nu ştiu ce să-i mai spun. O asigur că nu e moartă, că totul e cât se poate de real. — A, în cazul ăsta, zâmbeşte ea tristă, e şi mai rău. Dacă asta e viaţa adevărată, atunci nu mi-a mai rămas nimic! De data asta ştiu ce trebuie să-i spun. M ai degrabă ca într-o soră
decât ca într-o cameristă! — Mă aveţi pe mine, doamnă! Se uită în ochii mei, îmi apucă mâinile cu putere. — Să nu mă părăseşti, Grace, te rog, să nu mă părăseşti! — Nu, doamnă, îi răspund eu, emoţionată de tonul ei solemn. N-am să vă părăsesc niciodată. — îmi promiţi? — Vă promit! Şi mi-am ţinut promisiunea, la bine şi la rău.
Renaşterea
întuneric. Linişte. Umbre. Nu sunt la Londra, nu e salonul casei de la numărul şaptesprezece, din Grosvenor Square. Hannah a dispărut. Nu pentru multă vreme. — Bine ai revenit acasă! se aude o voce din întuneric şi cineva se apleacă peste mine. Clipesc o dată şi încă o dată, încet. Recunosc vocea. E Sylvia, şi dintr-odată sunt din nou bătrână, obosită. — Ai dormit atât de mult! Ne-ai cam speriat. Cum te simţi? Smulsă de la locul meu, uitată, pierdută în timp. — Vrei nişte apă? Probabil că am dat din cap, fiindcă mi se bagă un pai în gură. Sorb. Apă călâie. O recunosc. Sunt tristă fară motiv. Dar cum să fie fară motiv? Sunt tristă pentru că balanţa s-a aplecat şi ştiu ce urmează. Este din nou sâmbătă. A trecut o săptămână de când am fost la bâlci. De la „episodul" meu, cum i se spune acum. Stau în pat, în camera mea. Draperiile sunt trase şi soarele îşi revarsă căldura înăuntru. E dimi neaţă şi se aude ciripitul păsărilor. Aştept un musafir. Sylvia m-a aranjat. M-a proptit ca pe un păpuşoi pe un teanc înalt de perne. A netezit cearceaful peste pătură, pe sub mâinile mele. Vrea cu tot dinadinsul să arăt bine. M-a pieptănat chiar, drăguţa de ea. Iar de data asta n-am uitat să-i mulţumesc. Se aude un ciocănit. Ursula bagă capul pe uşă, să vadă dacă m-am trezit, şi zâmbeşte. Astăzi are părul strâns şi i se vede faţa. A ajuns lângă pat, uitându-se la mine cu capul plecat. Cu ochii ei mari şi întunecaţi, ca dintr-un tablou. 301
— Ce fad? mă întreabă,’ asa cum fac toti. 7 7 — Mult mai bine. Mulţumesc că ai venit. îşi clatină capul iute într-o parte şi-ntr-alta, de parcă ar vrea să spună: „Nu mai vorbi prostii!" — Aş fi venit mai devreme. Dar n-am aflat decât ieri, când am telefonat. — Mai bine că n-ai ştiut. A venit tot felul de lume să mă vadă. Fiică-mea aproape că s-a mutat aici de când s-a întâmplat incidentul. I-am tras o spaimă zdravănă! — Ştiu, ne-am întâlnit în hol, a zis ea, zâmbit conspirativ. Mi-a spus să nu te obosesc. — Doamne fereşte! S-a aşezat pe scaunul de lângă mine şi şi-a pus geanta pe podea. — Filmul. Spune-mi cum merge filmul. — E aproape gata. Am terminat montajul, sunetul şi muzica. — Muzică? întreb eu mirată. Sigur, e nevoie şi de muzică. Tragediile trebuie jucate pe muzică. Ce fel de muzică ai? — Câteva cântece din anii douăzeci. Muzică de dans, mai ales, muzică pentru pian. Tristă, frumoasă, romantică. Gen Tori Amos. Văzând că nu înţeleg, continuă, străduindu-se să găsească nume de compozitori pe care să-i cunosc şi eu. — Şi ceva Debussy şi Prokofiev. — Chopin? — Chopin? Nu. Sau ar trebui să fie? întreabă ea ridicând din sprân cene. Să nu-mi spui că vreuna dintre fete era moartă după Chopin! — Nu, fratele lor cânta Chopin. — Slavă Domnului! Dar el nu e un personaj principal. A murit prea devreme ca să fi putut avea vreun rol. Asta nu e chiar aşa, dar nu stau eu acum să-i explic. — Cum a ieşit? E bun filmul? Ea îşi muşcă buza, răsuflând zgomotos. — Cred că e, sper cel puţin. Mă tem că nu-mi mai dau seama. — Dar ţi-a ieşit aşa cum ţi l-ai imaginat? — Da şi nu. E greu de explicat, continuă ea răsuflând din nou. înainte de a începe, aveam totul în cap, proiectul avea un potenţial nelimitat. Acum că e deja pe peliculă, pare că suferă de tot felul de neajunsuri. 302
"W
— Cred că asta se-ntâmplă cu orice proiect pus în aplicare. — M ă simt atât de responsabilă faţă de ei, de povestea lor. Voiam să iasă perfect. — Nimic nu poate fi perfect. — Aşa e. Uneori mă gândesc că poate nu sunt cea mai nimerită să spun povestea lor. Dacă n-am înţeles-o? Ce ştiu eu? — Lytton Strachey spunea că ignoranţa e prima calitate a istoricului. Ea s-a încruntat. — Ignoranţa limpezeşte, continui eu. Detectează şi selectează fap tele relevante. — Prea mult adevăr nu te lasă să scoţi o poveste bună, asta vrei să spui? — Cam aşa ceva. — Şi adevărul trebuie să fie lucrul cel mai important, nu? Mai ales într-un film biografic. — Dar ce e adevărul? întreb eu, şi aş fi ridicat din umeri dacă aş fi avut suficientă putere. — Şi asta e ceea ce s-a întâmplat, spune ea privindu-mă ca şi cum mi-aş fi pierdut minţile. Ştii şi tu prea bine. Ţi-ai petrecut întreaga viaţă săpând în trecut. Căutând adevărul. — Aşa e. însă mă întreb dacă l-am găsit vreodată. Alunec pe perne în jos. Ursula bagă de seamă şi mă ridică uşor, apucându-mă de sub braţ. Iar eu continui să vorbesc, nedându-i răgaz să polemizeze cu mine asupra semanticii. — Am vrut să mă fac detectiv, când eram tânără. — Zău, detectiv? Şi de ce te-ai răzgândit? — Nu-mi plac poliţiştii. — Da, asta e o problemă serioasă. — Aşa că m-am făcut arheolog. Este o meserie înrudită, de fapt. — Doar că victimele au murit mai demult. — A, da. De fapt, Agatha Christie mi-a dat ideea, unul dintre per sonajele ei i-a spus lui Hercule Poirot: „Aţi fi fost un excelent arhe olog, domnule Poirot. Aveţi darul de a recrea trecutul". Citeam asta în timpul războiului. în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Mă lăsasem de cărţi poliţiste la vremea aceea. Dar una dintre infirmiere citea cartea asta, şi năravurile vechi nu se leapădă prea uşor. Ursula zâmbeşte, apoi îşi aminteşte brusc: — A, era să uit, ţi-am adus ceva. 303
Bagă mâna în geantă şi scoate o cutie mică, dreptunghiulară. E de mărimea unei cărţi şi zornăie. — înăuntru e un set de casete. Agatha Christie, spune ea ridicând timidă din umeri. N-am ştiut că te-ai lăsat de cărţi poliţiste. — N-are importanţă. A fost o toană, o încercare nechibzuită de a mă debarasa de anii tinereţii. M-am apucat din nou, imediat după război. — Să-ţi pun o casetă înainte de a pleca? întreabă ea arătând spre casetofon. — Da, te rog. Sfâşie ambalajul de celofan, scoate prima casetă şi deschide dictafonul. — Păi, ai deja o casetă înăuntru. Scoate caseta şi mi-o arată. E cea pe care înregistrez pentru Marcus. — E pentru el, pentru nepotul tău? — Las-o pe masă, dacă vrei. O să am nevoie de ea mai trârziu. Şi o folosesc. Timpul mă presează, simt cum vine din urmă şi sunt hotărâtă să termin înainte de a mă ajunge. — Ai vreo veste de la el? — Nu încă. — Vei avea, o să vezi, a spus ea convinsă. Sunt sigură. Eu nu mai am nici un fel de speranţă, dar încuviinţez, oricum, căci convingerea ei este prea puternică. Ursula pune caseta cu Agatha Christie în aparat şi aşază dictafo nul pe masă. — Uite, ţi-am pregătit-o. îşi azvârle geanta pe umăr şi dă să plece. Eu întind mâna s-o apuc pe a ei, iar ea se întoarce spre mine. Atât de catifelată. — Vreau să te rog ceva. Să-mi faci un serviciu... înainte ca Ruth... — Sigur că da. Orice, spune ea întrebătoare, simţindu-mi nerăb darea din voce. Ce anume? — Riverton, aş vrea să văd Rivertonul. Aş vrea să mă duci acolo, îşi strânge buzele şi se încruntă. Am pus-o la colţ. — Te rog! — Nu ştiu ce să zic, Grace, ce-o să spună Ruth? — O să se-mpotrivească. De aceea te-am rugat pe tine. îşi întoarce privirile spre perete. Am tulburat-o. — N-ar fi mai bine să-ţi aduc o bucată din filmul făcut de noi acolo? Aş putea să-ţi arăt câteva imagini. 304
1 — Nu, îi răspund eu hotărâtă. Trebuie să mă duc la Riverton. Cât mai repede. Trebuie să merg cât mai curând. îşi întoarce ochii spre mine şi îmi dau seama că va spune da, chiar înainte de a încuviinţa din cap. înclin şi eu din cap, mulţumindu-i, apoi arăt spre casete. — Ştii că am întâlnit-o şi eu o dată pe Agatha Christie? Era spre sfârşitul anului 1922. Teddy şi Hannah organizau un dineu în casa de la numărul şaptesprezece. Teddy şi tatăl lui făceau afaceri cu Archibald Christie, ceva legat de o invenţie pe care el dorea să o aplice. Atunci, la începutul anilor douăzeci, aveau mulţi musafiri. Dar eu îmi aduc aminte acel dineu în mod deosebit din mai multe motive. Unul era chiar prezenţa Agathei Christie. Pe atunci publicase doar o singură carte, întâmplarea misterioasă de la Styles, dar Hercule Poirot îl înlocuise deja pe Sherlock Holmes în imaginaţia mea. Venise şi Emmeline. Era în Londra de mai bine de o lună şi îşi făcuse debutul în societate în casa de la numărul şaptesprezece. Nici nu se punea problema să i se găsească un soţ, aşa cum se întâmplase cu Hannah. Trecuseră doar patru ani de la balul de la Riverton, dar vremurile se schimbaseră. Şi fetele odată cu ele. Se eliberaseră de corsete, ca să se supună tiraniei „dietelor11. Aveau toate picioare de mânji, sâni jucăuşi şi părul lins. Nu mai şopteau cu mâna la gură şi nu se mai ascundeau îndărătul unor ocheade timide. Glumeau şi beau, fumau şi înjurau în rând cu băieţii. Linia taliei coborâse, materialele erau mai subţiri, iar moravurile şi mai şubrede. Poate că şi asta explica neobişnuita conversaţie de la masă, dacă nu însăşi prezenţa doamnei Christie, ca să nu mai pomenim de arti colele recente din ziare pe marginea acestui subiect. — O să-i spânzure pe amândoi, spunea Teddy degajat. Pe Edith Thompson şi pe Freddy Bywaters, ca şi pe tipul celălalt, care şi-a omorât nevasta. Mai pe la începutul anului, în Ţara Galilor. Cum îl chema? Un tip din armată, nu-i aşa, colonele? — Maiorul Herbert Rowse Armstrong, a răspuns colonelul Christie. — închipuie-ţi, să-ţi omori propria soţie, când se presupune c-ar trebui s-o iubeşti! s-a cutremurat Emmeline foarte teatral. — Majoritatea crimelor sunt înfăptuite de oameni care pretind că se iubesc, a intervenit doamna Christie vioaie. 305
— Lumea devine tot mai violentă, a spus Teddy, aprinzându-şi o ţigară. Nu poţi deschide un ziar fară să îţi dai seama de asta. în ciuda interdicţiei armelor de foc. — Suntem în Anglia, domnule Luxton! a exclamat colonelul Christie. Patria vânătorii. Nu e greu să faci rost de arme. — Eu am un prieten care poartă mereu armă, a spus Emme line degajată. — Sper că nu e adevărat! s-a repezit Hannah, clătinând din cap. Sora mea a văzut prea multe filme americane, a continuat ea, uitându-se la doamna Christie. — Ba da! a insistat Emmeline. Prietenul ăsta al meu —al cărui nume n-am să-l pomenesc —spunea că e la fel de uşor să obţii o armă sau să îţi cumperi un pachet de ţigări. Chiar s-a oferit să-mi facă rost de una oricând vreau. — Sigur e vorba despre Harry Bentley, a spus Teddy. — Harry? a întrebat Emmeline, cu ochi mari şi scânteietori, înconjuraţi de gene negre. Harry n-ar atinge nici o muscă! Poate frate-său, Tom. — Cunoşti prea multă lume nelalocul ei! Trebuie să-ţi reamintesc faptul că armele sunt ilegale, ca să nu mai spun şi periculoase? Emmeline a ridicat din umeri. — Eu am învăţat să trag cu puşca de când eram mică. Toate femeile din familia noastră ştiu să tragă cu puşca. Bunica ne-ar fi dezmoştenit dacă n-am fi ştiut. întreab-o pe Hannah. Ea a încercat să chiulească de la vânătoare într-un an, i-a spus bunicii că nu e bine să să omori animale fară apărare. Dar i-a zis bunica vreo câteva... nu-i aşa, Hannah? Hannah a ridicat din sprâncene şi a luat o sorbitură de vin roşu, în vreme ce Emmeline a continuat. — Şi i-a zis: „Astea-s prostii, tu eşti din neamul Hartford, ai vânătoarea-n sânge!" — Oricum ar fi, i-a tăiat-o Teddy, în casa asta n-au ce căuta armele. Nici nu pot să-mi închipui ce-ar zice alegătorii mei dacă ar afla că posed ilegal arme de foc! Emmeline şi-a dat ochii peste cap, în timp ce Hannah preciza: — Viitorii tăi alegători. — Linişteşte-te, Teddy, a continuat Emmeline. N-ai de ce să îţi faci griji în legătură cu armele, dacă o mai ţii mult aşa. O să mori ori cum de inimă! N-am zis că o să-mi fac rost de o armă. Spuneam doar 306
că nici nu ai cum să te mai păzeşti în ziua de azi. Cu bărbaţii ăştia care-şi omoară nevestele şi nevestele care-şi omoară bărbaţii! Dum neavoastră ce credeţi, doamnă Christie? Agatha Christie urmărise schimbul de replici prefacându-se amuzată. — Eu nu mă omor după arme de foc, specialitatea mea sunt otrăvurile. Târziu, în seara aceea, după ce aplecat familia Christie, am scos
întâmplarea misterioasă de la Styles de sub pat. O primisem în dar de la Alfred şi eram atât de absorbită de dedicaţia de pe prima pagină, încât nici n-am auzit telefonul sunând. Probabil că răspunsese domnul Boyle şi transferase convorbirea sus, la Hannah. Nu am dat nici o impor tanţă. M-am speriat doar când domnul Boyle a bătut la uşa mea şi mi-a spus că stăpâna doreşte să mă vadă. Hannah era încă îmbrăcată în rochia ei sidefie de mătase, ca unduirea unei ape. Părul deschis la culoare şi vălurit îi era lipit de frunte, iar vârful capului îi era înconjurat de un şirag de diamante. Stătea cu spatele, dar când am intrat s-a răsucit spre mine. — Grace, a spus, luându-mi mâinile într-ale ei. Gestul m-a nedumerit. Era prea intim. Se întâmplase ceva, cu siguranţă. — Doamnă? — Stai jos, te rog. M-a condus până la canapea şi m-a rugat să mă aşez, apoi m-a privit cu ochii ei albaştri, plini de îngrijorare. — Doamnă? — Era mătuşa ta la telefon. Şi mi-am dat seama. — îmi pare rău, Grace, a spus ea clătinând uşor din cap. Mama ta a căzut. Doctorii n-au mai putut face nimic. Hannah s-a ocupat de transportul meu la Saffron Green. A doua zi a fost trasă la scară maşina şi m-au aşezat pe locul din spate. Era un gest foarte amabil din partea ei, la care nu mă aşteptasem. Eram pregătită să merg cu trenul. Prostii, mi-a spus Hannah, însă îi părea rău că dineul cu clienţii lui Teddy o împiedica să vină cu mine. 307
Priveam pe fereastra automobilului, în timp ce şoferul o lua ba pe o stradă, ba pe alta, şi Londra devenea din ce în ce mai puţin gran dioasă, mai lăbărţată şi mai dărăpănată, până când a dispărut cu totul în urma noastră. Câmpurile se scurgeau pe lângă noi şi se făcea tot mai frig pe măsură ce înaintam spre est. Lapoviţa se lipea de geamuri, împăienjenind peisajul; iarna vlăguise lumea cu totul. Poienile pudrate de zăpadă se împleteau cu cerul violet, revărsându-se treptat în pădurea seculară din Essex, maroniu-cafenie, verde ca lichenul. Am părăsit drumul principal şi am luat-o pe aleea către Saffron, prin mlaştina rece şi pustie. Trestiile argintii tremurau în izvoarele înghe ţate, iar plantele agăţătoare atârnau ca panglici de dantelă pe copacii golaşi. Am început să număr curbele şi, fără vreun motiv anume, mi-am ţinut răsuflarea până am trecut de Riverton. Şoferul a mers mai departe, spre sat, şi m-a lăsat în faţa căsuţei de piatră cenuşie de pe Strada Pieţei, pitulată discret, ca întotdeauna, între cele două surori ale ei. Şoferul mi-a deschis uşa şi mi-a pus geamantanul pe caldarâmul ud. — Am ajuns, mi-a zis. I-am mulţumit, şi el a dat din cap. — Vin să te iau peste cinci zile. Aşa mi-a spus stăpâna. M-am uitat după maşină în timp ce dispărea în jos, pe uliţă, luând-o spre Strada Mare din Saffron şi îmi venea să-l strig şi să-l rog să nu mă lase acolo. Dar era prea târziu. Am rămas în amurgul întunecos uitându-mă la casa în care mi-am petrecut primii paisprezece ani din viaţă, la locul în care a trăit şi a murit mama. Şi nu simţeam nimic. De fapt, nu mai simţisem nimic de când îmi spusese Hannah. Tot drumul către Saffron încercasem să-mi aduc aminte.Lucruri despre mama. Despre trecut, despre mine. Oare unde se duc amin tirile din copilărie? S-au aprins felinarele —o lumină palidă şi galbenă în aerul rece - şi a început din nou lapoviţa. Obrajii îmi îngheţaseră şi am văzut fulgii mai întâi în lumina lămpilor, apoi i-am simţit pe faţă. Mi-am luat geamantanul, am scos cheia şi am pornit-o în sus pe scări, când uşa s-a dat de perete. In prag s-a ivit mătuşa Dee, sora mamei. Ţinea în mână o lampă care îi arunca umbre pe chip, făcând-o să pară mai bătrână şi, cu siguranţă, mai schimonosită decât era în realitate. — Ei, ai venit, hai înăuntru! 308
M-a dus mai întâi în camera de zi. Ea folosea vechiul meu pat, mi-a spus, aşa că eu urma să dorm pe canapea. Mi-am lăsat gemantanul lângă perete. — Am făcut nişte supă pentru cină, a pufnit ea. N-o fi la fel ca mâncarea pe care o ai în casa aia grozavă a ta de la Londra, dar e bună pentru d-ăştia d-alde noi. — Mi-ar prinde bine o supă, am spus eu. Am mâncat în tăcere la masa mamei. Mătuşa se aşezase în capul mesei, încălzindu-şi spinarea la gura sobei, iar eu mă aşezasem pe locul mamei, la fereastră. Lapoviţa se prefăcuse în ninsoare, lovind uşor ferestrele. Nu se mai auzea decât clinchetul lingurilor noastre şi câte un lemn trosnind în foc. — Cred c-ai vrea s-o vezi pe maică-ta! a spus mătuşa când am terminat. Era aşezată pe saltea, cu părul ei castaniu despletit. Eram obiş nuită s-o văd cu el strâns la spate; era mult mai lung şi mai mătăsos decât al meu. Cineva —mătuşa mea? - trăsese peste ea o pătură sub ţire, ca şi cum ar fi dormit. Părea mai pământie, mai bătrână şi mai micuţă decât mi-o aminteam. Mi-era greu să-i desluşesc forma trupului. Ţi-ai fi putut închipui că nici n-avea, că se dezintegrase, încetul cu încetul. Am mers din nou jos şi mătuşa a făcut ceai. L-am băut în camera de zi, fără să spunem prea multe. Apoi am bâiguit că sunt obosită după drum şi am început să fac patul. Am aranjat cearşaful şi pătura pe care mi le lăsase, dar când am întins mâna după perna mamei, n-am mai găsit-o la locul ei. Mătuşa mă privea. — Şi dacă te întrebi unde e perna, să ştii că am aruncat-o. Ce mizerie! Numai zdrenţe! Avea o gaură cât toate zilele. Halal croito reasă! Tare-aş vrea să ştiu ce facea cu toţi banii ăia de-i trimeteam eu! Şi a ieşit. S-a dus să se culce în camera de lângă cea în care zăcea sora ei moartă. Am auzit duşumelele scârţâind deasupra mea, apoi arcurile patului oftând şi după aceea linişte. Am stat aşa, pe întuneric, dar n-am putut adormi. Mi-o închi puiam pe mătuşa evaluând critic lucrurile mamei şi pe mama luată pe nepregătite, neputându-se aranja, neapucând să-şi scoată la iveală ce avea mai bun. Trebuia să fi venit eu prima! Să fi aranjat lucrurile, să o fi scutit pe mama de ruşine. Şi-n cele din urmă, am plâns. 309
Am îngropat-o în cimitirul de lângă pavilion. Preotul a citit grăbit din Biblie, aruncând câte un ochi spre cer —către Domnul sau doar să vadă cum e vremea, nu aş putea spune. A vorbit despre datorie şi credinţă şi drumul pe care îl imprimă ele vieţii. Mă biciuia vântul îngheţat şi poalele rochiei mă loveau peste picioare. Mi-am ridicat ochii spre cerul întunecat şi-am zărit o siluetă pe deal, lângă stejarul cel bătrân. Era un bărbat, un om nobil, se vedea cât de colo. Purta o haină lungă, neagră şi o pălărie tare şi lucioasă. Avea şi baston sau poate o umbrelă strânsă bine. Nu i-am dat prea mare importanţă la început. Am presupus că venise la un alt mormânt. Nu m-am gândit atunci că ar fi fost ciudat ca un nobil, care avea cu siguranţă propria sa moşie, propriul lui cimitir de familie, să viziteze mormintele din cimitirul satului. Iar când preotul a împrăştiat primul pumn de ţărână pe sicriul mamei, mi-am ridicat din nou privirile. Bărbatul era tot acolo. Şi mi-am dat seama că ne privea. începuse să ningă, şi el s-a uitat în sus, în aşa fel încât chipul i-a fost scăldat de o rază de lumină. Era domnul Frederick. Atât de schimbat! Asemenea victimei unui blestem din basme, îmbătrânise brusc. Preotul a încheiat grăbit slujba, iar groparul a poruncit să se umple iute groapa, din pricina vremii rele. — Uită-te la el, ce neruşinare! a izbucnit mătuşa mea, de lângă mine. La început am crezut că se referă la gropar sau la preot. Dar când i-am urmărit privirea, mi-am dat seama că se uita la domnul Frederick. M-am întrebat de unde îl cunoaşte şi-am presupus că mama i-1 arătase vreodată când mătuşa venise s-o viziteze la Riverton. — Ce neruşinare, să se arate aici! a spus ea din nou, clătinând din cap şi strângând din buze. Cum vorbele ei nu aveau nici un sens pentru mine, aş fi vrut să o întreb la ce se referă, dar ea se îndepărtase deja şi vorbea cu preotul, zâmbind şi mulţumindu-i pentru slujba plină de simţire. Bănuiam că îi învinuieşte pe cei din familia Hartford pentru problemele de sănă tate ale mamei, dar acuzaţia era nedreaptă. Deoarece, dacă anii petrecuţi acolo i-au şubrezit spinarea, artrita şi sarcina au terminat-o cu totul. Dar, dintr-odată, am uitat complet de mătuşa mea. Lângă preot a apărut Alfred, cu pălăria lui neagră în mână. Privirile ni s-au întâlnit, peste mormânt, şi el a ridicat un braţ. 310
f
Am şovăit şi am dat din cap cu atâta putere, încât mi-au clănţănit dinţii. A pornit-o spre mine, iar eu nu mi-am mai luat ochii de la el, de teamă să nu dispară. Apoi s-a apropiat. — Cum te simţi? Am dat din nou din cap. Se pare că nu eram în stare de mai mult. Vârtejuri de cuvinte mi se învălmăşeau în minte prea iute ca să le pot prinde. Săptămâni întregi în aşteptarea scrisorii, durerea, nelămurirea, tristeţea; când, măcinată de nesomn, faceam scenarii imaginare de explicaţii şi împăcări. Şi-acum... — Eşti bine? a întrebat el ţeapăn, ridicând mâna spre mine, apoi răzgândindu-se şi punând-o la loc pe borul pălăriei. — Da, am bâiguit eu, simţind o apăsare grea pe locul în care nu m-a atins mâna lui. Iţi mulţumesc că ai venit. — Cum să nu fi venit? — Nu era nevoie să te deranjezi. — Dar nu-i nici un dernaj, Grace, a spus el, pipăindu-şi borul pălăriei cu degetele. Vorbele au plutit singuratice între noi. Familiar şi fragil, numele meu pe buzele lui. Mi-am îndreptat ochii spre mormântul mamei, uitându-mă la groparul care lucra grăbit. Alfred mi-a urmărit privirea. — îmi pare rău pentru mama ta. — Ştiu, am răspuns eu iute. Ştiu că-ţi pare rău. — A muncit din greu. — Da. — Chiar săptămâna trecută am văzut-o. — Da? — I-am dus nişte cărbuni. Domnul Hamilton mi i-a dat. — I-ai dus tu, Alfred? — A fost groaznic de frig noaptea. Nu puteam răbda să-i fie frig mamei tale. Mă simţeam năpădită de recunoştinţă; avusesem sentimentul de teamă şi vinovăţie că mama murise din lipsă de îngrijire. M-am simţit apucată zdravăn de încheietura mâinii. Era mă tuşa mea. — Am facut-o şi pe asta. Gata! Şi-a fost şi-o slujbă tare frumoasă! Nu cred să aibă ceva de reproşat. Alfred ne privea. 311
— Alfred, i-am spus, ea este mătuşa Dee, sora mamei. Mătuşa a mijit ochii, privindu-l pe sub sprâncene. — încântată! a spus, întorcându-mi spatele. Hai să mergem, don’şoară! a mai zis, aşezându-şi mai bine pălăria şi legându-şi eşarfa. Proprietarul vine mâine dis-de-dimneaţă şi trebuie să curăţăm casa lună pân’ atunci! M-am uitat la Alfred, blestemând zidul de nesiguranţă care se ridicase între noi. — Ei bine, cred c-ar trebui să... — De fapt, a început Alfred iute, speram să... Adică, doamna Townsend credea că ai vrea să vii la noi la ceai. Alfred şi cu mine am pornit-o prin sat, unul lângă altul; fulgii moi de zăpadă, prea uşori să se aşeze, pluteau în bătaia lină a vântului. Noroiul de pe drum înghiţea zgomotul paşilor. Clopoţeii de la uşile prăvăliilor răsunau la fiecare mişcare. Câte o maşină zornăia pe stradă. în timp ce ne apropiam de Drumul Podului, am început să vorbim despre mama: mi-am adus aminte ziua în care mi s-a prins nasturele în plasa doamnei, spectacolul de demult cu Punch şi Judy, i-am poves tit şi cum am scăpat eu de orfelinat. — Straşnică femeie, mama ta! N u cred că i-a fost uşor să te crească singură. — N-a scăpat nici o ocazie să mi-o spună, am zis eu cu mai multă amărăciune decât intenţionasem. — Ce păcat că taică-tău... a început el, pe când tocmai treceam de strada mamei, unde se termina satul şi începea câmpul. A părăsit-o aşa... La început am crezut că nu auzisem bine. — Păcat că ce...? — Păcat că nu s-au înţeles. — Dar ce ştii tu despre tatăl meu? am întrebat neputând să-mi astâmpăr tremurul vocii. El a ridicat nevinovat din umeri. — Păi, nu ştiu altceva decât ce mi-a spus mama ta. Zicea că era tânără şi-l iubea, dar nu s-a putut până la urmă. Ceva despre familia lui... obligaţiile lui. N-am înţeles prea bine. — Când ţi-a spus ea toate astea? Vocea mea era la fel de uşoară precum fulgii plutitori. 312
¥
— Ce anume? — Despre tatăl meu. M-a apucat brusc tremuratul şi mi-am strâns mai bine şalul pe umeri. — începusem să merg mai des pe la ea în ultima vreme. Era singură, de când ai plecat tu la Londra... Nu mă deranja să-i mai ţin de urât din când în când. Mai sporovăiam despre una, alta. — Şi ce ţi-a mai spus? Era oare cu putinţă ca, după o viaţă întreagă în care nu-mi-a dez văluit nici un secret, să se fi destăinuit aşa de uşor la sfârşit? — Nimic altceva. Nimic mai mult despre taică-tău. Să fiu cinstit, eu vorbeam cel mai mult, ei îi plăcea să asculte, nu-i aşa? Nu mai ştiam ce să cred. întreaga zi fusese foarte tulburătoare, înmormântarea mamei, apariţia neaşteptată a lui Alfred, pentru ca acum să aflu că el şi mama se vedeau mereu, că vorbiseră despre tatăl meu. Un subiect ce-mi fusese interzis înainte de a fi îndrăznit să-l cer cetez. Am iuţit pasul când am intrat pe poarta casei de la Riverton, ca şi cum aş fi vrut să mă îndepărtez de întâmplările de peste zi. îl auzeam pe Alfred în urma mea, încercând să ţină pasul cu mine. îmi plăcea umezeala de pe aleea lungă şi întunecată. Mă lăsam purtată de o forţă care mă împingea cu putere înainte. — Să ştii că am vrut să-ţi scriu, Gracie, a spus el iute. Crenguţe de copac trosneau sub tălpile lui, lăsând impresia că până şi arborii trăgeau cu urechea. — Să-ţi răspund la scrisori, a zis el, prinzându-mă din urmă. Am încercat de atâtea ori. — Şi de ce n-ai facut-o? am întrebat eu, mergând înainte. — N-am găsit cuvintele potivite. Ştii şi tu cum e capul ăsta al meu... de la război... A ridicat o mână şi şi-a lovit uşor tâmpla. — Sunt unele lucruri pe care nu le mai pot face, aşa, ca-nainte. Cum ar fi cuvintele şi scrisul. A iuţit din nou pasul, să mă prindă din urmă. — Şi, pe deasupra, erau lucruri pe care nu puteam să ţi le spun decât personal. Simţeam aerul îngheţat pe obraji. Am încetinit pasul. — De ce nu m-ai aşteptat, atunci, în ziua cu spectacolul? l-am între bat eu blând. 313
— Ba te-am aşteptat. — Da, dar era abia cinci când m-am întors. — Iar eu plecasem la fară zece, a oftat el. A fost un ghinion. Eu aş fi aşteptat mai mult, Gracie, dar doamna Tibbit mi-a spus că ai uitat, că te-ai dus după un comision şi n-ai să te-ntorci decât după câteva ore. — Dar nu era adevărat! — De ce ar fi minţit? a întrebat Alfred nedumerit. — Aşa e felul ei, i-am răspuns eu ridicând deznădăjduită din umeri. Ajunsesem la capătul aleii. In faţa noastră se înălţa casa de la River ton, măreaţă şi întunecată, învăluită de tenebrele serii. Ne-am oprit fară să vrem preţ de o clipă, înainte de a o lua pe lângă fântână, către intrarea servitorilor. — Am venit după tine, i-am spus în timp ce intram în grădina de trandafiri. — Nu cred, a spus el, aruncându-mi o privire. Nu zău? — Am aşteptat în faţa teatrului până a început spectacolul, am crezut că te mai prind. — Vai, Gracie, a exclamat Alfred, oprindu-se la capătul scărilor, îmi pare tare rău! M-am oprit şi eu. — N-ar fi trebuit s-o cred pe doamna Tibbit! — N-aveai de unde să ştii! — Dar ar fi trebuit să am încredere că te întorci. Doar că..., a şovăit el, aruncând o privire spre intrarea servitorilor, strângând din buze şi oftând. Aveam ceva pe suflet, Grace. Un lucru important, pe care voiam să ţi-1 spun. Să te întreb. Eram încordat mai ceva ca un arc atunci. Foarte nervos. Şi când am crezut că mi-ai tras clapa, am fost atât de supărat, că n-am mai putut răbda. Am ţâşnit afară din casa aia cât am putut de iute. Am luat-o pe prima stradă pe care am văzut-o şi-am mers tot înainte. — Dar Lucy... am întrebat încetişor, cu ochii la degetele mănu şilor, privind cum se topeau fulgii. Lucy Starling? A oftat, privind peste umărul meu. — Am invitat-o pe Lucy ca să te fac geloasă, Gracie. Trebuie să măr turisesc! N-a fost frumos din partea mea, ştiu. N-a fost drept nici pentru tine, nici pentru Lucy. A întins un deget înmănuşat şi mi-a ridicat bărbia, până când ni s-au întâlnit privirile. 314
— Am facut-o din deznădejde, Grace. Tot drumul de la Saffron îmi închipuisem cum am să te văd, repetând în minte ce voiam să-ţi spun când ne-am fi întâlnit. Ochii lui cărpui erau atât de sinceri. Un muşchi i se zbătea în obraz. — Şi ce voiai să-mi spui? El a zâmbit încurcat. Atunci s-a auzit scârţâitul uşii de la intrarea servitorilor, care s-a dat de perete, şi în prag s-a ivit doamna Townsend, cu trupul mătă hălos luminat din spate şi cu obrajii îmbujoraţi de dogoarea focului. — Ia te uită! Ce faceţi acolo, în frig? Apoi s-a întors către cei dinăuntru. — Uite-i cum stau afară-n frig! Nu v-am spus eu că ei sunt? I-am spus eu domnului Hamilton: ,A naibii să fiu, domnu’ Hamilton, dacă n-aud voci pe-afâră!“, dar dânsu’: „Ţi se pare, doamnă Townsend. Ce să caute afară-n frig, când pot intra aici, unde e cald şi bine?“ „De unde să ştiu eu, domnu’ Hamilton11, i-am zis eu, „dar ei sunt, că nu mă-nşală pe mine urechile!*' Şi-am avut dreptate. Aţi văzut că am avut dreptate, domnu’ Hamilton? A întins braţul şi ne-a făcut semn să intrăm. — Ei, haideţi, o să vă-mbolnăviţi acolo!
Alegerea
Uitasem cât de întunecoasă era sala servitorilor de la Riverton. Cât de joase erau grinzile tavanului şi cât de reci podelele. Uitasem şi cum sufla vântul rece de iarnă prin vatra şemineului, fluierând prin mortarul sfarâmicios al pereţilor de piatră. Nu ca în casa de la numărul şaptesprezece, unde erau instalate cele mai moderne sisteme de izolare şi încălzire. — Biata de tine! a exclamat doamna Townsend, trăgându-mă spre ea şi strivindu-mi capul între sânii ei încinşi de foc. (Ce păcat că nu s-a putut bucura nici un copil de binecuvântarea lor. Dar aşa era pe vremurile acelea, şi mama văzuse pe pielea ei: familia era primul lucru pe care trebuia să îl sacrifice orice servitor.) Haide, vino şi stai jos. Nancy, adu-i tu o ceaşcă de ceai. — Dar Katie unde e? am întrebat surprinsă. Ei s-au uitat unii la alţii. — Dar ce s-a întâmplat? Sper că nu ceva îngrozitor, altfel mi-ar fi spus Alfred... — S-a dus să se mărite, ce crezi? a pufnit Nancy, înainte de a se repezi în bucătărie. Am rămas cu gura căscată. — Cu un tip din nord, care lucrează la mină, a început pe nerăsuflate doamna Townsend, cu voce joasă. L-a cunoscut în sat, când cică se dusese să facă nişte cumpărături pentru mine, fraiera! S-a întâmplat atât de repede! Şi să nu te mire faptul că este şi un micuţ pe drum! Şi-a netezit şorţul, mulţumită de efectul pe care această veste l-a avut asupra mea, apoi a aruncat o privire spre bucătărie. — Dar să nu pomeneşti de asta în faţa lui Nancy, e verde de supă rare, oricât ar zice că nu-i pasă. 316
Am dat din cap înmărmurită. Micuţa Katie măritată şi cu un copil pe drum? Şi-n timp ce încercam să mă obişnuiesc cu vestea asta uimitoare, doamna Townsend continua să se agite, insistând să mă aşez cât mai aproape de foc, fiindcă eram prea palidă sau prea slabă şi aveam nevoie de nişte prăjitură de-a ei, să mă pun pe picioare. Când s-a făcut nevăzută să-mi aducă o farfurie, am simţit cum ochii tuturor erau aţintiţi asupra mea. Aşa că mi-am luat gândul de la Katie şi am între bat cum mai mergeau lucrurile la Riverton. Toţi au amuţit, aruncându-şi priviri furişe, iar în cele din urmă, domnul Hamilton a spus: — Să ştii, micuţă Grace, că lucrurile nu mai sunt chiar aşa cum le ştii tu. L-am întrebat ce vrea să spună, iar el şi-a îndreptat ţinuta. — E mai multă linişte acum. Lucrurile s-au domolit. — Seamănă mai degrabă cu un loc pustiit, a spus Alfred, care se fâţâia pe lângă uşă. Părea agitat încă de când intrasem. — Ăl de sus hălăduieşte pe moşie ca un strigoi! — Alfred, l-a admonestat domnul Hamilton, pe un ton mult mai îngăduitor decât m-aş fi aşteptat. Exagerezi. — Ba nu, haideţi, domnule Hamilton, Grace e de-a noastră, poate auzi adevărul, a continuat el, uitându-se spre mine. E aşa cum ţi-am spus la Londra. După ce domnişoara Hannah a plecat, cum bine ştim, înălţimea Sa nu şi-a mai revenit. — Sigur că a fost supărat, dar nu numai din pricina plecării dom nişoarei Hannah şi a faptului că nu-şi mai vorbesc, a spus Nancy, a fost mai ales pierderea fabricii şi a maică-sii. Dacă ai vedea cum arată camerele sus! Noi toţi ne străduim, dar nu e uşor. Nu ne lasă să chemăm meşteri să repare nimic —zice că ciocănitul şi scrâşnetul scărilor târâte pe pardoseli îl înnebuneşte. A trebuit să închidem şi alte încăperi. Zice că n-o să mai primească lume şi că n-are rost să ne pierdem timpul şi energia curăţându-le. Odată m-a prins încercând să şterg praful în bibliotecă şi era să-mi ia gâtul. Nici măcar nu mai ştergem cărţile, a încheiat ea, aruncându-i o privire domnului Hamilton. — Asta pentru că nu e o femeie care să conducă gospodăria, a spus doamna Townsend, aducând o porţie de budincă şi lingându-şi crema de pe degete. Aşa se întâmplă în casa fară stăpână. 317
— îşi trece mai tot timpul hălăduind pe moşie, umbând după braconieri închipuiţi, a continuat Nancy. Şi când stă acasă coboară în sala armelor şi îşi curăţă puştile. Te şi sperie, zău aşa! — Ei, hai, Nancy, a protestat domnul Hamilton, învins. Nu e treaba noastră să judecăm ce face stăpânul. Apoi şi-a scos ochelarii şi s-a frecat la ochi. — Bine, bine, domnu’ Hamilton, a spus ea, întorcându-se apoi spre mine. Ar trebui să-l vezi, Grace, nici nu l-ai mai cunoşte. Tare a îmbătrânit! — Ba l-am văzut! am spus eu. — Unde? a întrebat speriat domnul Hamilton, punându-şi oche larii la loc. Nu pe moşie, sper? Nu cumva era prin preajma lacului? — Ba nu, domnule Hamilton. Nicidecum. L-am văzut în sat. în cimitir. La înmormântarea mamei. — A fost şi el la înmormântare? a întrebat Nancy holbându-şi ochii. — Stătea sus pe deal, dar a văzut totul. Domnul Hamilton a privit în jur. Alfred a ridicat din umeri şi a scuturat din cap. — N-am băgat de seamă. — Ba da, a fost acolo, am spus eu hotărâtă. L-am văzut cu ochii mei. — Cred că ieşise la plimbare, a zis domnul Hamilton, fară prea multă convingere. Să ia aer. — Ba nu se plimba deloc, am răspuns eu. Stătea doar acolo, rătă cit parcă, uitându-se spre mormânt. — Poate că ai dreptate, dânsul a preţuit-o pe maică-ta când a lucrat aici, a spus domnul Hamilton, schimbând o privire cu doamna Townsend. — A preţuit-o? a sărit ea, ridicând o sprânceană. Aşa se zice acum? M-am uitat nedumerită la amândoi, era ceva ce nu înţelegeam în vorbele lor. Ca o taină pe care nu o cunoşteam. — Mai spune-ne despre tine, Grace! a schimbat iute vorba domnul Hamilton. Ajunge cu ale noastre! Ce mai face tânăra doamnă Luxton? Aproape că nici nu auzeam întrebările lui. în mintea mea începea să se înflripe ceva, din fragmente de şoapte, priviri furişe, insinuări care plutiseră izolate atâta timp, iar acum se adunau, prinzând contur. — Ei, Grace? N-ai nimic de spus? a întrebat doamna Townsend nerăbdătoare. Ce face domnişoara Hannah? 318
— Scuzaţi-mă, doamnă Townsend, îmi pornise mintea cu sorcova. Mă priveau cu toţii curioşi, aşa că le-am spus că Hannah era bine. Mi s-a părut cel mai nimerit lucru. Ce aş fi putut să le povestesc, alt minteri? Despre certurile cu Teddy, despre vizita la ghicitoare, vorbele înspăimântătoare că se simţea deja moartă? Le-am povestit, în schimb, despre casa cea frumoasă, despre rochiile lui Hannah şi despre musa firii eleganţi pe care îi primeau. — Şi tu ce faci? a întrebat domnul Hamilton, îndreptându-şi spa tele. E alt ritm la Londra! Aveţi o mulţime de oaspeţi, nu? Şi bănuiesc că personalul e numeros. I-am spus că personalul era numeros, dar nici pe departe la fel de priceput ca cel de la Riverton, şi a părut mulţumit. Le-am mai povestit despre propunerea pe care mi-o făcuse lady Pemberton-Brown. — Si cred că ai pus-o la punct, a zis domnul Hamilton. Politicos, dar hotărât, aşa cum te-am învăţat. — Da, domnule Hamilton, sigur că da! — Bravo, făta mea! a exclamat el, mândru ca un tată. La Glenfield Hali, ai? Trebuie că ai impresionat-o cum se cuvine, dacă cei de la Glen field Hali au încercat să te ia acolo! Şi totuşi, ai făcut ce trebuia. In mese ria noastră, pe ce ne mai rămâne să ne bizuim, dacă nu pe loialitate? Toţi au încuviinţat, în afară de Alfred, lucru care nu a rămas nebăgat de seamă de către domnul Hamilton. — Cred că Alfred ţi-a povestit despre planurile lui, a spus el, ridi când o sprânceană căruntă. — Ce planuri? am întrebat eu privindu-1 pe Alfred. — Tocmai voiam să-ţi spun, a început el, stăpânindu-şi un zâmbet şi aşezându-se lângă mine. Plec, Grace. Nu mai pot să slugăresc aşa. La început am crezut că pleacă iar din Anglia. Tocmai acum când începuse să se readapteze. El a izbucnit în râs văzându-mi chipul mirat. -— D ar nu plec peste mări şi ţări. Plec doar de aici, de la conac. Un prieten de-al meu din timpul războiului... începem o afacere împreună. — Alfred...! Nu ştiam ce să spun. Mă liniştisem, dar eram îngrijorată pentru soarta lui. Să-şi părăsească slujba? Siguranţa Rivertonului? — Ce fel de afacere? 319
— Cu electrice. Prietenul meu e tare dibaci. O să mă-nveţe şi pe mine cum să instalez sonerii şi chestii d-astea. între timp, eu îl ajut să ţină atelierul. Ş-am să muncesc din greu şi-am să adun bani, Gracie, am deja ceva pus deoparte. Şi-ntr-o bună zi voi avea propria mea afa cere şi o să fiu pe picioarele mele. Ai să vezi! După aceea, Alfred m-a condus înapoi în sat. Se făcuse frig şi mer geam iute, să nu îngheţăm. Deşi îmi făcea plăcere să fiu cu el şi eram bucuroasă că ne împăcaserăm, n-am spus prea multe. Gândul îmi era la mama. La amărăciunea care a măcinat-o tot timpul, la convingerea ei că viaţa i-a fost marcată de ghinion. Aşa mi-o aminteam eu pe mama. Şi totuşi, de la o vreme, am început să-mi dau seama că nu fusese aşa întotdeauna. Doamna Townsend îşi aducea aminte de ea cu drag, iar domnul Frederick - atât de greu de mulţu mit —o preţuise. Dar ce o schimbase, oare, pe tânăra servitoare cu zâmbet misterios? începeam să bănuiesc că răspunsul la această întrebare era cheia cu care se puteau descifra multe dintre misterele mamei. Şi dezlegarea lor era la îndemână. Plutea ca un peştişor ascuns în stufărişul minţii mele. Ştiam că e acolo, simţeam, îi întrezăream forma vagă, dar de fiecare dată când mă apropiam şi dădeam să-i prind umbra, îmi scăpa. Era cert că avusese de-a face cu naşterea mea: mama fusese foarte clară în această privinţă. Şi eram sigură că fantomaticul meu tată exista într-un fel sau altul: omul despre care îi pomenise lui Alfred, dar niciodată mie. Bărbatul pe care îl iubise, dar alături de care nu putuse rămâne. Ce spusese Alfred? Familia? Obligaţiile? — Grace! Mătuşa mea ştia cine este, dar de la ea nu puteai scoate o vorbă, ca de altfel nici de la mama. Totuşi, ştiam prea bine ce crede despre el. Copilăria mea fusese plină de şoaptele lor înfundate: mătuşa Dee certând-o pe mama pentru alegerile ei proaste, spunându-i că trebuie să doarmă cum şi-a aşternut; mama plângând în timp ce Dee o bătea pe umăr, consolând-o: „Las’că-ţi e mai bine aşa!“, „Nu ar fi mers!“, „Bine că ai scăpat din locul ăla!“ De când eram de-o şchioapă, ştiam că „locul ăla“ era conacul cel mare de pe deal. Şi mai ştiam că dispreţul mătuşii Dee pentru tata era depăşit doar de cel faţă de Riverton. Cele două mari catastrofe care au marcat viaţa mamei mele, după cum îi plăcea ei să spună. 320
— Grace! Un dispreţ care părea că se extinde şi asupra domnului Frederick. „Ce neruşinare!" exclamase ea când îl zărise la înmormântare. „Să se arate aici!“ Mă întrebam de unde ştie mătuşa cine este şi ce o fi făcut domnul Frederick să merite admonestarea ei? Şi mă mai întrebam, de asemenea, ce căuta acolo. Oricât de mult ar fi apreciat o fostă angajată, ca înălţimea Sa să apară în cimi tirul satului... Să vadă cum este îngropată o femeie care i-a fost servitoare demult... — Grace! In depărtare, prin păienjenişul gândurilor, îl auzeam pe Alfred vorbind. L-am privit consternată. — M-am ţinut toată ziua să-ţi spun ceva şi mi-e teamă că, dacă nu o fac acum, n-o să mai am curajul. Şi mamei i-a fost drag domnul Frederick. „Bietul, bietul Frederick", exclamase ea când s-au prăpădit tatăl şi fratele lui, dar nu când s-au dus lady Violet sau Jemima. Compa siunea ei se referea numai la Frederick. Dar asta era de înţeles, nu-i aşa? Domnul Frederick era şi el tânăr pe vremea când mama a lucrat la conac, aşa că era firesc să-l îndrăgească pe membrul familiei cel mai apropiat de vârsta ei, cum se întâmpla cu mine şi Hannah. Pe deasupra, mama părea la fel de ataşată de Penelope, soţia lui Frederick. „Frederick nu se va mai căsători niciodată", mi-a spus ea în clipa în care a aflat că Fanny spera să-i ceră mâna. Siguranţa, mâhnirea ei atunci când am asigurat-o că o va face nu se puteau explica decât prin loialitate faţă de fosta stăpână. — Eu nu mă pricep să umblu cu vorbele, Grace, ştii şi tu asta, zicea Alfred în timpul ăsta. Aşa că am să-ţi spun de-a dreptul. Ştii că o să am curând propria mea afacere...? Eu am încuviinţat din cap, dar mintea mi-era în altă parte. Peştişorul fugar se apropia. Parcă-i şi zăream luciul solzilor lunecoşi, împletindu-se printre trestii, ieşind dintre tenebre... — Şi ăsta e doar primul pas. O să pun bănuţ peste bănuţ şi-ntr-o zi, nu peste mult timp, o să am propriul meu atelier cu plăcuţa „Alfred Steeple" pe uşă, o să vezi c-aşa va fi! ...la lumină. Sau supărarea mamei să nu fi fost provocată de dragostea ei faţă de fosta stăpână? Ci de faptul că bărbatul pe care 321
l-a iubit - şi-l mai iubea încă - ar fi putut să se însoare? Oare mama şi domnul Frederick...? Atunci, demult, când ea a lucrat la Riverton...? — Eu am tot aşteptat, Grace, pentru că voiam să-ţi pot oferi ceva. Ceva mai mult decât am acum... Nu era cu putinţă! Ar fi fost un scandal. Lumea ar fi ştiut. Aş fi aflat şi eu. Oare? Mi-au revenit în minte crâmpeie de conversaţii, imagini. Oare la asta se referea lady Violet când îi spusese lui lady Clementine despre „chestia aia mârşavă"? Oare se ştia? Izbucnise vreun scandal la Saffron cu douăzeci şi doi de ani în urmă, când o slujnică din partea locului fusese dată afară de la conac acoperită de ruşine, însărcinată cu fiul stăpânei? Dar dacă aşa au stat lucrurile, de ce m-ar fi primit lady Violet să lucrez acolo? Aş fi fost, cu siguranţă, o amintire vie a ceea ce se întâmplase demult. Doar dacă nu cumva angajarea mea era un fel de recompensă, preţul pentru tăcerea mamei. Oare de aceea fusese ea atât de sigură că îmi voi găsi de lucru la Riverton? Şi-apoi, dintr-odată, mi s-a desluşit totul. Peştişorul a ieşit la lumină, cu solzii lui strălucitori. Oare cum de nu mi-am dat seama mai devreme? Amărăciunea mamei, faptul c i domnul Frederick nu s-a recăsătorit. Acum se legau toate. O iubise şi el pe mama. De aceea venise la înmor mântare. De aceea mă privea atât de ciudat, ca şi cum ar fi văzut o fantomă. Fusese atât de bucuros să scape de mine, îi spusese clar lui Hannah că nu are nevoie de mine acolo. — Gracie, aş vrea să ştiu dacă... a spus Alfred mai departe, apucându-mi mâna. Hannah. Mintea mi s-a lumint din nou. Am tras uimită aer în piept. Atât de multe se explicau acum: sentimentul de solidaritate —frăţească, cu siguranţă? —pe care îl împărtăşeam noi două. Mâinile lui Alfred se încleştaseră pe ale mele, ţinându-mă să nu mă prăbuşesc. — Ei, haide, Gracie, mi-a şoptit el, zâmbind emoţionat. Nu e cazul să leşini! > Mi s-au înmuiat picioarele: simţeam că mă risipesc în mii de bucăţele, mă prelingeam asemenea nisipului dintr-o găleată. Oare Hannah ştia? Oare de aceea insistase să merg cu ea la Londra? Se bizuise pe mine când s-a simţit părăsită de toţi ceilalţi? Mă implo rase să nu o părăsesc? Mă pusese să-i promit? 322
— Grace, m-a întrebat Alfred, sprijinindu-mi braţul. Te simţi bine? Eu am dat din cap, încercând să vorbesc. — Bun, a continuat el, fiindcă n-am apucat să spun ce voiam. Deşi am o presimţire că ai ghicit. Ce să ghicesc? Despre mama şi Frederick? Despre Hannah? Nu: Alfred vorbise tot timpul. Despre ce? Despre noua lui afacere, despre prietenul din timpul războiului... — Gracie, a început el, împreunându-mi mâinile într-ale lui, înghiţind în sec şi zâmbind. Vrei să-mi faci cinstea să devii soţia mea? Mi-am revenit brusc. Am clipit, fără să pot rosti un cuvânt. Mă năpădeau gânduri, sentimente. Alfred mă ceruse de nevastă. Alfred, pe care îl adoram, stătea în faţa mea, cu chipul împietrit, aşteptând răspunsul meu. Limba dădea să modeleze cuvintele, dar buzele nu puteau să le pronunţe. — Grace?! a exclamat Alfred cu teamă în priviri. Am simţit că zâmbesc, m-am auzit râzând. Şi nu mă mai puteam opri. Dar şi plângeam în acelaşi timp, vărsând lacrimi reci pe obrajii umezi. Cred că era un fel de isterie: prea multe se întâmplaseră în ultimele momente ca să le pot asimila. Şocul de a descoperi că eram rudă cu domnul Frederick şi cu Hannah, surpriza şi încântarea de a primi cererea în căsătorie a lui Alfred. — Gracie, m-a întrebat Alfred privindu-mă nesigur. Vrei să zici că ţi-ar plăcea? Adică ai vrea să te măriţi cu mine? Să mă mărit cu el! Eu. Fusese visul meu cel mai tainic, dar acum, că se întâmpla, mă pomeneam foarte nepregătită. Multă vreme puse sem astfel de fantezii pe seama tinereţii. Nu-mi închipuiam că ar mai putea să se întâmple vreodată. Că mă va mai cere cineva de nevastă. Că tocmai Alfred o va face. Mi-am adunat forţele şi-am dat din cap, reuşind cu greu să-mi stăpânesc râsul. M-am auzit spunând abia şoptit: — Da! Am închis ochii, mi se învârtea capul. — Da, am repetat eu, ceva mai tare. Alfred a chiuit şi eu am deschis ochii. Zâmbea larg, cu chipul lumi nat şi uşurat. Un bărbat şi o femeie care treceau pe trotuarul celălalt s-au întors să se uite la noi, iar Alfred le-a strigat în gura mare: — A zis da! 323
Apoi s-a întors spre mine, frecându-şi buzele una de cealaltă, încercând să îşi înfrâneze zâmbetul, să poată vorbi. M i-a apucat braţele. Tremura tot. — Speram să accepţi! Eu am dat din nou din cap, zâmbind. Se întâmplaseră atât de multe. — Grace, a spus el încetişor. M ă întrebam... ar fi necuviincios dacă te-aş săruta? Probabil că am încuviinţat, fiindcă m-am pomenit că ridică o mână şi-mi apucă ceafa, aplecându-se spre mine. Timpul părea că îşi încetineşte pasul. Apoi şi-a încolăcit braţul după al meu pentru prima dată şi am pornit-o aşa mai departe. Nu am scos nici o vorbă, doar mergeam tăcuţi unul lângă altul. Braţul lui peste al meu, apăsând bumbacul bluzei pe piele, făcându-mă să mă înfior. Căldura, greutatea lui —un legământ. Alfred îmi mângâia încheietura mâinii cu degetele înmănuşate şi eu fremătam. M i se ascuţiseră toate simţurile: de parcă cineva îmi luase un strat de piele, făcându-mă să simt totul mai puternic, mai profund. M-am aplecat mai mult spre el. M ă gândeam câte se schim baseră în decursul unei singure zile. Desluşisem secretul mamei, des coperind legătura mea cu Hannah, Alfred mă ceruse în căsătorie. Era cât pe ce să-i mărturisesc bănuielile mele despre mama şi domnul Frederick, dar nu-mi găseam cuvintele. O să avem destul timp mai târziu. Descoperirea era atât de nouă: voiam să mă mai bucur încă puţin în intimitate de secretul mamei. Şi de propria mea fericire. Aşa că n-am spus nimic şi am continuat să mergem, braţ la braţ, către strada pe care locuise mama. Momente fericite, perfecte, pe care le-am retrăit de nenumărate ori de-a lungul vieţii. Uneori merg mai departe în imaginaţia mea: ajungem acasă, intrăm, închinăm un pahar în cinstea noastră şi ne căsătorim curând după aceea. Şi ne trăim fericiţi restul zilelor, până la adânci bătrâneţi. Dar nu s-a întâmplat aşa, precum bine ştii. Derulez banda. O întorc. Ajunsesem la jumătatea străzii, în dreptul casei domnului Connelly —de unde răzbatea o muzică sentimentală de flaut —, când Alfred a spus: — Poţi să anunţi că pleci de îndată ce ajungi la Londra! — Să plec? am întrebat eu privindu-1 aspru. 324
— De la doamna Luxton, a spus el zâmbindu-mi. Nu va mai fi nevoie s-o ajuţi să se îmbrace dacă ne căsătorim. Ne vom muta la Ipswich imediat după aia. Ai să poţi lucra cu mine, dacă vrei. La scripte. Sau poţi să-ţi iei de cusut, dacă îţi place mai mult. Să anunţ că plec? S-o părăsesc pe Hannah? — Dar, Alfred, am spus eu fără ezitare, nu-mi pot părăsi slujba. — Ba cum să nu poţi? a întrebat el amuzat. Eu cum pot? — Dar e altceva... am început eu, căutând cuvintele care să-l facă să priceapă. Eu sunt cameristă! Hannah are nevoie de mine. — N-are nevoie de tine anume, are nevoie de un rob care să-i ţină mănuşile în ordine. Tu eşti prea bună pentru asta, a continuat el cu voce blândă. Meriţi mai mult, meriţi să fii stăpână pe viaţa ta. Aş fi vrut să-i pot explica. Sigur că Hannah va putea găsi o altă cameristă, dar eu eram mai mult decât atât. Eram legate, predes tinate una alteia. încă din ziua aceea, în camera copiilor, pe când aveam amândouă paisprezece ani şi mă întrebam cum o fi să ai o soră. Când am minţit-o pe domnişoara Prince cu atâta naturaleţe, încât m-am înspăimântat. Că îi făgăduisem, atunci când m-a implorat să nu o părăsesc. Ii dădusem cuvântul. Că eram surori. Surori în taină. — Şi, pe deasupra, a continuat el, o să locuim la Ipswich. Cum ai să te ţii de slujbă la Londra? M-a bătut pe braţ cu atâta bunătate. I-am privit chipul. Era atât de sincer, de sigur. Fără nici o îndoială. Şi-am simţit cum argumentele mele se dezintegrează şi se topesc îna inte de a le rosti. Cuvintele nu-1 ajutau să vadă, să priceapă într-o clipă ceva ce mie îmi luase ani de zile să înţeleg. Şi-atunci mi-am dat seama c i nu voi putea să fiu cu amândoi odată, şi cu Hannah şi cu Alfred. Că va trebui să aleg. Mi-am desprins braţul dintr-al lui şi i-am spus că îmi pare rău. Că făcusem o greşeală. O greşeală îngrozitoare. Şi-apoi am fugit de lângă el, fără să mă uit înapoi, deşi mi-am dat seama că rămăsese nemişcat, în lumina galbenă şi rece a felinarului, şi că mă urmărea dispărând pe uliţa întunecoasă, aşteptând distrusă ca mătuşa să-mi dea drumul în casă. Şi astfel am închis uşa între noi şi ceea ce ar fi putut să fie. 325
Călătoria înapoi la Londra a fost cumplită. Părea că nu se mai sfârşeşte şi îmi era frig, iar drumul era alunecos din pricina zăpezii. Dar şi mai cumplită a fost tovărăşia în care l-am parcurs. M-am pome nit singură cu mine însămi în maşină, cufundată într-o frământare fără ieşire. Mi-am petrecut tot timpul spunându-mi că am făcut ale gerea bună, singura alegere posibilă, aceea de a rămâne cu Hannah, aşa cum am promis. Şi, în timp ce maşina se oprea în dreptul casei de la numărul şaptesprezece, mă convinsesem deja că făcusem bine. Şi mai eram convinsă, de asemenea, că Hannah ştia de legătura dintre noi. Că ghicise, auzise oamenii vorbind sau i se spusese cândva. Fiindcă doar asta putea explica motivul pentru care se bizuia mereu pe mine, luându-mă drept confidentă. Şi asta din clipa în care ne-am ciocnit una de alta la intrarea şcolii de secretariat a doamnei Dove. Aşa că acum ştiam amândouă. Iar secretul va rămâne nerostit între noi. Ca un jurământ tăcut de credinţă şi devoţiune. Eram uşurată că nu-i pomenisem nimic lui Alfred. N-ar fi înţeles hotărârea mea de a-1 ţine doar pentru mine. Ar fi insistat să-i spun lui Hannah şi chiar să cer o recompensă. Bun şi grijuliu cum era, n-ar fi putut totuşi să-şi dea seama de importanţa menţinerii stării de fapt. Nu ar fi înţeles că nu trebuie să mai ştie nimeni. Pentru că ce s-ar fi întâmplat dacă ar fi aflat Teddy sau familia lui? Hannah ar fi avut de suferit, iar pe mine m-ar fi dat afară. Nu, era mai bine aşa. Nu aveam altă soluţie.
PARTE A A PAT R A
Povestea lui Hannah
E momentul acum să vorbesc despre lucruri la care nu am fost martoră. Să o dau deoparte pe Grace, cu grijile ei, şi să o aduc pe Hannah în prim-plan. Cât timp fusesem plecată, se întâmplase ceva. De asta mi-am dat seama imediat ce am dat cu ochii de ea. Era ceva schimbat. Hannah era alta. Mai strălucitoare, mai tainică, mai mulţu mită de sine. Am aflat pe parcurs ce se întâmplase în casa de la numărul şapte sprezece, aşa cum am descoperit, în mare parte, ceea ce se întâmplase în anul care trecuse. Aveam bănuielile mele, desigur, dar nici n-am văzut şi nici n-am auzit ceva. Singura care ştia ce se întâmplă era Hannah, dar ei nu i-au plăcut niciodată confesiunile. Nu îi stăteau în fire, fiindcă preferase întotdeauna secretele. Dar după întâmplările groaznice ale anului 1924, când am fost ferecaţi cu toţii la Riverton, a devenit mai deschisă. Şi iată ce mi-a povestit.
I Era prima zi de luni de după moartea mamei. Eu plecasem la Saffron Green, Teddy şi Deborah erau la lucru, iar Emmeline lua masa de prânz cu nişte prieteni. Hannah era singură în salon. Avusese de gând să scrie nişte scrisori, dar rămăsese cu cutia de hârtie neatinsă lângă ea, pe canapea. Nu-i venea să se apuce de formulat scrisori de mulţu mire adresate soţiilor clienţilor lui Teddy şi s-a pomenit uitându-se, în schimb, pe fereastră, încercând să-şi imagineze câte ceva despre vieţile trecătorilor. Era atât de absorbită de acest joc, încât nu l-a văzut apropiindu-se de uşa de la intrare. Nu l-a auzit sunând. L-a auzit doar pe Boyle intrând în salon.
329
— E un domn care vrea să vă vadă, doamnă! — Un domn, Boyle? a întrebat ea absentă, uitându-se la fetiţa care fugea de lângă doică spre parcul îngheţat. Oare de când nu mai fugise şi ea? De când nu mai alergase atât de iute, încât să simtă vântul izbindu-i faţa ca o palmă, cu inima spărgându-i pieptul şi cu răsuflarea tăiată? — Zice că are ceva de-al dumneavoastră, pe care vrea să vi-1 înapoieze, doamnă. Ce plicticos! — Dar nu poate să ţi-1 lase ţie? — Zice că nu, doamnă! Zice că trebuie să vi-1 înmâneze dumnea voastră personal. — Nu cred că am pierdut nimic, a spus Hannah luându-şi cu greu ochii de la fetiţă şi întorcându-şi faţa de la fereastră. Atunci, pofteşte-1 înăuntru. Domnul Boyle a şovăit, parcă vrând să mai spună ceva. — Ei, ce mai este? — Nimic, doam nă... doar că domnul ăsta nu prea cred că e un gentleman! — Ce vrei să spui? — Nu prea arată respectabil. — Doar n-o fi dezbrăcat? a întrebat Hannah înălţându-şi sprâncenele. — Nu, doamnă, e îmbrăcat! — Vorbeşte urât? — Nu doamnă, e destul de politicos. — N-o fi un francez mărunt şi cu mustaţă? — O, nu, doamnă! — Atunci, ce e, Boyle? In ce privinţă nu e respectabil? — N-aş putea spune, doamnă, a răspuns Boyle, încruntându-se, dar aşa mi se pare. Hannah a rămas o clipă pe gânduri, cântărind părerea lui Boyle, dar curiozitatea îi fusese stârnită. — Dacă domnul ăsta spune că are ceva ce-mi aparţine, atunci mai bine să-mi dea lucrul acela înapoi. Şi, dacă observ vreun semn de lipsă de respectabilitate, am să te sun degrabă. La început nu l-a recunoscut. De fapt, îl văzuse foarte puţin, într-o iarnă, cu mai bine de zece ani în urmă. Şi se schimbase de atunci. 330
Când îl întâlnise la Riverton, era un băiat blând, cu piele netedă, cu ochi mari, căprui. Şi era tăcut, dacă-şi amintea bine. Era unul dintre lucrurile care o înfuriaseră cel mai tare. Stăpânirea lui de sine. Modul în care a apărut în viaţa lor, fără să-i prevină, făcând-o să spună lucruri negândite şi amăgindu-1, cu atâta uşurinţă, pe fratele lor să îi părăsească. Bărbatul care şi-a făcut apariţia în salon era înalt, îmbrăcat într-un costum negru, cu cămaşă albă. Era o îmbrăcăminte obişnuită, pe care el o purta atât de diferit de Teddy şi alţi oameni de afaceri din cercul lor de cunoştinţe. Avea o faţă uimitoare, dar slabă, cu obrajii supţi şi cearcăne sub ochii întunecaţi. îşi dădea seama ce vrusese să spună Boyle când pomenise de lipsa lui de respecatabilitate, deşi nici ea nu o putea descrie în cuvinte. — Bună dimineaţa, l-a întâmpinat ea. El a privit-o, părând că o sfredeleşte până în adâncuri. Se mai uitaseră şi alţi bărbaţi la ea, dar ceva din privirea Iui a făcut-o să roşească, ceea ce lui i-a provocat un zâmbet. — Nu te-ai schimbat. Abia atunci si-a dat seama cine era, i-a recunoscut vocea. — Robbie Hunter! a exclamat ea, nevenindu-i să creadă. L-a privit din nou, altfel de data aceasta. Acelaşi păr închis la culoare, aceiaşi ochi întunecaţi. Aceeaşi gură senzuală, veşnic amuzată. Se întreba cum de nu le observase mai demult. Şi-a îndreptat ţinuta şi s-a controlat. — Ce frumos din partea ta să vii! In clipa în care a rostit aceste cuvinte, a şi regretat cât de banal sunau şi ar fi vrut să şi le ia îndărăt. El a zâmbit ironic, sau cel puţin aşa i s-a părut lui Hannah. — Nu vrei să stai jos? l-a întrebat arătându-i fotoliul lui Teddy, pe care el s-a aşezat ascultător, asemenea unui şcolar care îndeplineşte o poruncă incontestabilă. Şi încă o dată şi-a dat seama cât de banal se comporta. El continua să o privească. Ea şi-a atins părul cu ambele mâini, să se asigure că toate agrafele erau la locul lor, netezindu-şi vârful buclelor blonde de pe gât. — E ceva în neregulă cu mine, domnule Hunter? a întrebat, zâm bind politicos. îm i lipseşte ceva, trebuie să mai aranjez ceva? — Nu, în tot acest timp, am purtat în minte o im agine... Eşti neschimbată. 331
— Nu chiar, domnule Hunter, te asigur că nu-i aşa, a spus ea, aveam cincisprezece ani când ne-am cunoscut. — Chiar atât de tânără erai? Şi din nou acea lipsă de respectabilitate. O, nu atât în ceea ce spunea —era o întrebare absolut obişnuită —, dar e felul în care o spunea. Ca şi cum vorbele lui ar fi ascuns un dublu înţeles, pe care ea nu-1 putea pricepe. — Cer să ne aducă ceaiul, ce zici? a întrebat ea, regretând imediat. Acum n-o să mai plece. S-a ridicat şi a apăsat pe butonul soneriei, apoi a rămas lângă şemineu, aşezând obiectele de deasupra, încercând să-şi vină în fire, până când Boyle a apărut în pragul uşii. — Domnul Hunter va lua ceaiul cu mine, a spus Hannah. Boyle l-a privit pe Robbie cu suspiciune. — Dânsul a fost prieten cu fratele meu, a adăugat Hannah, în timpul războiului. — A, da, doamnă, a spus Boyle. O să-i spun doamnei Tibbit să pregătească ceai pentru două persoane. Cât de respectuos era, cât de convenţională o făcea respectul lui. Robbie se uita împrejur, studiind încăperea. Mobilierul art deco pe care-1 alesese Elsie de Wolfe („ultima modă") şi pe care Hannah îl tolerase cu dificultate. îşi plimba privirea de la oglinda octogonală de deasupra şemineului la draperiile cu carouri aurii şi maro. — Cam modern, nu-i aşa? a întrebat Hannah, străduindu-se să menţină un ton glumeţ. Nu-mi dau seama dacă îmi place sau nu, dar cred că tocmai ăsta e secretul modernismului. — David vorbea adesea despre tine, a început Robbie, părând că nu o auzise. Prin urmare, am senzaţia că te cunosc. Pe tine şi pe Emme line şi Rivertonul. Hannah s-a lăsat moale pe marginea scaunului, la auzul numelui lui David. îşi impusese să nu se mai gândească la el, să nu mai deschidă cutia cu amintiri dureroase. Şi uite că apăruse singura persoană cu care ar fi putut discuta despre el. — Da, povesteşte-mi despre David, domnule Hunter, a început ea, adunându-şi forţele. Era... a... Şi-a strâns buzele, uitându-se la Robbie. — Am sperat întotdeauna că m-a iertat. 332
— Să te ierte? — Am fost o ticăloasă, în iarna aceea, înainte de plecarea lui. Nu ne aşteptam să vii şi tu. Eram obişnuite ca David să ne acorde întreaga lui atenţie. Iar eu mă tem că eram cam încăpăţânată. Mi-am petrecut tot timpul ignorându-te, dorindu-mi să nu fi fost acolo. — N-am băgat de seamă, a ridicat el din umeri. Uşa s-a deschis şi a apărut Boyle cu tava cu ceai, a pus-o pe masă şi s-a dat câţiva paşi în lături. — Domnule Hunter, a spus Hannah, dându-şi seama că Boyle zăboveşte, studiindu-1 pe Robbie. Boyle mi-a spus că vreţi să-mi îna poiaţi ceva. — Da, a răspuns el, băgând o mână în buzunar. Hannah i-a făcut un semn din cap lui Boyle, asigurându-1 că totul era în bună rânduială şi că nu mai era nevoie de prezenţa lui. Imediat după ce s-a închis uşa, Robbie a scos o bucată de pânză zdrenţuită, din care curgeau aţele. Hannah se întreba cum de îşi închipuia că lucrul acela ar fi putut să-i aparţină. Dar, pe măsură ce îl privea, îşi dădea seama că era, de fapt, o bucată de panglică veche, ce fusese cândva albă, iar acum devenise cafenie. El a desfăşurat panglica, cu degetele tremurânde, şi i-a întins-o. Lui Hannah i s-a tăiat respiraţia. De sub învelişul panglicii se ivea o carte minusculă. A întins mâna şi a luat-o şovăind. A răsucit-o pe toate părţile, să-i vadă mai bine coperta, deşi ştia prea bine ce scrie pe ea: Călă
torie peste Rubicon. — I-am dat-o lui David să-i poarte noroc. El a încuviinţat din cap. Privirile li s-au întâlnit. — Dar de ce i-ai luat-o? — Nu i-am luat-o eu. — David n-ar fi dat-o nimănui. — Nu, nici n-a dat-o. Eu sunt doar mesagerul. Voia să ţi-o înapoieze, ultimul lucru pe care l-a spus a fost: „Du-i-o lui Nefertiti!" Şi-am adus-o. Hannah nici nu s-a uitat la el. Numele acela. Numele ei tainic. Bărbatul acesta nu o cunoştea îndeajuns. A strâns cărţulia între degete, alungând amintirile despre fata îndrăzneaţă şi neîmblânzită, plină de speranţe, şi şi-a ridicat ochii, întâlnindu-i privirile. — Să vorbim, mai bine, despre altceva. 333
Robbie a încuviinţat uşor din cap şi a vârât panglica la loc în buzunar. — Despre ce vorbesc oamenii care se reîntâlnesc aşa, ca noi? — Se întreabă ce au mai făcut, a răspuns Hannah, îndesând cărţulia într-un sertar al mesei ei de scris. Pe unde i-a mai purtat viaţa. — Ei bine, atunci, ce ai mai făcut, Hannah? Unde te-a purtat viaţa văd şi singur! Hannah şi-a îndreptat spatele, a turnat o ceaşcă de ceai şi i-a întins-o. Ceaşca tremura uşor pe farfurioara din mâna ei. — M-am căsătorit. Cu un domn numit Theodore Luxton, poate ai auzit de el. Şi el şi tatăl lui sunt bancheri. Lucrează aici, în oraş. Robbie o urmărea, fără să dea vreun semn că numele lui Teddy i-ar fi sunat cunoscut. — Locuiesc în Londra, după cum vezi, a continuat ea încercând să zâmbească. Ce oraş minunat, nu-i aşa? Sunt atâtea de văzut şi de făcut! Atâta lume interesantă! Vocea începea să i se stingă. Robbie îi distrăgea atenţia, urmărind-o în timp ce vorbea cu aceeaşi intensitate dezarmantă ca atunci, în bibli oteca de la Riverton, cu atâţia ani în urmă. — Domnule Hunter! a izbucnit ea. Sunt nevoită să te rog să înce tezi. E imposibil să... — Ai dreptate, a spus el blând. Te-ai schimbat. Ai chipul trist. Ea a dat să-i răspundă, să-i spună că se înşală. Că singurul semn de tristeţe pe care l-a observat se datora amintirii fratelui ei. Dar ceva din vocea lui a oprit-o. Ceva ce o făcea transparentă, nesigură, vulne rabilă. Ca şi cum el ar fi cunoscut-o mai bine. Lucrul acesta nu-i plăcea deloc, dar îşi dădea oarecum seama că n-ar avea rost să îl contrazică. — Ei bine, domnule Hunter, a spus, ridicându-se înţepată. Iţi mulţumesc pentru faptul că ai venit. Că m-ai căutat să-mi înapoiezi cărticica. Robbie i-a urmat exemplul şi s-a ridicat şi el. — Am promis că o voi face. — II chem pe Boyle să te conducă. — Nu-1 mai deranja. Cunosc drumul. El a deschis uşa, pe care a dat buzna Emmeline, cu o învălmăşeală de volane din mătase roz şi o claie de păr blond. Obrajii îi radiau de bucuria tinereţii şi a bunăstării într-un oraş şi într-o epocă ce aparţineau celor tineri şi înstăriţi. Ea s-a prăvălit pe canapea, picior peste picior. Hannah s-a simţit brusc mai bătrână şi mai trecută.
— Pfui, sunt sleită, mai e vreun pic de ceai? Şi-a ridicat ochii şi a dat de Robbie. — Ţi-1 mai aduci aminte pe domnul Hunter, nu-i aşa, Emmeline? a întrebat-o Hannah. Emmeline a rămas nedumerită o clipă, s-a aplecat înainte, sprijinindu-şi bărbia în palmă, clipind din ochii ei albaştri şi mari în timp ce-i studia faţa. — Prietenul lui David? De la Riverton? o îmboldea Hannah. — Robbie Hunter! a exclamat Emmeline, zâmbind uşor, încântată, lăsându-şi mîinile să-i cadă în poală. Cum să nu-mi aduc aminte? Din câte îmi amintesc, îmi datoraţi o rochie! Robbie a rămas la masă, la insistenţele lui Emmeline. Nu putea fi lăsat să plece atât de curând, spusese ea. Aşa se face că Robbie li s-a alăturat lui Deborah, lui Teddy, lui Emmeline şi lui Hannah în seara aceea, la cină, în sufrageria casei de la numărul şaptesprezece. Hannah se aşezase pe o latură a mesei, Deborah şi Emmeline pe cealaltă latură, iar Robbie şi Teddy la capete. Ce figuri amuzante, se gândea Hannah: Robbie, un tânăr boem, iar Teddy, după patru ani de lucru alături de tatăl său, o caricatură a bogăţiei şi influenţei. Era încă un bărbat frumos —Hannah observase că soţiile mai tinere ale unora dintre colegii lui îi făceau ochi dulci, fără prea mare folos —, numai că faţa i se mai rotunjise şi părul îi mai încărunţise. Iar obrajii căpătaseră acea îmbujorare dată de un trai îndestulător. S-a lăsat pe spătarul scaunului. — Şi cu ce vă îndeletniciţi, domnule Hunter? Soţia mea îmi spune că nu vă ocupaţi de afaceri. Lui nici nu-i trecea prin cap că ar putea exista şi o altă alternativă. — Sunt scriitor. — Scriitor, i-auzi! Scrieţi pentru The Times? — Am scris şi acolo, a răspuns Robbie, printre altele. Acum scriu pentru mine. Am crezut, prosteşte, că eu aş fi mai uşor de mulţumit. — Ce norocos! a exclamat Deborah veselă, să ai destulă vreme pentru a te dedica ţie însuţi! Eu nu m-aş recunoaşte dacă n-aş alerga toată ziua de colo-colo. Şi s-a avântat într-un monolog despre cum a organizat recent o paradă a modei, zâmbind ameninţător către Robbie. 335
Hannah şi-a dat seama că Deborah cochetează. A aruncat o privire spre Robbie. Da, era chipeş, într-adevăr, într-un fel languros, senzual, dar nu era genul cumnatei ei. — Scrieţi cărţi? a întrebat Teddy. — Poezie, a răspuns Robbie. Teddy a ridicat mirat din sprâncene. — „Ce păcat să te opreşti, să rugineşti nefolosit, în loc să strălu ceşti muncind." Hannah s-a crispat auzind cum îl măcelăreşte pe Tennyson. Robbie i-a surprins privirea şi a zâmbit larg. — „Ca şi cum a respira înseamnă a trăi.“ — Mie mi-a plăcut întotdeauna Shakespeare, a spus Teddy. Şi versurile dumitale sună ca ale lui? — Mi-e teamă că ale mele nu sunt nici pe departe... Dar nu mă dau bătut, totuşi. Mai bine să te pierzi muncind, decât să te risipeşti în disperare. — Aveţi dreptate, a spus Teddy. Şi, în timp ce îl urmărea pe Robbie, în mintea lui Hannah s-a conturat o idee care-i tot dăduse târcoale până atunci. Dintr-odată şi-a dat seama cine era. — Dumneata eşti R.S. Hunter! — Cine? a întrebat Teddy, uitându-se când la Hannah, când la Robbie, apoi la Deborah, pentru a se lămuri. Deborah a ridicat din umeri vexată. — R.S. Hunter! a exclamat din nou Hannah, cu privirile aţintite în ochii lui Robbie, neputând să-şi stăpânească surâsul. Am volumul dumitale de poeme. — Primul sau al doilea? — Progres şi dezintegrare, a răspuns Hannah. Nu ştia că există şi un al doilea volum. — A, a exclamat Deborah cu ochii măriţi. Da, am văzut o recenzie în ziar. Aţi câştigat un premiu. — Progresul e cel de-al doilea, a răspuns Robbie, cu ochii la Hannah. — Aş vrea să-l citesc şi pe primul, a spus ea. Vă rog să-mi spuneţi cum se numeşte, să-l pot cumpăra. — O să vă dau exemplarul meu, i-a răspuns Robbie. Eu l-am citit deja. Intre noi fie vorba, autorul e cam plicticos. 336
Buzele lui Deborah s-au răsucit a zâmbet şi-n ochi i-a scăpărat o sclipire. îi cântărea valoarea, inventariind câtă lume ar putea impresiona dacă s-ar afişa cu el la una dintre seratele ei. Judecând după felul în care îşi freca buzele roşii şi strălucitoare, valoarea lui era destul de mare. Hannah s-a simţit cuprinsă brusc de o tendinţă acaparatoare. — Progres şi dezintegrare? a întrebat Teddy, fâcându-i cu ochiul lui Robbie. Doar nu sunteţi socialist, domnule Hunter? — Nicidecum, domnule! Nu am nici o posesiune pe care s-o redistribui şi nici dorinţa de a acumula. Teddy a izbucnit în râs. — Haideţi, domnule Hunter! a exclamat Deborah. Cred că vă distraţi pe socoteala noastră. — De distrat mă distrez, dar sper că nu e pe seama dumneavoastră. Deborah a zâmbit într-un fel pe care ea şi-l închipuia ademenitor. — O păsărică mi-a şoptit că nu sunteţi chiar rebelul pe care doriţi să-l afişaţi în faţa noastră. Hannah s-a uitat spre Emmeline, râzând pe înfundate. Nu era greu de ghicit cine fusese păsărică aceea. — Ce tot vorbeşti acolo, Deb? a întrebat Teddy. Fii mai explicită! — Oaspetele nostru ne amăgeşte, a spus Deborah triumfătoare. Fiindcă nu e vorba de nici un domn Hunter, ci de lordul Hunter! — Ei, ce ţi-a venit? a întrebat Teddy, ridicând din sprâncene. Robbie a răsucit paharul, ţinându-1 de picior. — E adevărat că tatăl meu a fost lordul Hunter, dar eu nu folosesc acest titlu. Teddy i-a aruncat o privire peste platoul de friptură. Renegarea unui titlu nobiliar era ceva de neînţeles pentru el. Şi el şi tatăl lui luptaseră îndelung pentru a primi înnobilarea lui Lloyd George. — Sigur nu sunteţi socialist? — Gata cu politica! a spus Emmeline brusc, dându-şi ochii peste cap. Sigur că nu e socialist! Robbie e unul de-ai noştri. Şi nu l-am invitat aici să-l plictisim de moarte. Mai bine spune-ne pe unde ai fost, Robbie, l-a îmbiat ea, sprijinindu-şi bărbia în palmă. — De curând? în Spania. — Spania, a repetat Hannah, ca pentru sine. Minunat! — Ce prim itiv! s-a repezit Deborah, râzând. Şi ce naiba aţi căutat acolo? 337
— Am îndeplinit o promisiune făcută demult. — La Madrid, nu? a întrebat Teddy. — O vreme, în drum spre Segovia. — Dar ce să cauţi la Segovia? — M-am dus la Alcazar. Hannah a simţit cum începe să o furnice pielea. — Fortăreaţa aia veche şi prăfuită? a întrebat Deborah, cu un zâmbet larg. Nici nu pot să-mi închipui un loc mai groaznic. — A, nu, a spus Robbie, a fost minunat. Magic. Ca şi cum ai fi intrat în altă lume. — Haideţi, povestiţi-ne! Robbie a şovăit o clipă, căutând cuvintele potrivite. — Uneori simţeam că pot să privesc în trecut. La căderea serii, când rămâneam singur, auzeam şoaptele morţilor. Taine seculare pluteau peste tot în jurul meu. — Ce groaznic! s-a cutremurat Deborah. — Şi de ce-aţi plecat? a întrebat Hannah. — Da, a intervenit în discuţie şi Teddy, de ce v-aţi întors la Londra, domnule Hunter? Privirile lui Robbie le-au întâlnit pe cele ale lui Hannah, a zâmbit şi s-a întors spre Teddy. — Providenţa, bănuiesc. — Şi-aţi călătorit atât de mult, a spus Deborah, flirtând din nou. Sigur aveţi puţin sânge de ţigan în dumneavoastră! Robbie a zâmbit, fără să răspundă. — Ori asta, ori oaspetele nostru are ceva pe conştiinţă, a conti nuat ea, aplecându-se spre Robbie şi coborându-şi jucăuşă vocea. Spuneţi drept, domnule Hunter! Vă ascundeţi de cineva? — Doar de mine însumi, domnişoară Luxton! — O să vă aşezaţi cu timpul, a spus Teddy, pe măsură ce îmbătrâ niţi. Şi eu am avut morbul ăsta al călătoriei. Aveam tot soiul de idei, să văd lumea, să adun obiecte de artă şi experienţe. După felul în care şi-a aşezat palmele pe faţa de masă, de o parte şi de alta a farfuriei, Hannah şi-a dat seama că se va lansa într-o pledoarie. — Pe măsură ce îmbătrâneşte, un bărbat acumulează tot felul de răspunderi. Se aşază din mai multe puncte de vedere. Lucruri care îl emoţionau când era tânăr încep să-l irite. Uite, de exemplu, Parisul. 338
Tocmai am fost acolo. îm i plăcea Parisul la nebunie, dar oraşul ăsta se duce de râpă. Nu mai e nici un respect pentru tradiţie. Să vedeţi cum se îmbracă femeile! — Bietul Tiddles! Nu poate ţine pasul cu moda! — Ştiu cât de mult îţi plac francezii şi materialele lor, Deb. Poate pentru voi, femeile nemăritate, o fi amuzant. Dar nu mi-aş lăsa nevasta să umble creanga aşa! Hannah nu s-a putut uita spre Robbie, concentrându-şi în schimb atenţia asupra farfuriei, reaşezându-şi mâncarea şi punând jos furculiţa. — Călătoriile îţi deschid ochii spre alte culturi, a început Robbie. Am văzut un trib din Orientul îndepărtat în cadrul căruia bărbaţii încrustau modele pe chipurile nevestelor lor. — Cu cuţitul? s-a mirat Emmeline. — Da’ de ce naiba? a întrebat Teddy, înghiţind o bucată de friptură aproape nemestecată. — Nevestele sunt socotite simple obiecte decorative, a spus Robbie, iar soţii consideră că este dreptul lor divin de a le împodobi cum cred de cuviinţă. — Barbari! a exclamat Teddy, scuturând din cap şi făcându-i semn lui Boyle să-i umple din nou paharul. Şi se mai miră de ce au nevoie de noi să-i civilizăm! Câteva săptămâni după această întâlnire, Hannah nu l-a mai văzut pe Robbie şi a crezut că uitase promisiunea de a-i împrumuta cartea lui de poeme. Era tipic pentru el, bănuia ea, să îşi asigure o invitaţie la cină, să îndruge promisiuni deşarte şi apoi să se facă nevăzut, fără a se ţine de cuvânt. Nu era supărată, ci dezamăgită că se lăsase păcă lită. Şi nu s-a mai gândit la asta. Cu toate acestea, două săptămâni mai târziu, pe când se afla într-o mică librărie pe Drury Lane, în faţa rafturilor cu autori de la literele H - J, i-au căzut ochii pe un exemplar din primul lui volum de poezie şi l-a cumpărat. De fapt, îi plăcuseră versurile lui cu mult timp înainte să-şi dea seama că era genul care nu se ţine de cuvânt. Apoi a murit domnul Frederick şi orice gând legat de întoarcerea lui Robbie Hunter fusese lăsat deoparte. La aflarea veştii morţii subite a tatălui ei, Hannah a simţit că i se rupe odgonul ancorei şi este târâtă din apele ei sigure, fiind azvârlită în vâltoarea unor valuri pe care nu 339
le cunoştea şi în care nici nu avea încredere. Era ridicol, desigur. Nu-1 mai văzuse de atâta vreme: după căsătorie, el refuzase să o mai întâl nească, iar ea nu putuse găsi cuvintele cu care să-l convingă. Dar, cu toate acestea, cât timp domnul Frederick fusese în viaţă, ea se sim ţise legată de ceva, de cineva mare şi puternic. Acum pierduse această legătură. Se simţea părăsită: e drept că se certau adesea, dar lucrul acesta făcea parte din relaţia lor specială, iar ea ştia că el o iubeşte peste măsură. Şi acum, dispăruse fără nici un cuvânt. începuse să viseze noaptea ape întunecate, corăbii sfărâmate, valuri uriaşe de ocean. Iar ziua se lăsa tot mai mult învăluită de vedenia ghicitoarei despre întu neric şi moarte. Poate va fi altfel după ce sora ei se va muta definitiv în casa de la numărul şaptesprezece, îşi spunea ea. Căci, după moartea tatălui, se hotărâse ca Hannah să-i fie tutore lui Emmeline. Iar acesta era un bun prilej de a o ţine sub observaţie, spunea Teddy, mai ales după întâmplarea nefericită cu cineastul. Şi, cu cât se gândea mai mult la asta, cu atât era mai nerăbdătoare. Va avea şi ea un aliat în casă. Cineva care s-o înţeleagă. Vor sta până noaptea târziu, vorbind şi râzând, împărtăşindu-şi secretele, aşa cum făceau când erau mici. Numai că, atunci când a sosit la Londra, Emmeline avea alte pla nuri. Ei îi plăcuse întotdeauna oraşul acesta şi s-a avântat într-o viaţă socială pe care o adora. Mergea noapte de noapte la baluri mascate: „Petreceri albe", „Petreceri de circ", „Petreceri sub apă", cărora Hannah nu le mai putea ţine socoteala. Bea şi fuma fară măsură şi socotea că noaptea a fost un eşec dacă nu îşi vedea a doua zi fotografia în paginile mondene ale ziarelor. într-o după-amiază, Hannah a găsit-o cu un grup de prieteni în salon. împinseseră mobilele de-a lungul pereţilor, iar covorul preţios de Berlin era rulat neglijent lângă şemineu. Pe el şedea o fată într-o rochie subţire de şifon verde, pe care Hannah nu o mai văzuse până atunci, şi fuma leneş, scuturând scrumul pe jos şi privind-o pe Emmeline în timp ce încerca să-l înveţe foxtrot pe un tânăr stângaci, cu faţă de copil. — Nu, nu aşa, spunea Emmeline râzând. Sunt patru măsuri, Harry dragă, nu trei. Uite, ia-mă de mână şi-am să-ţi arăt. S-a dus şi a dat din nou drumul Ia gramofon. — Gata? Hannah şi-a făcut loc pe lângă perete. Era atât de absorbită de non şalanţa cu care Emmeline şi prietenii ei acaparaseră locul (salonul ei, 340
de fapt), încât şi uitase de ce venise. S-a prefăcut că se uită după ceva pe masa de scris, în timp ce Harry s-a prăbuşit pe canapea, spunând: — De-ajuns! O să mă omori, Emme. Emmeline s-a lăsat şi ea pe canapea, lângă el, cuprinzându-1 în braţe: — Fă cum vrei, Harry dragă, dar sper că nu vei avea pretenţia să dansez cu tine la petrecerea Clarissei, dacă nu ştii paşii de dans. Foxtrotul este acum ultima modă şi am de gând să dansez asta toată noaptea! Chiar toată noaptea, se gândea Hannah. Serile târzii ale lui Emme line se prelungeau tot mai des, în ultimul timp, până dimineaţa devreme. Nemulţumiţi să danseze doar toată noaptea la Claridge’s, bând o amestecătură de coniac cu Cointreau, numită side-cars, ea şi prietenii ei se deprinseseră să continue petrecerea pe la casele unora pe care, de cele mai multe ori, nici nu-i cunoşteau. „Rupere de uşi“, aşa spuneau, adică umblau îmbrăcaţi în ţinuta de seară prin cartierul Mayfair, până când găseau un alt loc în care se ţinea o petrecere. Până şi servitorii începuseră să pălăvrăgească. Noua menajeră tocmai mătura holul de la intrare, când Emmeline îşi făcuse apariţia la ora cinci şi jumătate dimineaţa, mai zilele trecute. Norocul ei că n-a aflat Teddy. Şi că Hannah a avut grijă ca el să nu afle. — Jane zice că, de data asta, Clarissa e hotărâtă! a spus fata în rochie verde de şifon. — Şi chiar crezi c-o s-o facă? a întrebat Harry. — O să vedem diseară, a zis Emmeline râzând. Clarissa ne tot ameninţă că se tunde de câteva luni! O să fie şi mai caraghioasă, cu obrajii ei osos 1 va arăta ca un ofiţer german. — O să bei gin? a întebat Harry. — Sau vin, a spus Emmeline ridicând din umeri. N-are nici o importanţă. Clarissa are oricum de gând să le amestece şi lumea se va servi cu cana. O petrecere cu băutură, s-a gândit Hannah. Mai auzise ea de aşa ceva. Lui Teddy îi plăcea să îi citească din ziar, la micul dejun. Apropia paginile de ea, să-i atragă atenţia, clătinând din cap dezaprobator, şi spunea: — Ascultă aici. Altă petrecere dintr-alea! în Mayfair, de data asta. Apoi începea să citească articolul, cuvânt cu cuvânt, facându-i mare plăcere, sau cel puţin aşa i se părea lui Hannah, descrierea oaspeţilor neinvitaţi, ornamentaţiile necuviincioase, raziile poliţiei. Oare de ce 341
nu se puteau comporta şi tinerii din ziua de astăzi ca în tinereţea lor? se întreba el. Să meargă la baluri cu dineuri, unde servitorii turnau vinul şi se dansa cu carneţel de bal? Hannah era atât de îngrozită de insinuările lui Teddy că ea însăşi nu ar mai fi tânără, încât, deşi considera purtarea lui Emmeline la fel de scandaloasă precum dansul pe cadavrele celor dispăruţi, nu i-a reproşat nimic niciodată. Dar a făcut tot posibilul ca Teddy să nu afle că Emmeline parti cipa la astfel de petreceri, ba mai mult, că şi ajuta la organizarea lor. Aşa că s-a perfecţionat în inventarea de scuze pentru activităţile noc turne ale surorii ei. Dar în seara aceea, când a urcat în biroul lui Teddy, înarmată cu o scuză pe jumătate adevărată despre devoţiunea lui Emmeline faţă de prietena ei, lady Clarissa, şi-a dat seama că nu era singur. In timp ce se apropia de uşa închisă a biroului, Hannah a auzit vocea lui Teddy, apoi pe aceea a lui Simion. Era cât pe ce să se întoarcă din drum, cu gândul să revină mai târziu, când a auzit pronunţându-se numele tatălui ei. Şi-a ţinut respiraţia şi s-a apropiat de uşă. — Totuşi, e imposibil să nu-ţi fie milă, spunea Teddy. Orice părere ai avea despre el. Să moară aşa, într-un accident de vânătoare, un om atât de obişnuit cu vânătoarea cum era el. Simion şi-a dres vocea. — Ei, haide, Teddy, între noi fie vorba, se pare că a fost mai mult decât atât. Şi a făcut o pauză semnificativă, apoi a continuat cu o voce joasă, încât Hannah nu a mai desluşit ce spunea. — Sinucidere? s-a mirat Teddy, trăgând aer în piept. Minciuni, s-a gândit Hannah, simţindu-şi respiraţia înfierbântată. Minciuni sfruntate. — Aşa se pare, a spus Simion. Lordul Gifford mi-a zis că unul dintre servitori —cel mai în vârstă, Hamilton —l-a găsit pe câmp. Personalul şi-a dat toată silinţa să nu se afle amănunte. Ţi-am mai spus eu şi altă dată că nimeni nu-1 întrece în discreţie pe servitorul englez. Lordul Gifford le-a reamintit că este de datoria lui să apere reputaţia familiei şi că are nevoie de toate datele pentru a putea face acest lucru. Hannah a auzit clinchete de pahare şi gâlgâitul sherry-ului. — Şi lordul Gifford ce-a spus? a întrebat Teddy. Ce îl face să creadă că a fost... cu intenţie? i
342
— Omul se afla într-o stare proastă de ceva vreme, a oftat Simion filozofic. Nu oricine poate supravieţui distrugerii afacerii sale. Deve nise ursuz, îi plăcea să se joace cu armele. Servitorii începuseră să îl urmărească atunci când ieşea din casă, de teamă ca nu cumva să... S-a auzit un scăpărat de chibrit şi un damf uşor de ţigară de foi a pătruns până la Hannah. — Hai să zicem că, aşa cum văd eu lucrurile, „accidentul" ăsta plutea în aer de mult. O vreme, conversaţia s-a oprit, ambii reflectând asupra celor spuse. Hannah şi-a ţinut respiraţia, aşteptând să audă zgomot de paşi. — Lordul Gifford a făcut minuni, totuşi, a urmat Simion cu şi mai multă energie, după momentul obligatoriu de tăcere. Nimeni nu va observa diferenţa. N-avem motive să nu privim partea bună a lucrurilor. S-a auzit un scârţâit în timp ce Simion îşi schimba poziţia în fotoliu. — M ă gândeam că ar fi timpul să-ţi mai încerci o dată norocul în politică. Afacerile au mers mai bine ca oricând, ţi-ai păstrat mâinile curate, ţi-ai câştigat printre conservatori reputaţia unui tip de treabă. De ce n-ai încerca să obţii nominalizarea pentru circumscripţia Saffron? — Vrei să ne mutăm la Riverton? a întrebat Teddy cu o voce plină de speranţă. — E al tău acum, iar celor de la ţară le place să-şi ştie stăpânul moşiei aproape. — Tată, eşti un geniu! a exclamat Teddy plin de entuziasm. II sun imediat pe lordul Gifford. Să văd dacă poate pune o vorbă pentru mine. Sau o fi prea târziu acum? a întrebat el, apucând telefonul. — Nu e niciodată prea târziu pentru afaceri, a răspuns Simion, sau pentru politică. Hannah s-a îndepărtat. Auzise deja prea multe.
II Robbie a reapărut. Fără să dea vreo explicaţie a absenţei lui, s-a aşezat pur şi simplu în fotoliul lui Teddy, de parcă nici n-ar fi plecat, şi i-a oferit lui Hannah primul lui volum de poezii. Ea era cât pe ce să-i spună că îl are deja, când el a scos din buzunarul hainei o altă carte. 343
— Asta e pentru tine, i-a spus el întinzându-i-o. Lui Hannah i s-a oprit inima în loc în clipa când a văzut tidul: Ulise de James Joyce, care era interzis peste tot. — Dar unde l-a i... — Un prieten de la Paris. Hannah şi-a trecut vârful degetelor peste literele tidului. Ştia că este vorba despre un cuplu şi despre relaţia lor fizică muribundă. Citise —sau mai bine zis, îi citise Teddy —unele fragmente din ziar, numindu-le mizerii, iar ea încuviinţase. De fapt, o afectaseră într-un mod ciudat. îşi închipuia ce ar fi spus Teddy dacă i-ar fi mărturisit ce simte cu adevărat. Ar fi crezut că e bolnavă şi i-ar fi recomandat să se ducă la doctor. Şi poate chiar era bolnavă. Dar, deşi era încântată că are ocazia să citească romanul, nu se simţea prea sigură pe ea, tocmai fiindcă i-1 adusese Robbie. Credea oare că este genul de femeie obişnuită cu astfel de subiecte? Sau mai rău: făcea vreo glumă? O credea vreo mironosiţă? Tocmai era pe punctul de a-1 întreba, când el i-a spus simplu şi blând: — îm i pare rău pentru tatăl tău. Şi, înainte de a apuca să spună ceva despre Ulise, şi-a dat seama că izbucnise în plâns. Nimeni nu dădea vreo atenţie vizitelor lui Robbie. Cel puţin la început. Oricum, nu s-a făcut nici o aluzie că s-ar fi întâmplat ceva necuviincios între el şi Hannah. Şi, dacă s-ar fi făcut, Hannah ar fi fost prima care să nege totul. Se ştia că Robbie fusese prieten cu fratele ei şi că îi stătuse alături până la moarte. Dacă părea puţin cam neobişnuit, nu tocmai respectabil, aşa cum continua Boyle să creadă, lucrul acesta se putea pune cu uşurinţă pe seama groaznicelor mistere ale războiului. Vizitele lui Robbie nu aveau nici o noimă, apariţia lui nu era niciodată planificată, dar Hannah a început să le aştepte cu plăcere. Uneori era singură, alteori cu Emmeline sau Deborah. încetul cu înce tul, Robbie a devenit un colac de salvare. Vorbeau despre cărţi şi călă torii. Despre idei trăsnite şi locuri îndepărtate. Iar el părea că ştie atât de multe despre ea. Se simţea ca şi cum l-ar fi avut din nou pe David aproape. Poate că dacă Hannah ar fi fost mai puţin absorbită, ar fi băgat de seamă că vizitele lui Robbie mai prezentau interes şi pentru altcineva. 344
Ar fi putut observa că Deborah petrece tot mai mult timp acasă. Dar ea nu a dat atenţie acestui lucru. Aşa că într-o dimineaţă, în salon, cu totul pe neaşteptate, Deborah şi-a pus deoparte cuvintele încrucişate şi a spus, zâmbind şi arătându-şi dinţii albi şi buzele roşii: — Organizez o mică serată cu ocazia lansării noului parfum Chanel săptămâna viitoare, domnule Hunter, ce părere aveţi? Am fost atât de prinsă cu treaba, încât nu am avut timp să îmi caut un cavaler. — Nu cred că va fi prea greu, a răspuns Robbie. Câţi nu ar dori să se lase luaţi de valul de aur al societăţii! — Sigur că da, a încuviinţat Deborah, neînţelegând ironia, totuşi e deja atât de târziu. — Lordul Woodall te-ar însoţi sigur, a spus Hannah. — Lordul Woodall e plecat în străinătate, a răspuns prompt Debo rah, întorcându-se şi zâmbind spre Robbie. Şi nu se face să merg singură. — Ba, după câte spune Emmeline, a ieşi singură-n lume e acum ultima modă. Deborah s-a făcut că n-o aude şi a continuat, fluturând din gene: — Doar dacă... dar, nu, nu se poate... Şi a scuturat din cap cu o sfială care nu i se potrivea defel. Robbie n-a spus nimic. Deborah şi-a strâns buzele. — Poate doar dacă n-aţi vrea dumneavoastră să mă însoţiţi, domnule Hunter? Hannah şi-a ţinut respiraţia. — Eu? a izbucnit Robbie în râs. Nu cred. — De ce nu? Ne-am distra grozav. — Dar eu nu ştiu nimic despre modă! Aş fi ca un peşte pe uscat! — Nu-i nimic, eu sunt un înotător bun, a spus Deborah. V-aş ţine eu la suprafaţă. — Oricum, a spus Robbie. Nu. Nu era pentru prima dată când lui Hannah i se tăia răsuflarea. Avea o lipsă de cuviinţă diferită de vulgaritatea exagerată a prietenilor lui Emmeline. II găsea sincer şi de-a dreptul uimitor. Pusă astfel la punct, Deborah şi-a scuturat ziarul în poală şi a lăsat impresia că se reîntoarce la cuvintele ei încrucişate. Robbie a zâmbit către Hannah într-un fel care a făcut-o să se simtă oarecum vinovată, complice chiar. Şi asta i-a făcut plăcere. Aşa că nu s-a putut abţine şi-a zâmbit şi ea. 345
Deborah a ridicat ochii brusc, scrutându-i pe rând, cu o privire pe care Hannah o cunoştea şi pe care o moştenise de la Simion, împre ună cu dorinţa de a cuceri. Ascunzându-şi sub buzele subţiate gustul amar al înfrângerii, a spus cu răceală: — Dumneavoastră sunteţi un mânuitor desăvârşit al cuvintelor, domnule Hunter! Ce verb ştiţi, din şase litere, care să înceapă cu „î“ şi să însemne „a abuza de buna-credinţă a cuiva"? Peste câteva zile, la cină, Deborah s-a răzbunat pentru gală lui Robbie. — Văd că domnul Hunter a venit şi astăzi, a spus ea, împungând foitajul unui pateu. — Mi-a adus o carte care credea că m-ar interesa, a răspuns Hannah. Deborah s-a uitat la Teddy, care stătea în capul mesei, disecându-şi peştele. — M ă întreb dacă nu cumva vizitele domnului Hunter tul bură personalul. Hannah şi-a lăsat tacâmurile deoparte. — Nu văd de ce personalul ar fi deranjat de vizitele dom nului Hunter. — Sigur că nu vezi, a răspuns Deborah răspicat, pronunţând cu grijă fiecare cuvânt. Mi-era teamă că n-ai cum să observi. Tu n-ai ştiut niciodată să-ţi îndeplineşti sarcinile atunci când vine vorba de gospo dărie. Servitorii sunt precum copiii, Hannah dragă. Le place să aibă un program fix, nu pot funcţiona altfel. Şi e de datoria noastră, a superiorilor lor, să li-1 organizăm. Acum, precum bine ştii, a continuat ea, aplecându-şi capul într-o parte, vizitele domnului Hunter sunt imprevizibile. După cum el însuşi ne-a mărturisit, n-are nici cea mai mică idee despre societatea civilizată. Nici măcar nu dă un telefon înainte, să te poţi pregăti. Doamna Tibbit se dă de ceasul morţii încer când să pregătească ceaiul pentru două persoane, când ştie că are de servit doar una. Şi nu e corect faţă de ea. Nu-i aşa, Teddy? — Ce anume? a întrebat el, ridicându-şi ochii de la peştele din farfurie. — Spuneam că este regretabil faptul că personalul a fost agitat în ultima vreme. — Agitat, personalul? a întrebat Teddy. Aceasta era, desigur, teama lui principală, moştenită de la taică-său, că tagma servitorilor se va revolta într-o bună zi. 346
— Am să discut cu domnul Hunter, a spus Hannah iute. îl voi ruga să telefoneze înainte de a veni de-acum încolo. Deborah părea că îi cântăreşte propunerea. — Nu, a spus ea, clătinând din cap. Mi-e teamă că e prea puţin şi prea târziu! Cred că cel mai bine ar fi să nu mai vină deloc. — Exagerezi, Deb, nu crezi? a întrebat Teddy, iar Hannah a simţit un val de caldă afecţiune pentru el. Domnul Hunter mi s-a părut întot deauna un tip destul de inofensiv. Boem, desigur, dar inofensiv. Dacă anunţă din timp, sunt sigur că servitorii... — Dar mai sunt şi alte aspecte de luat în considerare, i-a tăiat-o Deborah. Nu cred c-am vrea ca lumea să intre la idei, nu-i aşa, Teddy? — Ce idei? a întrebat el încruntându-se şi izbucnind apoi în râs. Vai, Deb, nu vrei să spui că ar putea cineva să şi-i imagineze pe Hannah şi pe domnul H unter...? Că nevastă-mea şi unul ca el...? Hannah a închis ochii. — Sigur că nu! a zis scurt Deborah. Dar oamenilor le place să vorbească, iar asta dăunează afacerilor. Şi politicii. — Politicii? s-a mirat Teddy. — Mama spune că mai încerci o dată. Cum vrei tu ca lumea să aibă încredere că poţi să-ţi controlezi electoratul, când nu eşti în stare să-ţi ţii nevasta în frâu? Şi şi-a vârât triumfătoare în gură o furculiţă plină de mâncare, fară să-şi atingă buzele rujate. — Nu m-am gândit la asta, a spus Teddy tulburat. — Şi nici nu e cazul, a zis Hannah calmă. Domnul Hunter a fost prietenul cel mai bun al fratelui meu. Vine aici să vorbim despre David. — Ştiu asta, draga mea, a spus Teddy zâmbind şi ridicând din umeri stânjenit. Şi totuşi, Deb are dreptate. înţelegi, nu? Nu ne putem pune lumea în cap. După episodul acesta, Deborah s-a ţinut scai de Hannah. De când suferise afrontul lui Robbie, voia să se asigure că îşi primeşte răsplata şi, mai mult decât atât, că îşi dă seama din partea cui vine. Aşa că, la următoarea lui vizită, Robbie, a găsit-o pe Hannah aşezată pe cana peaua din salon, alături de cumnata ei. — Bună dimineaţa, domnule Hunter, i-a spus Deborah cu un zâmbet larg, smulgând ghemotoace din blana lui Bunty, căţelul ei maltez. Ce plăcere să vă revăd. Sunteţi bine, nu? 347
Robbie a încuviinţat din cap. — Şi dumneavoastră? — O, abia mă mai ţin! Robbie a zâmbit către Hannah. — Cum ţi s-a părut? Hannah şi-a strâns buzele. Lângă ea se afla un exemplar din Tărâmul pustiu de T.S. Eliot, pe care i l-a înapoiat. — M i-a plăcut, m-a impresionat peste măsură. — Ştiam eu, a zâmbit el. Hannah şi-a întors privirile către Deborah, care îi făcea semn din ochi. — Domnule Hunter, a început ea, strângând şi mai tare din buze, trebuie să discutăm ceva. I-a făcut semn să se aşeze în fotoliul lui Teddy. Robbie s-a aşezat, privind-o cu ochii lui întunecaţi. — Soţul meu, a dat ea să spună, nemaiştiind cum să continue, soţul m eu... S-a uitat apoi la Deborah, care şi-a dres vocea, prefacându-se absor bită de curăţatul blănii mătăsoase a lui Bunty. Hannah a urmărit-o o clipă, vrăjită parcă de mişcarea degetelor ei lungi şi subţiri, cu unghii ascuţite. Robbie i-a urmărit privirea. — Vorbeaţi despre soţul dumneavoastră, doamnă Luxton? — Soţul meu ar prefera să nu ne mai vizitaţi aşa, fară un nici un scop. Deborah l-a împins pe Bunty din poală şi şi-a scuturat rochia. — înţelegeţi, nu, domnule Hunter? In clipa aceea şi-a făcut apariţia Boyle, aducând tava cu ceai. A pus-o pe masă, înclinându-şi capul spre Deborah, şi a ieşit. — Rămâneţi la ceai, nu-i aşa? a întrebat Deborah cu o voce suavă, care i-a dat fiori lui Hannah. Aşa, ca pentru ultima dată. Cu Deborah la cârmă, au reuşit să încropească o conversaţie stân jenitoare despre căderea coaliţiei guvernamentale şi despre asasinarea lui Michael Collins. Hannah aproape că nici nu asculta. Nu dorea altceva decât să rămână câteva minute singură cu Robbie, să-i poată explica. Dar ştia că Deborah nu i-ar fi îngăduit aşa ceva. Şi, în timp ce se gândea la asta, întrebându-se dacă va mai avea vreo dată ocazia să îl întâlnească, dându-şi seama cât de mult ajunsese să 348
I
depindă de prezenţa lui, uşa s-a deschis şi a intrat Emmeline, care se întorcea de la o masă cu prietenii. Emmeline era deosebit de frumoasă în ziua aceea: îşi aranjase părul blond în bucle vălurite şi purta o eşarfa nouă, într-o culoare la modă, galben-roşcat, care-i dădea o strălucire aparte pielii. A năvălit înăuntru, după cum îi era obiceiul, facându-1 pe Bunty să se ascundă sub fotoliu, şi s-a tolănit cu nonşalanţă pe un colţ al canapelei, aşezându-şi dramatic mâinile pe pântece. — Pfiu, a pufnit ea, nebăgând de seamă tensiunea din încăpere, sunt îndopată mai ceva ca un curcan de Crăciun. Nu cred c-am să mai pun vreodată ceva în gură! Cum îţi mai merge, Robbie? a între bat ea, înclinându-şi capul într-o parte. Dar a sărit în picioare, cu ochii m ăriţi, fară să mai aştepte vreun răspuns. — A, n-o să ghiciţi pe cine am întâlnit acum câteva seri la petre cerea lui lady Sybil Colefax. Stăteam de vorbă cu dragul nostru lord Berners —tocmai îmi povestea despre pianul drăguţ pe care şi l-a instalat în Rolls-Royce când cine credeţi că intră pe uşă? Sitwell-ii! Toţi trei Sitwel-ii! Sunt mult mai nostimi în carne şi oase! Drăguţul de Sachy, cu glumele lui isteţe, şi Osbert, cu poezelele alea cu rime caraghioase la sfârşit... — Epigrame, a mormăit Robbie. — E la fel de inteligent ca Oscar Wilde, a continuat Emmeline. Dar Edith e cea mai impresionantă. Ne-a recitat o poezie de-a ei şi aproape că ne-a făcut pe toţi să plângem. Ştiţi cum e lady Colefax - aşa o snoabă - , că nu m-am putut abţine, Robbie dragă, şi-am pomenit că te cunosc, iar ei au căzut pe spate! Şi cred că nici nu m-au crezut, zic mereu că am un mare talent să inventez —nu înţeleg de ce! —, dar ştii ceva? Trebuie să vii cu mine la petrecere diseară, să le demonstrez că spun adevărul. A tras aer în piept şi, cu o mişcare rapidă, a scos o ţigară din geantă şi şi-a aprins-o, suflând un vălătuc de fum. — Haide, promite-mi că vii, Robbie! Una e să creadă lumea că minţi şi alta e să vadă că ai spus adevărul! Robbie s-a oprit o clipă, cântărind invitaţia. — La ce oră să vin să te iau? Hannah a clipit mirată. Se aştepta s-o refuze, aşa cum facea ori de câte ori îi mai adresa câte o invitaţie. Crezuse că şi Robbie 349
are aceeaşi părere despre prietenii lui Emmeline. Dar poate că dis preţul lui nu se răsfrângea şi asupra celor de talia lordului Berners şi a lui lady Sybil. Pesemne nu putea să reziste atracţiei exercitate de familia Sitwell. Şi o vreme a continuat astfel: Hannah îl vedea pe Robbie doar când venea s-o ia pe Emmeline, iar Deborah nu mai avea ce face. Odată, când a făcut o ultimă încercare să-l alunge, Teddy a ridicat din umeri şi i-a spus că nu se cuvine ca stăpâna casei să nu stea de vorbă cu musafirii care vin la sora ei mai mică. Ce-ar fi vrut, să-l lase de unul singur în salon? Hannah încerca să se mulţumească cu aceste puţine clipe pre ţioase, dar se pomenea gândindu-se la Robbie între vizite. Nu-i spusese niciodată ce făcea când nu erau împreună. Nu ştia nici măcar unde locuia. Aşa că a început să-şi imagineze, întotdeauna îi plăcuseră jocu rile de imaginaţie. Reuşea să ignore cu destulă uşurinţă făptui că el îşi petrecea timpul cu Emmeline. Şi ce conta, oricum? Emmeline avea un grup mare de prieteni, iar Robbie era doar unul dintre ei. Apoi, într-o dimineaţă, în timp ce se aflau la masă, Teddy a bătut cu palma peste ziar şi a exclamat: — Ce părere ai despre sora ta? Hannah şi-a făcut curaj, întrebându-se ce o mai fi făcut Emmeline de data aceasta, şi a luat ziarul pe care Teddy i-1 întindea peste masă. Era doar o fotografie mică, cu Robbie şi Emmeline ieşind dintr-un club de noapte. Emmeline arăta foarte bine, trebuia să recu noască, cu bărbia ridicată, râzând, în vreme ce-1 trăgea de mână pe Robbie. Chipul lui nu se vedea prea bine. Era în umbră şi se uita într-altă parte. Teddy a luat ziarul înapoi şi a început să citească cu voce tare textul de sub fotografie: Onorabila domnişoară E. Hartford una dintre
cele mai strălucitoare tinere din înalta societate, cu un necunoscut întu necat. Se spune că persoana misterioasă este poetul R.S. Hunter. O sursă de încredere ne-a declarat că domnişoara Hartford a lăsat să se înţeleagă faptul că e posibilă anunţarea unei logodne. A pus ziarul pe masă şi a luat în furculiţă o gură de omletă piperată. 350
— Ia te uită! N-ai fi zis! Emmeline nu-i în stare să ţină nici un secret! Oricum, putea fi mult mai rău! Să fi pus ochii pe ăla... Harry Bentley! a exclamat el, atingându-şi vârful mustăţii cu arătătorul, să desprindă un rest de ou agăţat acolo. Ai grijă să vorbeşti cu el, a continuat Teddy, să te asiguri că e totul sub control, bine? N-avem nevoie de un scandal tocmai acum. In seara următoare, când Robbie a venit s-o ia pe Emmeline, Hannah l-a primit ca de obicei. Au vorbit o vreme de una, de alta, până când n-a mai putut răbda. — Domnule Hunter, a spus ea, îndreptându-se spre şemineu. Trebuie să te întreb. Ai să-mi spui ceva anume? El s-a lăsat pe spătarul scaunului şi i-a zâmbit. — Sigur că da. Şi credeam că asta facem, nu? — Nu asta, altceva, domnule Hunter! — Nu cred că înţeleg, a răspuns el, iar zâmbetul i-a pierit de pe buze. — Doreşti să-mi ceri ceva? — Poate că da, dacă mi-ai spune ce ar trebui să-ţi cer... Hannah a oftat. A luat ziarul de pe masa de scris şi i l-a întins. El a citit şi i l-a înapoiat. — Şi ce? — Domnule Hunter, a început încet, fiindcă nu dorea să o audă servitorii care s-ar fi putut afla în holul de la intrare. Eu sunt tutorele surorii mele. Dacă doriţi să vă logodiţi, ar fi politicos din partea ta să discuţi cu mine mai întâi. Robbie a zâmbit, dar, văzând că Hannah vorbeşte serios, s-a repliat şi i-a răspuns: — Am să ţin cont de asta, doamnă Luxton! — Ei bine, domnule Hunter! a urmat ea, clipind din ochi. — Ei bine, doamnă Luxton? — Ai să-mi spui ceva? —■Nu, a râs Robbie. Nu am nici o intenţie să mă însor cu Emme line. Nici acum, nici altă dată. Dar îţi mulţumesc pentru întrebare. — A! Şi Emmeline ştie? — Nu văd de ce ar gândi altfel, a ridicat el din umeri. Nu i-am dat nici un motiv. —- Sora mea e romantică, a urmat Hannah. Se ataşează foarte repede. — în cazul ăsta, va trebui să se detaşeze! 351
Lui Hannah i s-a făcut milă de Emmeline, dar a mai avut şi un alt sentiment: deşi nu-i plăcea să recunoască, şi-a dat seama că se simţea uşurată. — Ce-ai păţit? a continuat Robbie, apropiindu-se. Ea se întreba când venise atât de aproape. — Sunt îngrijorată pentru Emmeline, a spus, dându-se un pas înapoi, simţind cum atinge canapeaua cu piciorul. îşi închipuie că ai altfel de sentimente faţă de ea. — Şi eu ce să fac? I-am zis că nu e aşa. — Trebuie să puneţi capăt întâlnirilor! i-a zis Hannah încet. Spune-i că nu te interesează petrecerile ei, nu vă va fi greu deloc, ai recu noscut singur că n-ai despre ce vorbi cu prietenii ei. — N-am. — Şi-atunci, dacă nu simţi nimic pentru Emmeline, fii cinstit cu ea. Te rog, domnule Hunter! Opriţi-vă aici! Altfel va suferi şi nu pot îngădui una ca asta! Robbie a privit-o, a întins o mână şi, cu multă blândeţe, i-a aranjat o buclă desprinsă din coc. Ea a încremenit. Nu mai percepea nimic în jur, în afară de prezenţa lui. De ochii lui întunecaţi, de căldura trupului său, de buzele moi. — Aşa aş face! Chiar acum! Se apropiase foarte tare. îi auzea respiraţia, i-o simţea pe pielea gâtului. — Dar altfel cum aş mai putea să te văd? a întrebat el încet. Totul s-a schimbat după aceea. N-avea cum să nu se schimbe. Trebuia să se schimbe. Ceva ieşise la suprafaţă. întunericul începuse să se lumineze pentru Hannah. Se îndrăgostise de el, dar, bineînţeles, nu îşi dăduse seama de la început. Nu mai fusese îndrăgostită până atunci şi nu avea termen de comparaţie. îi mai plăcuse de câte cineva, simţise acea atracţie bruscă şi inexplicabilă, aşa cum se întâmplase pe vremuri cu Teddy. Dar una e să-ţi facă plăcere compania cuiva, să-l consideri atrăgător, şi alta e să te îndrăgosteşti până peste cap. Nu-i mai ajungeau întâlnirile întâmplătoare, la care cândva se gândea cu atâta plăcere, în timp ce Robbie o aştepta pe Emmeline. Hannah dorea să-l vadă altundeva, singură, să stea de vorbă pe săturate, fără riscul permanent că li se va alătura cineva. Iar ocazia s-a ivit într-o seară, la începutul anului 1923. Teddy era plecat în America, cu afaceri, Deborah se dusese să-şi petreacă
sfârşitul săptămânii într-o casă la ţară, iar Emmeline ieşise cu prietenii la un recital de poezie de-al lui Robbie. Hannah şi-a luat inima în dinţi. A cinat singură în sufragerie şi-apoi s-a dus în salon, să-şi bea cafeaua. După care s-a retras în dormitor. Când m-am dus s-o ajut să se îmbrace de culcare, era în baie, aşezată pe marginea căzii elegante, cu picioare în formă de gheare de animal. Era îmbrăcată doar într-un furou fin de satin, pe care i-1 adusese Teddy dintr-una din călătoriile sale pe continent. Ţinea ceva negru în mână. — Doriţi să faceţi o baie, doamnă? am întrebat-o. Era un lucru neobişnuit, dar nu imposibil, să facă baie după cină. — Nu, a răspuns Hannah. — Să vă aduc cămaşa de noapte? — Nu, mi-a răspuns din nou. Nu mă culc, Grace! Plec în oraş! — Doamnă! am exclamat eu, năucită. — Plec în oraş. Şi am nevoie de ajutorul tău. Nu voia să afle ceilalţi servitori. Erau nişte spioni cu toţii, mi-a spus ea simplu, şi nu dorea să ştie nici Teddy, nici Deborah, nici Emmeline că şi-a petrecut seara altundeva decât acasă. Nu-mi plăcea s-o ştiu ieşită singură, noaptea, fară ştirea lui Teddy. Şi mă întrebam unde se duce, dacă o să-mi spună. Şi-n ciuda gândurilor rele, am acceptat să o ajut. Cum era să n-o fac? Că doar asta mă rugase! N-am scos nici o vorbă cât am ajutat-o să se îmbrace cu o rochie pe care şi-o alesese deja, de mătase, de un albastru-deschis, cu nişte fran juri care îi atingeau genunchii goi. S-a aşezat în faţa oglinzii şi i-am strâns părul în jurul capului cu agrafe. îşi aranja volanele, îşi răsucea medalionul de la gât, muşcându-şi buzele. Apoi mi-a întins o perucă, cu părul negru, drept, pe care o purtase Emmeline cu câteva luni în urmă, la un bal mascat. Am rămas uimită, fiindcă nu purta peruci de obicei, dar i-am pus-o şi m-am dat înapoi, s-o văd mai bine. Nu mai semăna cu ea. Parc-ar fi fost Louise Brooks.1 A luat o sticlă de parfum - alt dar de la Teddy - , Chanel N° 5, pe care i-1 adusese de la Paris cu un an în urmă, apoi s-a răzgân dit. A pus sticla la loc şi s-a privit în oglindă. Abia atunci am văzut 1 Louise Brooks (1906-1985) actriţă americană faimoasă în epoca filmului mut (Pandora’s Box, 1929), recunoscută pentru frumuseţea ei deosebită şi pentru tunsoarea specifică: cu păr negru, tăiat scurt, cu breton. (N.tr.)
353
II un petec de hârtie pe masa ei de scris: Recitalul lui Robbie. La Clubul Stray Cat, Soho, sâmbătă, 10.00 p.m. A luat hârtia şi a îndesat-o în poşetă, pe care a închis-o repede. Apoi ochii ni s-au întâlnit în oglindă. N-a spus nimic. Nici nu era nevoie. M ă întrebam cum de nu ghici sem până atunci. Cine ar fi putut s-o focă atât de agitată, atât de încor dată? Atât de nerăbdătoare? Am luat-o înainte, să mă asigur că servitorii erau cu toţii jos. Apoi i-am spus domnului Boyle că văzusem nişte pete pe geamul de la vestibulul servitorilor. Evident că nu era nici o pată, dar nu puteam risca să audă uşa de la intrarea principală deschizându-se. Am urcat din nou scările şi i-am făcut semn lui Hannah, care stătea pe palier, că are cale liberă. Am deschis uşa de la intrare şi a ieşit. Ne-am oprit pe partea cealaltă. S-a întors către mine şi mi-a zâmbit. — Aveţi grijă, doamnă, i-am spus, încercând să-mi liniştesc gândurile rele. — Iţi mulţumesc, Grace, pentru tot! Şi a dispărut în noapte cu pantofii în mână, să nu facă zgomot. Hannah a găsit un taxi pe strada vecină, după colţ, şi i-a spus şofe rului s-o ducă la adresa clubului în care avea loc recitalul. Era atât de emoţionată, încât abia respira. Bătea uşor cu tocurile pantofilor în podeaua taxiului, să se convingă că nu visează. Nu-i fusese greu să obţină adresa. Emmeline ţinea un jurnal în care îşi lipea tăieturile din ziare, anunţurile şi invitaţiile, iar lui Hannah nu i-a trebuit prea mult să-l găsească. Dar din câte s-a dovedit ulterior, nici n-ar fi fost nevoie să depună atâta efort. Fusese de ajuns să-i spună şoferului numele clubului, iar acesta nici nu mai avusese nevoie de alte îndrumări. The Stray Cat era unul dintre cluburile faimoase din Soho, locul de întâlnire al artiştilor, vânzătorilor de droguri, al marilor magnaţi şi al tinerilor aristocraţi leneşi şi plictisiţi, dornici să-şi scu ture lanţurile nobleţii lor înnăscute. Şoferul a oprit maşina, i-a spus să aibă grijă şi a luat banii clătinând din cap. Ea s-a întors să-i mulţumească şi a văzut cum firma clubului, reflectată în luciul maşinii, dispare de-ndată ce taxiul se pierde în noapte. Hannah nu mai fusese niciodată într-un astfel de loc. A rămas nemişcată, privind faţada comună, de cărămidă, a clădirii, cu neonul firmei pâlpâind din când în când, cu lume multă şi veselă revărsându-se 354
pe trotuar. Deci la asta se referea Emmeline când vorbea despre club. Acolo venea cu prietenii să se distreze nopţile. Hannah s-a cutremurat uşor, şi-a pus capul în pământ şi a intrat, refuzând să-i dea şalul vale tului de la intrare. Era o încăpere mică, aproape cât o cameră obişnuită, iar înăuntru era cald şi plin de lume care se îmbulzea. Aerul încărcat de fum mirosea dulceag a gin. A rămas lângă intrare, lipită de un stâlp, şi a scrutat încăperea, căutându-1 pe Robbie. El era deja pe scenă, dacă aceea se putea numi scenă. Un spaţiu gol între pian şi bar. Stătea pe un taburet, trăgând leneş din ţigară. Haina îi atârna pe spătarul unui scaun din apropiere şi era îmbrăcat în pan taloni negri şi cămaşă albă. Nasturele de la gât îi era descheiat şi părul răvăşit. Frunzărea un caiet. Publicul din faţa lui stătea în jurul unor măsuţe rotunde. Alţii se înghesuiau la bar sau se sprijineau de pereţi. Hannah a zărit-o pe Emmeline, aşezată la o masă, alături de prie tenii ei. Era şi Fanny acolo, cea mai vârstnică din tot grupul. Viaţa de femeie măritată se dovedise cam dezamăgitoare. Cu copiii lăsaţi în grija unei bone plicticoase şi cu un soţ care îşi petrecea timpul inventându-şi noi suferinţe, nu-i mai rămăseseră prea multe de făcut. Şi cine putea s-o acuze pentru faptul că se afla în căutare de noi senzaţii alături de prieteni mai tineri? Iar ei o tolerau, îi povestea Emmeline, pentru că se distra cu atâta dăruire şi, pe deasupra, fiind mai în vârstă, putea să-i scoată din tot felul de încurcături. Era foarte pricepută în a-i convinge pe poliţişti când erau prinşi la raziile de după ora închi derii. Beau cu toţii cocteiluri din pahare de Martini, iar unul dintre ei a aşezat o dâră de pudră albă pe masă. In mod normal, Hannah şi-ar fi făcut griji pentru Emmeline, dar în noaptea aceea era îndră gostită de toată lumea. S-a lipit mai tare de stâlp, însă nu avea de ce să se ferească. Erau atât de preocupaţi unii cu alţii, încât nu mai aveau timp să privească în jur. Tipul cu pudra albă îi şoptea ceva lui Emmeline la ureche şi ea râdea frenetic, dezgolindu-şi gâtul alb. Lui Robbie îi tremurau mâinile. Hannah îi vedea caietul mişcându-se. Şi-a pus ţigara într-o scrumieră de pe barul din spatele lui şi a început să citească, fără nici o introducere. O poezie despre istorie, mister şi amintire: Ceţuri mişcătoare. Era poezia ei preferată. Hannah îl privea; era prima dată când se putea uita la el în voie, lăsându-şi ochii să-i scruteze chipul, trupul, fară ştirea lui. Şi asculta. 355
Cuvintele o impresionaseră când le citise, dar auzindu-1 pe el recitându-le era ca şi cum s-ar fi uitat direct în inima lui. A terminat, iar publicul a aplaudat şi cineva a strigat, s-au auzit râsete şi el şi-a ridicat privirea. S-a uitat la ea. Nu s-a citit nimic pe chipul lui, dar a ştiut că a văzut-o, că a recunoscut-o, aşa deghizată cum era. Şi pentru o clipă au fost doar ei doi. El s-a uitat din nou în caiet, a dat câteva pagini, s-a foit un pic şi-a început să citească alte versuri. Şi a recitat doar pentru ea. Poezie după poezie. Despre cunoaş tere şi necunoaştere, despre adevăr şi suferinţă, dragoste şi păcat. Ea şi-a închis ochii şi, cu fiecare cuvânt, simţea cum întunericul se risipeşte. Apoi s-a oprit şi publicul a aplaudat. Barmanii s-au apucat de treabă, amestecând cocteiluri americane şi turnând băuturi, muzicienii şi-au ocupat locurile şi au început să cânte jazz. Nişte tineri beţi au dat mesele la o parte râzând, improvizând un ring de dans. Hannah a văzut-o pe Emmeline facându-i cu mâna lui Robbie, chemându-1 lângă ea. Robbie i-a răspuns, arătându-i ceasul de la mână. Emmeline s-a bosumflat, ţuguindu-şi buza de jos, apoi a chiuit, fluturându-şi mâinile, trasă de unul dintre prieteni spre ringul de dans. Robbie şi-a aprins o altă ţigară, şi-a tras haina pe el şi şi-a vârât caietul în buzunarul de la piept. I-a spus ceva bărbatului de la bar şi s-a îndreptat apoi spre Hannah. Iar în clipa aceea timpul a încremenit şi ea îl privea cum se apropie, simţind că e cât pe ce să leşine. Era ameţită. Se simţea ca şi cum s-ar fi aflat pe vârful unei stânci imense, în bătaia unui vânt puternic, nepu tând face altceva decât să se lase pradă căderii. A luat-o de mână, fară să spună un cuvânt, şi a condus-o afară. Era trei dimineaţa când Hannah s-a strecurat pe scara servitorilor din clădirea de la numărul şaptesprezece. Eu o aşteptam, aşa cum îi promisesem, dar eram toată un pachet de nervi. Venise mai târziu decât mă aşteptasem şi întunericul şi neliniştea făcuseră să-mi treacă prin minte tot felul de lucruri îngrozitoare. — Mulţumesc lui Dumnezeu că eşti aici, a exclamat Hannah, strecurându-se pe uşă. îm i era teamă c-ai uitat! — Cum să uit, doamnă? am spus eu ofensată. 356
Hannah a traversat plutind holul servitorilor şi a intrat în vârful picioarelor în holul principal, ţinându-şi pantofii în mână. O luase deja în sus pe scări, când şi-a dat seama că mergeam după ea. — Nu-i nevoie să mă pui în pat, Grace. E mult prea târziu. Şi, să fiu sinceră, aş vrea să rămân puţin singură! Eu am dat din cap, oprindu-mă, la capătul scărilor, şi-am rămas aşa, în cămaşa albă de noapte, ca un copil pierdut. — Doamnă? — Ce-i? s-a întors Hannah către mine. — V-aţi distrat bine, doamnă? — Of, Grace, a zâmbit ea, în noaptea asta a început viaţa mea!
III Se întâlneau de obicei la el. Se întrebase adesea unde locuieşte, dar nici în visele ei cele mai nebuneşti nu şi-ar fi putut imagina. Avea un şlep numit Sweet Dulcie, pe care-1 ţinea ancorat la pontonul Tamisei, de obicei în apropierea Podului Chelsea. II cumpărase de la o bună prietenă, i-a povestit el, pe când se aflau în Franţa, imediat după război, şi a navigat cu el până la Londra. Era destul de solid şi, în ciuda înfăţi şării, rezista călătoriilor pe mare. Interiorul era surprinzător de bine aranjat: pereţii lambrisaţi cu lemn, o bucătărie micuţă, cu vase de cupru atârnate, şi un spaţiu de odihnă, cu un pat rabatabil, ascuns sub ferestrele acoperite de draperii. Avea chiar şi o cabină de duş şi un intrând pentru vasul de toaletă. Iar faptul că stătea într-un loc atât de neobişnuit, atât de diferit de orice văzuse ea până atunci, nu facea decât să sporească aventura. Era deli cios, se gândea ea, să trăieşti pe apucate clipe de intimitate, într-un loc atât de tainic. Nu le era greu să-şi stabilească întâlnirile. Robbie venea să o ia pe Emmeline, iar în timp ce o aştepta, strecura în mâna lui Hannah un bilet cu ora, data şi podul în apropierea căruia va ancora. Hannah îl citea iute, încuviinţa din cap şi se întâlneau. Uneori era imposibil — Teddy avea nevoie de prezenţa ei la vreo întâlnire sau Estella o trimitea la vreun comitet de voluntari pentru te miri ce cauză. In astfel de ocazii nu avea cum să-l anunţe şi i se rupea inima să-l ştie aşteptând-o degeaba. 357
Dar de cele mai multe ori se putea duce. Le spunea celorlalţi că se întâlneşte la prânz cu vreo prietenă sau că se duce la cumpărături şi dispărea. Avea grijă să nu stea niciodată prea mult. Orice dura mai mult de câteva ore dimineaţa sau după-masa ar fi stârnit bănuieli. Dra gostea clandestină îi face pe oameni vicleni, iar ea a devenit curând expertă: ajunsese să găsească imediat scuze dacă era surprinsă de diverse persoane în locuri neaşteptate. Intr-o zi a dat peste lady Clementine în Oxford Circus. Unde îi era şoferul? a întrebat-o lady Clementine. Ieşise pe jos, i-a răspuns Hannah, era o vreme aşa frumoasă, încât a simţit nevoia să iasă un pic. Dar lady Clementine nu era de ieri, de alaltăieri pe lumea asta. Şi-a mijit ochii şi a dat din cap, spunându-i să umble cu grijă. Strada are ochi şi urechi. Strada poate, dar nu şi râul. Sau, cel puţin, nu ochii şi urechile de care trebuia să se ferească Hannah. Tamisa arăta altfel pe vremea aceea. Era o rută comercială, vuind de freamătul traficului comercial: barje de cărbuni care treceau spre fabrici, bărci doldora de mărfuri, pescadoare ce-şi duceau încărcătura la piaţă, iar de-a lungul canalelor, mătăhăloşii cai blânzi de povară Clydersdales trăgeau barje lungi, pictate, fară să se sinchisească de pescăruşii obraznici care se prăbuşeau din ceruri. Lui Hannah îi plăcea fluviul. Nu-i venea să creadă că trăise în Londra atâţia ani şi nu descoperise niciodată inima oraşului. Se plim base, desigur, pe unele poduri sau le traversase cu maşina de nenumă rate ori. Dar nu acordase nici cea mai mică atenţie vieţii tumultuoase care se desfăşură dedesubtul lor. Şi astfel reuşeau să se întâlnească. Ea ieşea din casa de la numărul şaptesprezece, îndreptându-se spre podul pe care i-1 indicase în bilet. Uneori se afla într-o zonă pe care o cunoştea, alteori mergea într-o parte necunoscută a Londrei. Găsea podul, cobora de pe ponton şi privea cu atenţie de-a lungul fluviului, să vadă unde era ancorat şlepul lui mic şi albastru. El îi ieşea în întâmpinare întotdeauna. Când se apropia, îi întindea mâna, s-o ajute să urce pe punte. Coborau în cabină, departe de viaţa agitată şi zgomotoasă, într-o lume numai a lor. Uneori, după aceea, rămâneau întinşi, unul lângă altul, legănaţi de clătinarea uşoară a bărcii. îşi povesteau vieţile. Vorbeau, aşa cum fac toţi îndrăgostiţii, despre poezie şi muzică, despre locurile pe unde fusese Robbie şi pe care ea tânjea să le vadă. 358
într-o după-amiază de iarnă, când soarele coborâse destul de mult pe cer, au urcat scările înguste, către puntea dinspre timonă. Se lăsase un nor de ceaţă protectoare. Undeva, în depărtare, ceva ardea pe malul celălalt al fluviului. Fumul se simţea până la ei şi, în timp ce priveau, flăcările deveneau tot mai mari şi mai strălucitoare. — O fi vreo barjă, a spus Robbie. Ceva a explodat în timp ce vorbea, iar el a tresărit. Văzduhul s-a umplut de un torent de scântei. Hannah privea cum norul de lumină galbenă cuprinde ceaţa. — îngrozitor, a exclamat, dar ce frumos! Parcă era un tablou de Turner, se gândea ea. Robbie a părut că-i citeşte gândurile: — Whistler locuia şi el pe Tamisa. Tare îi plăcea să picteze ceţurile mişcătoare, efectele luminii. Şi Monet a locuit aici o vreme. — Păi, asta înseamnă că te afli într-o companie cât se poate de bună, a spus Hannah zâmbind. — Pe Dulcie tot de la un pictor am luat-o, a spus Robbie. — Cum aşa? Cum îl cheamă? îi cunosc şi eu tablourile? — O cheamă Mărie Seurat. Hannah a simţit o împunsătură de invidie, gândindu-se Ia femeia aceea fantomatică ce trăise pe propria ei barcă, îşi câştigase existenţa ca pictor şi-l cunoscuse pe Robbie înaintea ei. — Ai iubit-o? l-a întrebat ea, pregătindu-se pentru răspunsul lui. — Am ţinut foarte mult la ea, i-a spus el, dar, din păcate, era prea legată de iubita ei, Georgette. Şi a izbucnit în râs, urmărind reacţia lui Hannah. — Parisul nu mai este aşa cum îl ştiam noi. — Tare mi-ar plăcea să mai merg acolo o dată! — O să mergem, a spus Robbie, luând-o de mână. într-o bună zi, o să mergem! într-o zi ploioasă de aprilie, stăteau cuibăriţi unul lângă celălalt, ascultând apa lovindu-se de barcă. Hannah se uita la ceasul de pe perete, numărând minutele pe care le mai avea până la plecare. în cele din urmă, când minutarul trădător a încheiat ciclul unei ore, s-a ridicat. Şi-a căutat ciorapii la capătul patului şi a început să-şi tragă unul pe piciorul stâng. Robbie îşi plimba degetul de-a lungul spinării ei. 359
1 — Nu pleca! Ea şi-a rulat celălalt ciorap pe piciorul drept. — Mai stai! Ea se ridicase, trăgându-şi furoul peste cap şi netezindu-1 pe şolduri. — In lumea noastră tainică. — Da, a răspuns ea zâmbind şi înghenunchind la marginea patului, să-i mângâie faţa. îm i place. Lumea noastră. Lumea noastră tainică, îm i plac secretele. A tras adânc aer în piept, se gândea la asta de câtva timp. Şi nu-şi dădea seama de ce doreşte atât de mult să-i destăinuie şi lui. — Când eram copii, jucam un joc. — Ştiu, David mi-a povestit despre Jocul vostru. — Dar de ce ţi-a spus? Jocul era secret, a adăugat Hannah repede, de ce ţi-a spus? — însă era cât pe ce să-mi spui şi tu! — Da, dar asta e altceva. Tu şi cu m ine... e altceva. — Haide, povestşte-mi despre Joc, a spus el. Uită că ştiu deja. — Trebuie să plec, a zis ea, uitându-se la ceas. — Spune-mi repede. — Bine, repede! Şi i-a povestit. I-a spus despre Nefertiti şi Charles Darwin, despre Emmeline care făcea pe Regina Victoria şi despre aventurile în care se antrenau, fiecare mai grozavă decât precedenta. — Ar fi trebuit să te faci scriitoare, i-a spus el, mângâindu-i braţul. — Da, i-a răspuns ea, serioasă. Aş fi putut să îmi creez escapade şi aventuri cu fiecare întorsătură de condei. — Nu e niciodată prea târziu, poţi începe şi acum. — Acum nu mai e nevoie, mi-am găsit refugiul lângă tine, a spus ea zâmbind. Uneori el cumpăra vin, pe care îl beau din pahare vechi, de sticlă. Mâncau brânză cu pâine şi ascultau muzică romantică la gramofonul pe care îl adusese cu el din Franţa. Uneori dansau, cu perdelele de dantelă trase. Fără să ţină seamă de spaţiul îngust al bărcii. într-una dintre aceste după-amieze, el a adormit. Ea şi-a terminat vinul care-i mai rămăsese şi o vreme a rămas întinsă lângă el, încercând să-şi potri vească ritmul respiraţiei cu al lui. Dar nu putea să doarmă, să stea 360
alături de el era un lucru atât de nou. A îngenuncheat pe podea şi i-a privit faţa. Nu-1 mai văzuse dormind până atunci. Visa. Ii vedea muşchii din jurul ochilor încordându-se sub efectul a ceea ce se întâmpla îndărătul pleoapelor închise. Zbaterea devenea tot mai puternică, pe măsură ce-1 privea. S-a gândit să-l trezească. Nu-i plăcea să-l vadă aşa, cu chipul lui frumos contorsionat. Apoi a început să strige, iar ei i-a fost teamă că l-ar putea auzi cineva de pe ponton şi le-ar putea veni în ajutor. Sau ar chema şi pe altci neva. Poliţia sau chiar mai rău! I-a atins braţul cu mâna, trecându-şi degetele uşor peste cicatricea pe care o cunoştea atât de bine. El continua să doarmă şi să strige. Ea l-a scuturat uşor, strigându-i: — Robbie! Visezi, iubitule! El a deschis ochii, rotunzi şi întunecaţi, şi, înainte să-şi poată da seama ce se întâmplă, Hannah s-a pomenit trântită la podea, cu el deasupra, cu mâinile încleştate în jurul gâtului ei. O sufoca, abia de mai putea respira. A încercat să-l strige pe nume, să-i spună să se oprească, dar n-a fost în stare. A durat doar o clipă, apoi s-a declanşat ceva şi şi-a dat seama cine este. S-a dat în lături şi a sărit în picioare. Ea s-a ridicat, dându-se iute îndărăt, până s-a lovit cu spatele de perete. II privea uluită, întrebându-se ce îl apucase. Cine credea că este. El stătea sprijinit de celălalt perete, ţinându-şi capul în mâini, cu umerii gârboviţi. — Cum te simţi? a întrebat-o, fară să o privească. Ea a dat din cap, întrebându-se acelaşi lucru. — Bine, a răspuns, în cele din urmă. Robbie s-a apropiat şi a înghenuncheat lângă ea. Hannah s-a ferit, iar el şi-a ridicat mâinile deasupra umerilor şi a spus: — Nu-ţi fac nimic! A întins mâna şi i-a ridicat bărbia, să-i vadă mai bine gâtul. — Doamne, Isuse! — Nu-i nimic, a spus ea mai hotărât de data aceasta. Dar tu cum eşti? El i-a pus un deget pe buze. Respira încă iute. Şi-a scuturat capul absent şi ea şi-a dat seama că ar fi dorit să-i explice. Dar nu putea. I-a apucat faţa în mâini, iar ea şi-a lăsat capul în palmele lui, pironindu-şi privirile în ochii săi. Ce ochi întunecaţi! Plini de taine 361
1
pe care nu voia să i le împărtăşească. Tare ar fi dorit să le ştie şi era hotărâtă să i le smulgă. Şi când i-a sărutat gâtul, ah, atât de uşor, ea s-a pierdut cu firea, aşa cum făcea de obicei. După aceea, mai bine de o săptămână, a fost nevoită să poarte eşarfe. Dar nu i-a păsat. Intr-un anume fel, chiar i-a plăcut să aibă un semn de la el. Asta făcea mult mai suportabil intervalul dintre întâlniri. Era o amintire ascunsă a existenţei lui, a existenţei amândurora. A lumii lor tainice. Uneori se uita în oglindă la semnele acelea, aşa cum tânăra mireasă îşi priveşte mereu verigheta, amintindu-şi ziua nunţii. Ştia că el ar fi fost îngrozit dacă i-ar fi spus asta. La început, toate poveştile de dragoste se petrec doar în prezent. Dar vine un moment —o întâmplare, un schimb ori un alt declan şator nevăzut —care aduce cu de-a sila în atenţie trecutul şi viitorul. Aşa s-a întâmplat şi în cazul lui Hannah. El avea şi alte laturi, pe care nu le cunoscuse până atunci. Fusese mult prea uimită de prezenţa lui minunată şi surprinzătoare, să poată vedea şi dincolo de fericirea imediată. Cu cât se gândea mai bine la acest aspect, despre care ştia mult prea puţin, cu atât se simţea mai frustrată, mai hotărâtă să afle totul. într-o după-amiază rece de septembrie, stăteau amândoi în pat, privind pontonul de la fereastră. Se uitau la oamenii care treceau de colo-colo, dându-le nume şi imaginându-le vieţile. Tăcuseră o vreme, mulţumindu-se doar să privească trecătorii din culcuşul lor tainic. Brusc, Robbie a sărit din pat. Ea a rămas pe loc şi s-a răsucit într-o parte, să-l privească aşezându-se pe scaunul de bucătărie, cu un picior îndoit sub el, plecându-şi capul asupra carnetului. încerca să scrie o poezie. Se străduise toată ziua. Cât au fost împreună, l-a simţit absent, incapabil să urmeze jocul cu prea mult entuziasm. Dar ei nu-i păsa. Părea inexplicabil, însă tocmai această apatie îl făcea şi mai atractiv. Ea a rămas întinsă pe pat, urmărindu-i degetele încleştate pe cre ionul cu care desena şiruri de cercuri şi bucle, pentru a se opri apoi, şovăind, ezitând şi ştergând cu furie. A aruncat carnetul şi creionul pe masă şi s-a frecat la ochi cu mâna. Ea nu a spus nimic. Se învăţase minte, fiindcă nu era prima dată când îl vedea aşa. îşi dădea seama că se simţea frustrat de propria 362
neputinţă de a găsi cuvintele potrivite. Ba mai rău, era înspăimântat. Nu-i spusese, dar ea simţea asta. II urmărise, citise despre asemenea stări la bibliotecă, în ziare şi reviste. Era un simptom a ceea ce doctorii numeau psihoză traumatică de război. Incapacitatea crescândă de a se bizui pe memorie, afectarea creierului de către experienţele traumatice. Şi-a luat mâna de la ochi şi a apucat din nou creionul şi hârtia. A început să scrie, s-a oprit, a mâzgălit din nou. Hannah nu ştia cum să-l facă să se simtă mai bine, să-l determine să uite. Ar fi dat orice să pună capăt temerii lui că îşi pierde minţile. Şi-apoi a venit din nou iarna. Robbie a aşezat sobiţa lângă peretele din bucătărie. Stăteau pe jos, privind flăcările care pâlpâiau şi sfârâiau pe grătar. Pielea li se încălzise şi se moleşiseră de la vinul roşu şi de la fierbinţeala trupurilor lor. — De ce nu vrei să vorbeşti despre război? a întrebat Hannah, luând o sorbitură de vin. El nu a răspuns, ci şi-a aprins o ţigară. Hannah citise în cărţile lui Freud despre reprimare şi credea că, dacă l-ar putea face pe Robbie să vorbească despre asta, ar reuşi să-l vindece. Şi-a ţinut respiraţia, întrebându-se dacă ar putea îndrăzni să deschidă subiectul direct. — Nu vrei să vorbeşti pentru că ai omorât pe cineva? El a privit-o, trăgând adânc din ţigară, suflând apoi fumul afară, şi a scuturat din cap. După care a început să râdă încetişor, fară veselie. A întins mâna şi i-a mângâiat faţa. — Despre asta e vorba? a şoptit ea, fară să-l privească. El nu a răspuns. — Ce visezi? a încercat ea să schimbe subiectul. — Răspunsul la întrebarea asta îl ştii prea bine, a spus el, luându-şi mâna de pe faţa ei. Nu te visez decât pe tine! — Sper că nu e adevărat. Nu par a fi vise prea frumoase. El a mai tras o dată adânc din ţigară şi a suflat fumul. — Nu mă întreba. — E psihoză traumatică, nu? a întrebat ea, întorcându-se spre el. Am citit şi eu despre asta. Privirile li s-au încrucişat. Ce ochi întunecaţi! Ca vopseaua proas pătă. Plini de taine. 363
1
— Psihoză traumatică de război! M-am întrebat întotdeauna cine o fi născocit asta. Presupun că aveau nevoie de un nume drăguţ care să descrie ceea ce nu li se putea povesti doamnelor drăgălaşe de acasă. — Doamnelor drăgălaşe ca mine, vrei să spui? S-a simţit încolţită şi nu avea nici un chef să se lase păcălită. S-a ridicat, şi-a tras furoul peste cap şi a început să-şi încalţe ciorapii. El a oftat. Nu o va lăsa să plece supărată pe el. — L-ai citit pe Darwin? — Charles Darwin? a întrebat ea, întorcându-se spre el. Sigur că da. Dar ce legătură are Charles Darwin cu asta? — Adaptarea. Supravieţuirea este un proces reuşit de adaptare. Unii putem mai mult, alţii mai puţin. — Adaptare la ce? — La război. La viaţa percepută exclusiv cu ajutorul simţurilor. La noile reguli ale jocului. Hannah reflecta la vorbele lui. Un vapor a trecut pe lângă ei, clătinând şlepul. — Eu sunt în viaţă, a continuat Robbie simplu, cu chipul luminat de flăcări, pentru că un alt nenorocit nu mai este. Acum şi-a dat, în fine, seama. Şi se întreba ce s-ar fi cuvenit să simtă. — îm i pare bine că eşti viu, a spus ea, simţindu-se străbătută de un fior. Şi când degetele lui i-au atins încheietura mîinii, ea şi-a retras-o instinctiv. — De-aia nu vorbeşte nimeni despre asta! a spus el. Ştiu cu toţii că, dacă o vor face, lumea îi va vedea aşa cum sunt cu adevărat. Membri ai armiei diavolului, umblând printre oamenii obişnuiţi, de parcă acolo le-ar fi locul de când lumea şi pământul. Ca şi cum n-ar fi monştri reîntorşi din raiduri ucigaşe. — Nu vorbi aşa, i-a tăiat-o Hannah. Nu eşti criminal. — Sunt ucigaş. — E altceva, era război. A fost autoapărare. Apărare a altora. — Şi totuşi, glonţul a intrat în creierii cuiva, a spus el, ridicând din umeri. — Nu mai vorbi aşa, a şoptit ea. Nu-mi place când vorbeşti astfel. — Atunci, n-ar fi trebuit să întrebi. 364
Nu-i plăcea să se gândească la el aşa, şi totuşi nu se putea controla. Să ştie că cineva apropiat ei —pe care îl cunoştea atât de bine, ale cărui mâini îi mângâiaseră uşor trupul, în care avea încredere necondiţio nată —a putut ucide... Asta schimba lucrurile. II schimba şi pe el. Dar nu în rău. Nu-1 iubea mai puţin din pricina asta. Insă îl privea altfel. Omorâse un om. Oameni. Oameni nenumăraţi, fară nume. într-o după-masă tocmai se gândea la asta, în timp ce-1 privea umblând de colo-colo. Era îmbrăcat cu pantalonii, dar cămaşa îi rămă sese agăţată de marginea unui scaun. îi privea braţele cu muşchii încor daţi, umerii goi, mâinile frumoase şi puternice. Dintr-odată s-au auzit paşi pe puntea de deasupra. Au încremenit amândoi, uitându-se unul la altul; Robbie a ridicat din umeri. S-a auzit un ciocănit la uşă. Apoi o voce: — Bună, Robbie! Deschide, sunt eu! Era Emmeline. Hannah a alunecat de pe marginea patului şi şi-a adunat în grabă hainele. Robbie şi-a dus un deget la buze şi a mers în vârful picioa relor până la uşă. — Ştiu că eşti acolo, a spus Emmeline. Mi-a zis un bătrânel cum secade de pe alee că te-a văzut intrând şi că n-ai ieşit toată după-masa. Haide, lasă-mă să intru, c-am îngheţat de tot. Robbie i-a făcut semn lui Hannah să se ascundă în toaletă. Ea a încuviinţat din cap, păşind în vârful degetelor şi închizând iute uşa în urma ei. Inima îi bătea să-i spargă pieptul. Şi-a tras rochia pe ea şi a îngenuncheat să se uite pe gaura cheii. Robbie a deschis uşa. — Cum de-ai ştiut unde să mă găseşti? — Eşti încântat, desigur! a spus Emmeline, aplecându-şi capul şi intrând agale în încăpere. Hannah a observat că purta rochia cea nouă, galbenă. — Desmond i-a spus lui Freddy, iar el i-a spus lui Jane, ştii şi tu cum sunt copiii ăştia. S-a oprit, plimbându-şi ochii miraţi prin cameră. — Ce divin, absolut divin, Robbie dragă. Ce ascunziş minunat, trebuie să dai o petrecere aici! O petrecere foarte intim ă... A ridicat din sprâncene când a dat cu ochii de patul răvăşit, s-a întors spre Robbie şi a zâmbit văzându-1 dezbrăcat. 365
— Te deranjez cumva? Hannah a tras aer în piept. — Dormeam. — La patru fară un sfert? El a ridicat din umeri, şi-a căutat cămaşa şi s-a îmbrăcat. — M-am tot întrebat ce ai făcut toată ziua. Şi eu care mă gândeam că eşti ocupat cu scrisul de poeme. — Da, am fost, sigur că scriu. Spune-mi, ce vrei? a întrebat el, frecându-şi gâtul şi pufnind furios. Hannah a tresărit auzind asprimea din vocea lui. Fusese stârnită de faptul că Emmeline pomenise de scris. Robbie nu mai scrisese de săptămâni întregi. Dar ea nu a părut să bage de seama duritatea tonului lui. — Voiam să ştiu dacă vii diseară la Desmond. — Ţi-am spus că nu vin. — Ştiu c-aşa ai spus, dar am crezut că poate te-ai răzgândit între timp. — Nu m-am răzgândit. A urmat un moment de tăcere, Robbie privea intens spre uşă, iar Emmeline privea galeş în jur. — Poate că aş... — Trebuie să pleci, i-a tăiat-o Robbie. Lucrez. — Poate că aş putea să-ţi dau o m âni de ajutor, a încercat ea, ridicând cu colţul poşetei marginea unei farfurii murdare. Să fac curat sau să... — Am spus că nu! Robbie i-a deschis uşa. Hannah o urmărea pe Emmeline potrivindu-şi buzele într-un zâmbet uşuratic. — Glumeam, dragule, doar nu-ţi închipui că n-am altceva mai bun de făcut într-o după-masă atât de frumoasă decât să fac curat? Robbie n-a răspuns. Emmeline a pornit-o spre uşă. I-a îndreptat gulerul cămăşii. — Dar mâine vii la Freddy? El a încuviinţat din cap. — Vii să mă iei la şase? — Da, a spus Robbie, închizând uşa în urma ei. Hannah a ieşit apoi din baie. Se simţea murdari. Ca un şobolan strecurându-se afară din gaura lui. 366
— Poate ar trebui să o mai rărim o vreme? O săptămână, două? — Nu, s-a împotrivit Robbie. I-am spus lui Emmeline să nu mai vină aşa, neanunţată. Şi-o să-i mai spun o dată. Voi avea eu grijă să înţeleagă. Hannah a încuviinţat, întrebându-se de ce se simte atât de vino vată. Şi-a reamintit, aşa cum făcea întotdeauna, că nu putea fi altfel. Că nu i se făcea nici un rău lui Emmeline. Robbie îi explicase de atâtea ori că sentimentele lui faţă de ea nu au nimic romantic. Iar ea râdea, întrebându-se de unde îi veniseră asemenea idei. Şi totuşi. Ceva din vocea ei, o undă şăgalnică ce răzbătea până dincolo de indiferenţa exersată... Şi rochia galbenă, preferata e i... Hannah s-a uitat la ceasul de pe perete. M ai avea o jumătate de oră. — Ar trebui să plec, a spus ea. — Nu, mai stai! — Zău că... — Măcar câteva minute. Lasă-i timp lui Emmeline să se depărteze. Hannah a încuviinţat, iar Robbie s-a apropiat de ea. I-a mângâiat obrajii cu palmele, pe care i le-a încleştat apoi pe ceafă, trăgând-o spre el şi apropiindu-şi buzele de ale ei. Un sărut brusc, aspru, care a năucit-o, amuţindu-i gândurile sâcâi toare ale remuşcărilor. Intr-o după-amiază umedă de decembrie, stăteau în timonerie. Barja era ancorată lângă Podul Battersea, unde crengile sălciilor se prelingeau pe apele Tamisei. Hannah ofta încet. Aştepta momentul potrivit să-i spună. — Vreo două săptămâni n-o să ne mai putem vedea. Teddy are oaspeţi din America şi doreşte să fac pe nevasta model, să-i plimb, să-i distrez. — Urăsc să mi te imaginez astfel. Copleşindu-1 cu drăgălăşenii. — Nu-ţi face griji, că nu-1 copleşesc. Tare s-ar mai mira dac-aş face-o. — Ştii tu bine ce vreau să spun. Ea a dat din cap, sigur că ştia ce vrea să spună. — Nici mie nu-mi place. Aş face orice, numai să nu trebuiască să te părăsesc. — Orice? — Aproape orice. 367
Ea s-a cutremurat când o rafală de ploaie a măturat cabina timonei. — Fă în aşa fel încât să o vizitezi pe Emmeline săptămâna viitoare şi spune-mi unde şi când ne putem vedea, după Anul Nou. Robbie s-a aplecat peste timonă, să închidă fereastra. — Vreau să o termin cu Emmeline! — Să nu faci asta! s-a împotrivit Hannah brusc. Cel puţin, nu acum. Altfel, cum o să ne mai putem vedea? Cum aş mai şti unde să te găsesc? — Asta n-ar mai fi o problemă dacă te-ai muta la mine. Am putea să ne regăsim oricând. N-am mai avea cum să ne rătăcim. — Ştiu, ştiu, a spus ea, luându-i mâna într-a ei. Dar până atunci... Cum ţi-a trecut prin cap să te desparţi de ea? El continua să tragă de fereastră, dar era blocată, nu voia să se clintească. — Ai avut dreptate, a spus el. Se ataşează prea puternic. — Lasă fereastra aia, ai să te uzi de tot! In cele din urmă a cedat şi s-a închis cu zgomot. Robbie s-a aşezat din nou, şiroind de apă. — Se ataşează prea puternic. — Emmeline e exuberantă, a spus Hannah, scoţând un prosop din dulapul aflat în spatele ei şi întinzându-i-1, să se şteargă. Aşa e ea. Dar ce te face să crezi asta? Robbie a clătinat din cap nerăbdător. — Ce-ai păţit? — Nimic, ai dreptate. Poate că nu-i chiar aşa. — Ştiu că nu e nimic, a spus Hannah hotărâtă. Şi în clipa aceea credea şi ea asta. Deşi ar fi spus-o şi dacă n-ar fi crezut-o. Aşa e dragostea: sigură, insistentă, convingătoare. Amuţeşte uşor orice şoaptă de remuşcare. Ploua de-a binelea. — Ţi-e frig, a spus Hannah, punându-i prosopul pe umeri. A îngenuncheat, ştergându-i braţele goale. — O să răceşti. Ştii, Teddy vrea să ne mutăm la Riverton, a conti nuat ea, fără să-l privească. — Când? — In martie. Vrea să repare casa, să construiască un pavilion nou de vară. Nu se mai gândeşte la altceva de săptămâni întregi! Se şi vede boiernaş de ţară, a spus ea sarcastic. 368
— Şi de ce nu mi-ai spus nimic până acum? — Nici n-am vrut să mă gândesc, a zis ea disperată. Am tot sperat că se va răzgândi. L-a cuprins în braţe, înflăcărată de pasiune. — Trebuie să ţii legătura cu Emmeline. Eu n-am cum să te chem acolo, dar ea poate. îşi va invita prietenii la petreceri, la sfârşit de săptămână! El a dat din cap, fără să o privească. — Te rog, fă-o pentru mine. Trebuie să ştiu că vei putea veni. — Şi ce să facem? Să devenim şi noi precum perechile acelea din conacele de la ţară? — Da, de ce nu? — Şi să punem în scenă aceleaşi jocuri pe care le-au jucat atâtea cupluri înaintea noastră? Să ne furişăm noaptea, iar în timpul zilei să ne prefacem că abia ne cunoaştem? — Da, a spus ea încet. — Nu putem face asta! — Stiu. — Nu ne-ar fi îndeajuns! — Ştiu, a repetat ea. >
1923 s-a prefăcut în 1924 şi, într-o seară, în timp ce Teddy era plecat cu afaceri, iar Deborah şi Emmeline erau ocupate cu numeroşii lor prieteni, s-au înţeles să se întâlnească. Barja era ancorată într-o parte a Londrei în care Hannah nu mai fusese niciodată. Pe când taxiul pătrundea tot mai adânc în ghemul de străduţe încâlcite din cartierul East End, ea privea pe fereastră. Se făcuse deja noapte şi nu prea avea ce vedea: clădiri cenuşii, căruţe trase de cai, cu felinare atârnate deasupra, copii rumeni la faţă, îmbrăcaţi cu pulovere groase de lână, jucând arşice şi arătând cu degetul după taxi. Apoi, în capătul străzii, lumini colorate, mulţime, muzică. Hannah şi-a apropiat capul de fereastră şi l-a întrebat pe şofer: — Ce e aici? Ce se întâmplă? — Festivalul de Anul Nou, a răspuns el, cu un pronunţat accent cockney. Cam ţicniţi, ăştia, în miezu’ iernii ar trebui să mai stea pe la casele lor! Hannah privea fascinată, în timp ce taxiul se strecura pe străduţe, spre râu. între clădiri se agăţaseră şiraguri de becuri colorate, care luminau 369
1
tot drumul. O mulţime de lume, bătând din palme şi râzând, se adu nase în jurul câtorva muzicanţi care cântau la vioară şi acordeon. Copiii se hârjoneau printre adulţi, trăgând după ei panglici colorate şi suflând în fluiere, bărbaţi şi femei se plimbau printre ceaune uriaşe de metal, în care se prăjeau castane, şi beau bere din căni mari. Şoferul a trebuit să claxoneze şi să strige la ei să se dea deoparte. — Ţicniţi, nu v-am zis eu!? a exclamat el, în clipa în care taxiul ajungea în celălalt capăt al străzii, luând-o pe o alee întunecata. Nebuni de legat! Hannah se simţea ca şi cum tocmai ar fi traversat lume de poveste. Când şoferul a oprit la docuri, a dat fuga spre Robbie, care o aştepta. La început, el s-a împotrivit, dar Hannah l-a rugat atât de insistent, încât l-a convins să meargă împreună la festival. Ieşeau atât de puţin, i-a reproşat ea, şi când vor mai avea ocazia să meargă împreună la o petrecere? Nu-i cunoştea nimeni acolo. Erau în siguranţă. Ea l-a condus, încercând să-şi amintească drumul, aproape convinsă că n-o să-l mai găsească sau că petrecerea a dispărut precum inelul zânei din poveste. Dar curând s-au auzit sunetele frenetice ale viorii, flu ierele copiilor, strigătele vesele, şi şi-a dat seama că erau aproape. Câteva clipe mai târziu, au dat colţul, au pătruns într-un tărâm de poveste şi-au pornit-o de-a lungul străzii. Vânticelul rece purta mirosuri amestecate de castane coapte, sudoare şi bună dispoziţie. De la ferestre, lumea se apleca strigând către cei de jos, cântând, ridicând paharul în cinstea noului an, luându-şi rămas-bun de la cel vechi. Hannah privea uimită, ţinându-se strâns de braţul lui Robbie, arătând cu degetul în toate părţile, râzând încântată spre cei care se prinseseră în horă pe un ring improvizat. S-au oprit să privească, pierduţi în gloata care creştea tot mai mult, găsindu-şi loc pe o blană de lemn, sprijinită pe nişte cutii. O femeie trupeşă, cu obrajii roşii şi o claie de păr negru şi cârlionţat, suită pe un taburet lângă muzicieni, cânta, lovind-şi tamburina de şoldurile înfăşu rate în haine groase. Lumea chiuia, îndemnându-i, fustele se roteau. Hannah era vrăjită. Nu mai văzuse o astfel de petrecere. Mersese, desigur la destule baluri, dar comparate cu ceea ce vedea acum, acelea păreau atât de regizate! Atât de domestice! A început să bată şi ea din palme, râzând şi strângându-i mâna lui Robbie cu putere. 370
— Sunt de-a dreptul minunanţi, a exclamat, neputându-şi dezlipi ochii de la dansatori. Bărbaţi şi femei de toate dimensiunile şi formele, înlănţuiţi în timp ce se răsuceau, tropăiau şi bateau din palme. — Nu-i aşa că sunt minunanţi? Muzica devenea contagioasă, tot mai tare, mai iute, pătrunzându-i în pori, revărsându-i-se în sânge şi încreţindu-i pielea. Un ritm puter nic, ce o pătrundea până în adâncuri. — Mi-e sete, hai să căutăm ceva de băut, s-a auzit vocea lui Robbie. Ea a scuturat din cap, fară să-i dea prea mare atenţie, dându-şi seama că îşi ţinea respiraţia: — Nu, nu, du-te tu. Eu vreau să mă uit. — Nu îmi place să te las singură, a spus el şovăind. — Nu voi păţi nimic! a răspuns ea, fără a simţi că el a strâns-o o dată puternic de mână, pentru ca apoi să-i dea drumul. Nu avea vreme să-l privească în timp ce se depărta, erau prea multe de văzut, de auzit, de simţit. Mai târziu s-a întrebat dacă nu cumva ar fi trebuit să bage de seamă tonul schimbat al vocii lui, dacă nu cumva ar fi trebuit să observe că zgomotul, mişcarea, gloata îl copleşeau în aşa fel, încât abia mai putea respira. Dar n-o făcuse. Era prea vrăjită. Locul lui Robbie a fost imediat ocupat, aşa că şoldul altcuiva se sprijinea cald de ea. Hannah a aruncat o privire. Era un bărbat mă runţel, trupeş, cu favoriţi roşcaţi şi o pălărie cafenie de fetru. Bărbatul i-a prins privirea, s-a aplecat spre ea şi, arătând cu degetul spre locul în care se dansa, a întrebat-o: — Ce zici, încercăm? Răsuflarea îi duhnea a tutun, iar ochii lui de un albastru deschis o priveau fix. — A ... nu, a răspuns ea zâmbind, mulţumesc, sunt cu altcineva. A aruncat o privire peste umăr, căutându-1 pe Robbie. Prin întune ric, a crezut că-1 zăreşte pe partea cealaltă a străzii, lângă un butoi aburind. — Vine acum. — Haide, doar un dans mititel, să ne încălzim! a spus bărbatul înălţându-şi bărbia. Hannah a privit din nou peste umăr, dar nici urmă de Robbie. îi zisese oare unde se duce sau cât o să stea? 371
— Hai, ce zici? Ea i-a întors spatele, muzica se auzea din toate părţile. îi amintea de o stradă din Paris, pe care o văzuse când fusese acolo în luna de miere. Şi-a muşcat buza. Şi ce-ar fi rău în asta, e doar un dans? Ce rost are viaţa, dacă nu profiţi de nici o ocazie? — Bine, a răspuns ea, luându-i mâna şi zâmbind stânjenită. Deşi nu ştiu mişcările! Bărbatul a zâmbit satisfăcut. A ajutat-o să se ridice şi a tras-o în mijlocul mulţimii care ţopăia. Au început să danseze. Şi, într-un mod inexplicabil, condusă ferm de el, s-a dovedit că ştie paşii destul de bine. Săltau şi se învârteau, cuprinşi în vâltoarea celorlalţi. Viorile răsunau, cizmele tropoteau, palmele băteau ritmul. Bărbatul i-a cuprins braţul şi, lipindu-şi cotul de al ei, o învârtea. Nu se putea abţine să nu râdă. Nu simţise nici odată o senzaţie de libertate atât de copleşitoare. Şi-a îndreptat chipul spre cerul întunecat, a închis ochii, simţind sărutul aerului rece pe pleoa pele şi pe obrajii înfierbântaţi. A deschis ochii, căutându-1 din nou din priviri pe Robbie. Tare ar fi vrut să danseze cu el. S-o ţină el în braţe. Vedea o mare de chipuri —parcă nu fuseseră chiar atâtea până atunci! - , dar se învârtea prea tare. Ochi, guri şi vorbe, totul se învălmăşea. — Ştiţi, eu ... a început ea, cu respiraţia tăiată, plesnindu-şi uşurel gâtul cu palmele. Trebuie să mă opresc. Prietenul meu tre buie să se întoarcă. Cum omul o ţinea strâns în braţe, învârtind-o, l-a bătut pe umăr, strigându-i în ureche: — Ajunge, mulţumesc. Pentru o clipă a crezut că n-o să se mai oprească, a crezut că se va învârti aşa înainte, fară să-i dea drumul. Dar apoi a simţit o scădere de ritm, un fel de ameţeală, şi s-a trezit din nou lângă bancă. Locul era plin de alţi spectatori, dar nici urmă de Robbie. — Ei, unde-i prietenul tău? a întrebat-o bărbatul, care îşi pierduse pălăria în timpul dansului şi îşi aranja cu mâna claia de păr roşu. — Vine, vine imediat, a spus Hannah, scrutând chipurile necu noscute şi clipind des, să-şi risipească ameţeala. Imediat. — Oricum, n-are rost să stăm aici pân-atunci, a insistat bărbatul. O să răceşti. — Nu, mulţumesc, îl aştept aici.
— Hai, hai să-mi ţii de urât, a spus el din nou, apucând-o de încheietura mâinii. — Nu, i-a răspuns Hannah hotărâtă de data aceasta, mi-a fost de ajuns. Strânsoarea a slăbit, bărbatul a ridicat din umeri, şi-a mângâiat favoriţii şi gâtul şi s-a întors să plece. Apoi, din întuneric s-a simţit o mişcare bruscă, o umbră care s-a repezit spre ei. Robbie. A simţit o izbitură de cot în umăr şi-a căzut. Un strigăt. Al lui? Al bărbatului? Al ei? Hannah s-a prăbuşit peste un zid de privitori. Muzica nu mai contenea, oamenii tropoteau şi băteau din palme. Şi-a ridicat privirea din locul unde se prăbuşise. Robbie se năpustise asupra bărbatului, lovindu-1 cu pumnii, mai tare, din ce în ce mai tare. Panică, fierbinţeală, teamă. — Robbie, a strigat ea, Robbie, încetează! A încercat să străbată prin mulţime, agăţându-se de tot ce nimerea. Muzica se oprise şi lumea se adunase să privească. S-a strecurat cumva printre toţi acei oameni, făcându-şi loc până în faţă, apucându-I pe Robbie de cămaşă. — Robbie! El a împins-o într-o parte, întorcându-se spre ea, cu privirea goală, fără să o vadă. Bărbatul l-a lovit din plin cu pumnul drept în faţă şi apoi l-a încălecat. Sânge! — Nu, lasă-1 în pace! Lasă-1 în pace, te rog! a început ea să strige plângând. Ajutor! N-a ştiut niciodată cum anume s-a terminat, n-a aflat niciodată cum îl chema pe cel care le-a venit în ajutor, care l-a îndepărtat pe bărbatul cu favoriţi, l-a târât pe Robbie până la zid, aducându-i un pahar de apă, apoi altul de whisky, spunându-i să-şi ducă bărbatul acasă şi să-l bage în pat, la culcare. Oricine ar fi fost, părea obişnuit cu asemenea incidente, râsese şi le spusese că nu trecea vreo seară de sâmbătă sau vineri sau joi în care să nu se ia cineva la încăierare. Apoi a ridicat din umeri, zicând că Wycliffe cel Roşcovan nu era un tip rău, doar că fusese la război, 373
asta era tot, şi de atunci devenise alt om. După care le-a zis să-şi vadă de drum. Robbie s-a ridicat, sprijinindu-se de Hannah. Nimeni nu le-a acordat nici cea mai mică atenţie în timp ce o porneau în josul străzii, îndepărtându-se de dănţuială, veselie şi bătăi din palme. Mai târziu, ajunşi la barjă, ea i-a spălat faţa. Robbie se aşezase pe un taburet jos din lemn, iar ea îngenunchease dinaintea lui. Nu scosese nici un cuvânt de când plecaseră şi nici ea nu-1 sâcâise cu întrebări. Ce-1 apucase, de ce lovise, unde fusese? îşi dădea seama că şi el îşi punea aceleaşi întrebări. Avea dreptate. — Ce s-ar fi putut întâmpla? a întrebat el în cele din urmă. Ce s-ar fi putut întâmpla? — Şşt, i-a şoptit ea, apăsându-i prosopul pe obraz. S-a terminat. Robbie a scuturat din cap, închizând ochii. Gândurile îi zburau pe sub pleoapele închise. Hannah abia l-a auzit când a rostit: — Puteam să-l omor, a şoptit el. Doamne iartă-mă, puteam să-l omor! De atunci n-au mai ieşti nicăieri. Hannah se învinovăţea, trebuia să fi ascultat de el, să nu fi insistat să meargă acolo. Luminile, zgo motul, mulţimea. Citise despre simptomele şocului posttraumatic. Ar fi trebuit să dea dovadă de mai mult discernământ. S-a hotărât să aibă mai multă grijă pe viitor. Să-şi amintească prin ce trecuse. Să-l ia cu binişorul. Şi să nu mai pomenească de asta vreodată. N-o să se mai întâmple, cu siguranţă. Peste o săptămână şi ceva, stăteau întinşi unul lângă altul, jucând jocul lor favorit, închipuindu-şi că trăiesc într-un sătuc izolat din Himalaia, când Robbie a sărit în picioare şi a spus: — M-am săturat. — Şi ce-ai vrea să faci? a întrebat Hannah, proptindu-se într-un cot. — Vreau să fie de-adevăratelea! — Şi eu, i-a răspuns ea. închipuie-ţi ce-ar fi dacă... — Nu aşa! De ce nu putem transforma totul în realitate? — Iubitule, a spus Hannah blând, trecându-şi degetul peste obrazul lui drept, peste rana destul de proaspătă. Trebuie să-ţi reamintesc, în cazul în care ai uitat, că eu sunt deja măritată! încerca să glumească, să-l facă să râdă, însă el a insistat. 374
— Oamenii mai şi divorţează. Ea se întreba cine or fi oamenii aceia. — Da, dar... — Am putea pleca altundeva, departe de locul ăsta, departe de toţi cei pe care-i cunoaştem. Nu-ţi doreşti şi tu acelaşi lucru? — Ştii prea bine că îmi doresc! a răspuns Hannah. — Cu legea asta nouă, n-ai decât să dovedeşti adulterul. — Dar Teddy nu m-a înşelat, a răspuns Hannah, clătinând din cap. — Sigur că nu. D ar... în tot timpul ăsta, când noi... — Teddy nu este aşa, a răspuns Hannah. N-a dat niciodată prea multă atenţie acestor lucruri. I-a trecut un deget peste buze. — Nici la început, când ne-am căsătorit. Doar după ce te-am întâl nit pe tine mi-am dat seama... Ea s-a oprit, aplecându-se să-l sărute. — Atunci mi-am dat seama! — E un prost! a exclamat Robbie, privind-o intens şi mângâindu-i uşor braţul, de la umăr până la încheietură. Părăseşte-1! — Ce spui? — Nu pleca la Riverton! Se ridicase în capul oaselor, ţinând-o de încheieturile mâinilor. Doamne, cât de frumos era! — Hai să fugim! — Doar nu vorbeşti serios, a spus ea nesigură. Glumeşti! — N-am fost niciodată mai serios. — Cum aşa, să dispar pur şi simplu? — Da, să dispărem pur şi simplu. Ea a tăcut o clipă, căzând pe gânduri. — N-aş putea, ştii bine. — De ce? I-a dat brusc drumul la mâini, s-a ridicat de pe pat şi şi-a aprins o ţigară. — Din mai multe motive... a spus ea, oprindu-se să se gândească. Emmeline... — Mai dă-o încolo pe Emmeline! Hannah a tresărit. — Dar are nevoie de mine! 375
— ŞL eu am nevoie de tine! Şi chiar avea, se vedea limpede că avea nevoie de ea. O nevoie înspăimântătoare şi molipsitoare deopotrivă. — Emmeline n-o să păţească nimic, e mai tare decât îţi imaginezi! Se aşezase la masă şi fuma. Părea mult mai firav ca altădată. Era mai slab. Se întreba de ce nu băgase de seamă mai demult. — Teddy mă va găsi, a spus ea. Familia lui o să îm i dea de urmă oriunde. — N-o să le permit eu. — Nu-i cunoşti. N-ar putea face faţă unui scandal. — Ne-am duce într-un loc în care nu s-ar gândi să ne caute. Lumea e mare. Arăta atât de fragil în timp ce stătea acolo. Singur. Ea era tot ce avea. S-a apropiat de el, cuprinzându-1 în braţe. — Nu pot trăi fără tine, a spus el. Mai bine mor. A rostit aceste vorbe cu atâta convingere, încât că ea s-a cutre murat, dezgustată de cât de multă plăcere îi făcea să le audă. — Nu vorbi aşa! — Trebuie să fiu cu tine! Şi astfel, l-a lăsat să se gândească la asta. Să plănuiască marea lor evadare. N-a mai scris poezii, folosind caietul doar pentru a nota idei despre cum să fugă. Uneori îl ajuta şi ea. Era ca un joc, îşi spunea, ase menea celorlalte pe care le mai jucase. II făcea fericit şi, pe deasupra, se lăsa şi ea cuprinsă de euforie. In ce locuri îndepărtate s-ar putea duce să trăiască, ce-ar putea vedea, ce aventuri ar putea trăi? Un joc. Propriul lor joc, într-o lume secretă. Şi nu ştia, n-avea cum să ştie, unde anume se va termina totul. Dacă ar fi ştiut, mi-a mărturisit ea mai târziu, l-ar fi sărutat pentru ultima oară, s-ar fi întors şi-ar fi fugit cât o ţineau picioarele.
începutul sfârşitului
E un lucru bine ştiut: mai devreme sau mai târziu, secretele ies la lumină. Hannah şi Robbie au reuşit să-şi păstreze taina destul: tot anul 1923, până la începutul lui 1924. Dar, aşa cum se întâmplă cu toate poveştile imposibile de dragoste, şi cea trăită de ei era predes tinată să se sfârşească. Jos, servitorii începuseră să clevetească. Caroline, noua cameristă a lui Deborah, a aprins scânteia. Era o femeiuşcă băgăcioasă, venită din casa vestitei lady Penthrop (despre care se spunea că se combinase cu jumătate dintre nobilii eligibili din Londra). Plecase cu recomandări strălucite, smulse, împreună cu o sumă frumuşică, după ce îşi prinsese stăpâna, nu o singură dată, într-o postură compromiţătoare. Culmea ironiei este că nici n-ar fi trebuit să se sinchisească: n-a avut nevoie de recomandări când a venit la noi. I se dusese buhul, iar Deborah se hotărâse să o angajeze mai degrabă pentru indiscreţia ei, decât pentru felul în care ştergea praful. Există oricând semne pentru cine ştie să le caute. Crâmpeie de hârtie cu adrese ciudate smulse din foc înainte să ardă de tot, urme ale unor notiţe pătimaşe lăsate pe masa de scris, sacoşe de cumpără turi care conţineau mai multe cotoare de bilete. Şi nici nu era greu să-i porneşti la bârfe pe ceilalţi servitori. De îndată ce a pomenit de divorţ, amintindu-le că, dacă ar izbucni un scandal, se vor pomeni daţi afară, s-au lăsat cu toţii târâţi în jocul ăsta. Oricum, pe mine nu m-a întrebat nimic, şi nici nu avea de ce. Aflase singură secretul lui Hannah. Sunt şi eu de vină pentru asta: ar fi tre buit să fiu mai vigilentă. Dacă nu mi-ar fî stat mintea la altele, aş fi băgat de seamă ce coace Caroline şi aş fi putut-o preveni pe Hannah. Dar mi-e teamă că la vremea aceea n-am fost o cameristă prea bună, mi-am neglijat îndatoririle. Aveam şi eu dezamăgirile mele. Primi sem veşti despre Alfred de la Riverton. 377
1 Aşa că nici una dintre noi nu şi-a dat seama, până în seara în care s-au dus la operă, iar Deborah a venit în dormitorul lui Hannah. O îmbrăcasem cu un furou deschis de mătase nici albă, nici roz şi îi fixam buclele cu agrafe, când s-a auzit un ciocănit la uşă. — Sunt aproape gata, Teddy, a spus Hannah, dându-şi ochii peste cap şi privindu-mă în oglindă. Teddy era extrem de punctual. Eu am înfipt încă o agrafă într-o buclă mai rebelă. Uşa s-a deschis şi şi-a făcut apariţia Deborah, într-o rochie de un roşu-aprins. S-a aşezat la capătul patului, picior peste picior, stârnind valuri roşii de mătase. Hannah mi-a căutat din nou privirea în oglindă. Deborah nu avea obiceiul să o viziteze. — Te bucuri să vezi Toscat a întrebat Hannah. — Foarte mult! Ador Puccini. Şi-a scos o oglinjoară din geantă şi a deschis-o cu zgomot, strângâdu-şi buzele în aşa fel încât să le dea forma unui opt, şi şi-a şters urmele de ruj de la colţuri. — Ce păcat, totuşi, că iubiţii trebuie să se despartă! — Da, operele nu au prea multe finaluri fericite, a răspuns Hannah. — Nu, şi nici viaţa, nu-i aşa? Hannah a strâns din buze, aşteptând. — Sper că-ţi dai seama, nu-i aşa?, a continuat Deborah, netezindu-şi sprâncenele în oglinjoară, că nu-mi pasă nici cât negru sub unghie cu cine te culci tu pe la spatele tontului de frate-meu. Privirile lui Hannah s-au încrucişat cu ale mele. De uimire m-am fâstâcit, neştiind ce să fac cu agrafa, şi-am scăpat-o pe jos. — Nu-mi pasă decât de afacerile tatei. — Nu văd ce legătură am eu cu afacerile lui, a spus Hannah. In ciuda tonului ei relaxat, auzeam cum i se înteţise ritmul respiraţiei. — Haide, nu mai face pe proasta! i-a tăiat-o Deborah, închizând oglinda cu zgomot. Ştii foarte bine care este rolul tău în toată povestea asta. Lumea ne ia în seamă doar pentru că reprezentăm ce e mai bun din ambele lumi. Afaceri moderne, îmbinate cu siguranţa străveche a moştenirii tale de familie. Progres şi tradiţie! — Tradiţie progresistă? Şi eu care credeam că Teddy şi cu mine facem o pereche oximoronică! 378
i
— Haide, haide, nu face pe deşteapta! a continuat Deborah. Şi ţie şi alor tăi vă prieşte unirea familiilor noastre, la fel de mult ca şi nouă. După cum şi-a bătut joc taică-tău de moştenirea lu i... — Tata s-a străduit cât a putut! a ripostat Hannah îmbujorată. — Asta crezi tu! a spus Deborah, ridicând din sprâncene. S-a străduit să... facă praf toată averea? — Tata şi-a pierdut averea din pricina războiului. A avut ghinion. — Sigur, cumplite mai sunt războaiele astea! Atâta lume ghinionistă. Şi taică-tău, ce om cumsecade! Atât de hotărât să meargă până în pânzele albe, să-şi reabiliteze afacerile. Era un visător, nu un realist, ca tine! A râs uşor, venind până în dreptul lui Hannah şi împingându-mă într-o parte. S-a aplecat peste umărul ei şi s-a adresat refle xiei din oglindă. — Nu-i un secret pentru nimeni faptul că n-a vrut să te măriţi cu Teddy. Ştii că a venit la tata într-o seară? Da, sigur că da! L-a prevenit că ştie ce pune la cale şi i-a spus să-şi ia gândul de la planurile astea, că tu n-ai să fii niciodată de acord. S-a îndreptat apoi de spate, zâmbind triumfătoare, iar Hannah şi-a ferit privirile. — Dar tu ai fost! Pentru că eşti fată deşteaptă. I-ai frânt inima bietului om, însă ştiai că nu există altă cale. Şi ai avut dreptate. Ce s-ar fl ales de tine acum, dacă nu te-ai fi măritat cu fratele meu? A făcut o pauză, ridicând dintr-o sprânceană prea mult pensată. — Ai fi fost cu poetul ăla al tău? Eu rămăsesem încremenită, lângă dulap, nereuşind să ajung la uşă. Aş fi vrut să fiu oriunde în altă parte. Lui Hannah îi pierise culoarea din obraji, din câte vedeam eu. Trupul îi devenise rigid, ca şi cum s-ar fi pregătit pentru a încasa o lovitură. — Şi de soră-ta ce s-ar fi ales? De micuţa Emmeline? — Emmeline n-are nimic de-a face cu asta! a protestat Hannah, regăsindu-şi vocea. — Ba, să-mi fie cu iertare! Ce s-ar fi ales de ea dacă nu era fami lia mea? O mică orfană al cărei tătic a pierdut averea familiei şi şi-a tras un glonţ în cap. A cărei soră se ţine cu iubitul ei. Ce crezi, ar fi mai bine oare dacă ar ieşi la suprafaţă vreunul dintre filmuleţele alea năstruşnice? Hannah a simţit cum îi înţepeneşte spinarea. 379
— Ei, da! Credeai că nu ştiu despre ele? Credeai că frate-meu are secrete faţă de mine, nu-i aşa? Are şi el atâta minte! Suntem o familie, nu? a întrebat ea zâmbind, cu nările fremătând. — Ce vrei, de fapt, Deborah? Aceasta din urmă a schiţat un zâmbet: — Am vrut doar să-ţi dai seama cât de mult am avea cu toţii de pierdut fie şi numai de pe urma unui zvon. Să înţelegi de ce trebuie să pui capăt întregii poveşti. — Şi dacă nu o fac? Deborah a oftat, ridicând poşeta lui Hannah de la capătul patului. — Dacă nu pui capăt de bunăvoie întâlnirilor cu el, atunci voi avea eu grijă să nu-1 mai vezi deloc. A plesnit încheietoarea poşetei şi i-a întins-o lui Hannah. — Oamenii dintr-ăştia ca el - afectaţi de război, cu firi artistice - dispar mai mereu, bieţii! Nimeni nu dă doi bani pe ei. Şi-a netezit rochia şi s-a îndreptat spre uşă. — Dacă nu scapi tu de el, am s-o fac eu. După aceea, SweetDulcie nu a mai fost un loc sigur de întâlnire. Robbie nu bănuia, desigur, nimic, până când Hannah m-a trimis cu o scrisoare plină de explicaţii şi cu locul în care urmau să se întâl nească pentru ultima oară. El s-a arătat uimit şi destul de nemulţumit să mă vadă venind în locul lui Hannah. A luat prudent scrisoarea, privind de-a lungul ponto nului, să se asigure că nu ne urmăreşte nimeni, şi a început să o citească. Era nepieptănat şi nebărbierit. Obrajii îi erau întunecaţi, asemenea pielii din jurul buzelor netede care se mişcau uşor, şoptind cuvintele scrise de Hannah. După miros, părea a nu se fi spălat de mult. Nu mai văzusem nici un bărbat în halul ăsta şi nu ştiam încotro să îmi îndrept privirile. Aşa că m-am uitat spre apa fluviului din spatele lui. Când a terminat de citit, s-a uitat drept în ochii mei, şi atunci mi-am dat seama cât de întunecaţi şi de disperaţi erau. Am clipit şi mi-am ferit din nou privirea, îndepărtându-mă imediat ce mi-a spus că va veni la locul stabilit. Aşa că s-au întâlnit pentru ultima dată în sala egipteană de la Muzeul Britanic. Era o dimineaţă ploioasă din luna martie a anu lui 1924, şi-n vreme ce eu mă prefaceam că citesc articole despre 380
Howard Carter1 Hannah şi Robbie, aşezaţi la capetele aceleiaşi ban chete din faţa statuii lui Tutankamon, vorbeau din când în când —cele spuse le-am aflat doar mult mai târziu părând simpli străini care nu au nimic în comun, decât interesul pentru egiptologie. Câteva zile mai târziu, la porunca lui Hannah, o ajutam pe Emme line să îşi împacheteze lucrurile, urmând să se mute la Fanny. Câtă vreme locuise în casa de la numărul şaptesprezece, Emmeline ocupase două camere şi nu era nici o îndoială că, în lipsa unui ajutor, nu va putea strânge totul la timp. Aşa că, atunci când Hannah a intrat să vadă cum stăm, eu alegeam hainele de iarnă dintre numeroasele jucării de pluş oferite de admiratori. — Se presupune că o ajuţi şi tu, Emmeline, n-o lăsa pe Grace să facă totul singură! Vocea îi era încordată, cum fusese tot timpul de la întâlnirea din muzeu, dar Emmeline nu a băgat de seamă. Era prea ocupată să-şi frunzărească jurnalul. Asta făcuse toată după-masa, aşezată pe jos, cu picioarele încrucişate, uitându-se la cotoare vechi de bilete, desene, fotografii şi mâzgăleli entuziaste. — Ia-auzi aici: de la Harry „Vino la Desmond, altfel o să fim doar noi trei, băieţii: Dessy, subsemnatul şi Clarissa". Nu-i nostim? Biata Clarissa, chiar că n-ar fi trebuit să se tundă! Hannah s-a aşezat pe pat. — O să-mi fie dor de tine! — Ştiu, a spus Emmeline, netezind o pagină mototolită din jurnal. Dar trebuie să înţelegi că nu pot veni cu voi la Riverton. O să mor de plictiseală, pur şi simplu. Pentru tine n-o să fie plictisitor, a întors-o iute Emmeline, dându-şi seama de gafa. Ştii ce vreau să zic! E nostim, nu? Cum se aranjează lucrurile? Hannah a ridicat din sprâncene. — Adică vreau să spun că, în copilărie, tu erai cea care dorea să scape de acolo. Adu-ţi aminte că voiai chiar să te faci secretară! a spus Emmeline, izbucnind în râs. Am şi uitat, până la urmă ai îndrăznit să-i ceri voie lui tati? 1 Howard Carter (1874-1939), arheolog britanic care a descoperit mor mântul lui Tutankamon. (N.tr.)
381
Hannah a scuturat din cap. — Mă întreb ce-ar fi zis. Bietul de el. îmi aduc aminte cât de furios a fost când te-ai măritat cu Teddy şi m-ai lăsat singură cu el. Nu-mi mai amintesc de ce. Dar, până la urmă, uite că lucrurile se aşază, nu-i aşa? a întrebat ea veselă. Hannah a strâns din buze, căutând răspunsul potrivit. — Eşti fericită la Londra, nu-i aşa? — Mai întrebi! E raiul pe pământ! — Bine, a spus Hannah dând să plece, dar, răzgândindu-se, s-a aşezat din nou. Atunci, să ştii că dacă mi se întâmplă ceva... — Adică, să te răpească marţienii de pe Planeta Roşie? — Nu glumesc, Emme! Emmeline şi-a dat ochii peste cap. — Mai lasă-mă-n pace! Ai stat îmbufnată toată săptămâna. — Lady Clementine şi Fanny o să te ajute oricând. Ştii asta, nu-i aşa? — Bine, bine. Mi-ai mai spus! — Ştiu, dar mi-e greu să te las singură, aşa, în Londra... — Nu mă laşi tu, vreau eu să rămân. Şi n-o să fiu singură, o să stau la Fanny, o să fie bine, a spus ea fluturându-şi mâna. — Ştiu, a spus Hannah, uitându-se la mine, apoi ferindu-şi iute ochii. Atunci, te las să împachetezi! Ajunsese aproape de uşă, când Emmeline a zis: — Nu l-am mai văzut pe Robbie în ultima vreme. Hannah şi-a îndreptat spatele, dar nu a privit înapoi. — Acum c-ai pomenit... n-a mai trecut pe aici de câteva zile. — Am fost să-l caut, dar barca lui nu mai era acolo. Deborah zice c-a plecat. — Zău? s-a mirat Hannah, cu spinarea ţeapănă. Unde crede că s-a dus? — Nu ştie, zice că tu ai putea şti. — De unde să ştiu eu? a întrebat Hannah întorcându-se şi ferindu-şi privirile de mine. Nu mi-aş face griji, o fi plecat pe undeva să-şi termine poemele. — Nu putea să plece aşa... mi-ar fi spus. — Nu neapărat! îi stătea în fire să facă astfel de lucruri, nu crezi? Era imprevizibil. Nu te puteai bizui pe el, a continuat ea ridicând din umeri. Şi, oricum, ce contează? 382
— Poate că nu contează pentru tine! Dar pentru mine contează. II iubesc! — Vai, Emme, nu se poate! a exclamat Hannah încet. Nu, nu se poate! — Ba da! întotdeauna l-am iubit! De când a venit pentru prima dată la Riverton şi m-a bandajat la mână. — Dar nu aveai decât unsprezece ani! — Sigur că era doar o iubire de copil atunci. Dar ăsta a fost numai începutul. De atunci am comparat orice bărbat pe care l-am cunos cut cu el. — Dar pe cineast nu l-ai iubit? Şi pe Harry Bendey sau pe ceilaţi cinci-şase tineri de care ai fost îndrăgostită numai anul ăsta? Cu doi dintre ei ai fost şi logodită. — Cu Robbie e altceva, a spus Emmeline încet. — Şi el ce simte? a întrebat Hannah, neîndrăznind să o privească. Ţi-a dat de înţeles că ar avea şi el aceleaşi sentimente? — Sunt sigură că are. N-a scăpat nici o ocazie de a ieşi cu mine în lume. Şi ştiu că n-a facut-o fiindcă i-ar plăcea prietenii mei. Nu e un secret pentru nimeni faptul că îi consideră o şleahtă de loaze răsfăţate şi leneşe. Sunt sigură că mă iubeşte, a dat ea din cap ferm convinsă. Şi-l iubesc şi eu. — Nu se poate! s-a împotrivit Hannah cu o fermitate care a surprins-o pe Emmeline. Nu e pentru tine! — De unde ştii tu? Abia dacă-1 cunoşti! — Cunosc bărbaţi ca el! S-au irosit în război. Au plecat oameni normali şi s-au întors complet schimbaţi. Frânţi. Mie mi-a zburat gândul la Alfred, în noaptea aceea pe scări, la Riverton, când s-a lăsat curpins de vedenii, dar l-am alungat iute din minte. — Nu-mi pasă absolut deloc! s-a încăpăţânat Emmeline. Cred că e romantic. M i-ar plăcea să am grijă de el. Să-l fac bine. — Bărbaţii ca Robbie sunt periculoşi. Nu pot fi vindecaţi. N-ai cum să-i mai schimbi. Tu ai atâţia curtezani, nu poţi iubi pe altcineva? a pufnit ea, mânioasă. Emmeline a scuturat din cap neînduplecată. — Ba ştiu că poţi, promite-mi că vei încerca. — Dar nu vreau. 383
— Trebuie! Emmeline a privit în lături şi am desluşit ceva nou pe chipul ei: ceva dur, de neclintit. — De fapt, nici nu e treaba ta, Hannah, a spus ea simplu. N-am nevoie de ajutorul tău să hotărăsc ce trebuie să fac. La vârsta mea tu erai măritată şi Dumnezeu ne e martor că nu te-ai consultat cu nimeni când ai luat hotărârea. — Nu e acelaşi lucru. — N-am nevoie ca sora mai mare să îmi supravegheze fiecare mişcare. Gata! Emmeline a suflat aerul afară din piept şi s-a întors spre Hannah, spunându-i pe un ton mai calm: — Hai să cădem de acord asupra unui lucru, nu vrei? Din acest moment, fiecare dintre noi să ducă viaţa pe care şi-o alege. Ce zici? Hannah n-a avut nimic de spus, aşa că a ieşit, închizând uşa în urma ei. In ajunul plecării la Riverton, împachetam ultimele rochii ale lui Hannah. Ea stătea lângă fereastră, privind parcul scăldat în lumina amurgului. Tocmai se aprindeau felinarele, când s-a întors spre mine şi m-a întrebat: — Grace, tu ai fost vreodată îndrăgostită? întrebarea m-a surpins, şi mai ales momentul... — P ăi... n-aş putea spune, doamnă! I-am aşezat haina din cozi de vulpe la fundul geamantanului. — Ba da, ai fi ştiut dac-ai fi fost! Mi-am ferit privirea, încercând să par indiferentă, sperând că o să schimbe vorba. — Atunci, cred că nu, doamnă. — Poate că e mai bine, a spus ea, întorcându-şi ochii din nou spre geam. Adevărata dragoste e ca o boală. — Ca o boală, doamnă? Mie mi se făcuse deja rău. — N-am înţeles asta până acum, când citeam prin cărţi şi piese de teatru. în poezii. Nu înţelegeam ce-i determină pe oameni, altminteri inteligenţi şi cu minţile la locul lor, să facă lucruri atât de neobişnuite şi iraţionale. 384
— Şi-acum, doamnă? — Da, a continuat ea încet. Acum ştiu. E o boală. Te molip seşti când te aştepţi mai puţin. Şi, uneori, în cazurile cele mai grave, e mortală. Am închis ochii, simţind că-mi pierd echilibrul. — Ei, n-o fi chiar mortală, doamnă! — Nu. Poate că ai dreptate, Grace. Exagerez, a răspuns ea, întorcându-se spre mine, zâmbind. Vezi? Eu sunt un exemplu. M ă port ca eroinele din romanele de doi bani. Apoi a tăcut, dar cred că a continuat să se gândească la asta, fiindcă după o vreme şi-a ridicat capul întrebătoare şi a spus: — Ştii, Grace, eu mi-am închipuit mereu că tu şi Alfred... — Vai, nu, doamnă! am răspuns eu repede, prea repede. Alfred şi cu mine n-am fost decât prieteni. O mie de ace fierbinţi îmi împungeau pielea. -— Cum aşa? M ă întreb de ce am crezut altceva! — N-aş putea spune, doamnă! Ea m-a privit, facându-şi de lucru cu rochiile de mătase şi zâmbind. — Te-am făcut să te simţi prost! — Deloc, doamnă. Doar că ... am încercat eu să continui. Am primit de curând o scrisoare. Cu veşti de la Riverton. Ce coincidenţă să mă întrebaţi tocmai acum de Alfred! — Zău? — Chiar aşa, doamnă! am urmat eu, fară să mă pot opri. V-o mai amintiţi pe domnişoara Starling, cea care lucra pentru tatăl dumneavoastră? Hannah s-a încruntat. — Doamna aia subţirică, cea cu părul ca de şoarece? Care umbla prin casă în vârful picioarelor, cu o geantă de piele? — Da, doamnă, ea! am răspuns eu cu grijă, ca şi cum m-aş fi aflat undeva în afara mea, privind şi ascultând, lăsând impresia că nu-mi pasă. Alfred s-a însurat cu ea, doamnă. Chiar luna trecută. Locuiesc la Ipswich acum, el are un atelier de electrice. Am închis geam antanul şi am încuviinţat din cap, fară să ridic privirea. — Şi-acum, vă rog să mă scuzaţi, doamnă, domnul Boyle are nevoie de mine jos. 385
Am închis uşa după mine şi am rămas singură. Mi-am încleştat mâna în dreptul gurii, închizând ochii, simţindu-mi umerii tremu rând şi noduri în gât. Am alunecat pe podea, dorind să mă înghită pământul, zidurile, aerul. Şi apoi n-am mai simţit nimic, nici ruşine, nici datorie. Ce mai conta? De jos s-a auzit un zgomot de veselă şi tacâmuri. Mi-am recăpătat suflul, mi s-au deschis ochii, şi prezentul m-a înviorat din nou. Ba contează. Hannah conta. Acum avea nevoie de mine mai mult decât oricând. Cu mutatul la Riverton, rămasă fară Robbie. M-am ridicat de lângă perete, netezindu-mi rochia, îndreptându-mi manşetele şi ştergându-mă la ochi. Doar eram camerista unei doamne! Nu o simplă servitoare. Cineva avea încredere în mine. Nu puteam să mă las pradă unor astfel de stări imprudente de slăbiciune. Am tras adânc aer în piept, îmbărbătându-mă, şi am pomit-o cu paşi mari, hotărâţi pe coridor. Iar în timp ce urcam scările spre camera mea, am trântit în urmă uşa cumplită, în spatele căreia zărisem pentru o clipă soţul, căminul şi copiii pe care i-aş fi putut avea.
Din nou la Riverton
Ursula s-a ţinut de promisiune şi a venit. Mergem cu maşina pe străduţele şerpuitoare ale satului Saffron Green. Peste puţin timp ajungem la curba marcată de indicatoare turistice care ne urează bun venit la Riverton. M ă uit la Ursula în timp ce conduce, ea îmi zâm beşte, apoi se concentrează asupra drumului. Dacă a avut vreo clipă remuşcări, gândindu-se că n-a făcut bine să mă ducă acolo, le-a uitat de mult. Sylvia n-a fost încântată deloc, dar s-a învoit să nu-i spună asistentei-şefe şi s-o mintă pe Ruth, dacă va fi nevoie. Bănuiesc că sunt lăsată să mă mai bucur de o ultimă ocazie. Se deschid porţile de metal. Ursula intră pe alee şi ne îndreptăm spre casă. E întuneric, tunelul format din coroanele copacilor e ciudat de nemişcat, ciudat de tăcut, aşa cum a fost întotdeauna, aşteptând parcă să se întâmple ceva. Dăm colţul şi uite casa. Aşa cum mi-a apărut de atâtea ori: în prima mea zi la Riverton, când aveam doar paisprezece ani, plină de inocenţă, în ziua recitalului, când m-am întors de la mama, plină de speranţă, în seara în care Alfred m-a cerut de nevastă, în dimi neaţa când ne-am întors de la Londra, în 1924. Şi acum e tot o revenire. Pe locul dintre alee şi fântâna cu Eros şi Psyche s-a construit o parcare de beton. Ursula coboară geamul maşinii când ne apropiem de paznic şi-i spune ceva, iar el ne face semn să intrăm. Din pricina stării mele precare de sănătate i se permite să mă lase în faţa intrării, înainte de a-şi găsi un loc de parcare. Ea merge de-a lungul aleii asfal tate acum, nu pavate cu pietriş, cum o ştiam eu, şi opreşte la intrarea principală. Lângă trepte se află o băncuţă de metal, pe care Ursula mă aşază, după care parchează maşina. Stau acolo, gândindu-mă la domnul Hamilton, întrebându-mă de câte ori o fi deschis uşa din faţă a casei de la Riverton, până la atacul de cord care i-a curmat viaţa în primăvara anului 1934, când am o vedenie. — M ă bucur să te văd înapoi, micuţă Grace! 387
Clipesc, strângând din ochi, în lumina apoasă a soarelui (sau ochii mi s-au umezit?) şi-l văd acolo, în capul scărilor. — Domnule Hamilton! Am halucinaţii, evident, dar nu se face să nu bag în seamă un prieten vechi, deşi e mort de peste şaizeci de ani. — Chiar ne întrebam când o să te mai vedem. Eu şi cu doamna Townsend. — Da? Doamna Townsend a murit la scurtă vreme după el, o comoţie în timpul somnului. — Cum să nu! Tare ne place când se întorc tinerii acasă. Ne simţim cam singuri, doar noi doi. Nu mai avem pe cine servi. Doar ciocăneli şi bocăneli şi cizme murdare. A scuturat din cap şi şi-a ridicat ochii spre bolta de la intrare. — Da, multe s-au schimbat în casa asta! Să vezi ce-au făcut din vechea mea cămară! a spus el, zâmbind şi privind în jos, pe lângă nasul său strălucitor. Ia spune-mi, Grace, tu ce mai faci? — Sunt obosită, i-am răspuns. Sunt obosită, domnule Hamilton. — Ştiu că eşti, fetiţo! Haide, că nu mai ai mult! — Ce-ai păţit, întreabă Ursula, încruntându-se îngrijorată şi îndesându-şi tichetul de parcare în geantă. Ai obosit? Să văd dacă nu pot lua un cărucior cu rotile. Au montat şi lifturi când au renovat casa. îi răspund că poate e mai bine aşa şi mă uit pe furiş înapoi, la domnul Hamilton. Dar nu mai e acolo. în holul de la intrare ne întâmpină o femeie îmbrăcată precum nevasta unui boiernaş de ţară din anii ’40 şi ne anunţă că biletul plătit de noi cuprinde şi o vizită cu ghid, care începe exact acum. înainte de a putea refuza, ne bagă într-un grup cu alţi şapte vizitatori: o pereche de excursionişti de la Londra, un elev care studiază istoria locului pentru o lucrare şi o familie de patru turişti americani: doi adulţi, un fiu în adidaşi asortaţi cu tricoul pe care scrie Tocmai am scăpat din turn! şi o fiică adolescentă, palidă, înaltă şi dură, îmbrăcată în negru din cap până în picioare. Ghida noastră —zice că o cheamă Beiyl, arătându-ne ecusonul —a trăit în satul Saffron Green toată viaţa şi putem s-o întrebăm tot ce dorim. Vizita începe de jos. Centrul vieţii oricărei case boiereşti din Anglia, ne spune Beryl zâmbind profesional şi facându-ne cu ochiul. Ursula 388
şi cu mine intrăm într-un lift instalat pe locul în care se afla dulapul de haine. Până ajungem noi, grupul este deja adunat în jurul mesei din bucătăria doamnei Townsend, râzând la auzul înşiruirii de feluri de mâncare hazlii de la sfârşitul secolului al nouăsprezecelea. Sala servitorilor arată aproape la fel ca înainte, dar ceva pare schimbat totuşi. Lumina e de vină. Electricitatea a înlăturat pâlpâitul, ungherele tenebroase. Mult timp n-am avut lumină electrică la Riverton. Chiar şi atunci când Teddy a instalat reţeaua de curent electric pe la mijlocul anilor ’20, tot nu era atât de luminat ca acum. Parcă îmi e dor de sen zaţia aceea de întuneric, deşi presupun că nu se facea să păstreze acelaşi sistem de iluminare, chiar şi de dragul autenticităţii istorice. Acum există reglementări legate de chestiunile astea, de protecţie a sănătăţii şi siguranţei. Răspundere faţă de public. Nimeni nu vrea să fie dat în judecată pentru că un vizitator se împiedică pe o scară prost luminată. — Haideţi după mine, ciripeşte Beryl. O să intrăm pe uşa servito rilor, dar nu vă temeţi, că nu vă pun să vă îmbrăcaţi în uniformă! Ne află acum pe peluza de deasupra grădinii de trandafiri a lui lady Ashbury. Surprinzător, dar arată aproape la fel ca înainte, doar că s-au ridicat nişte rampe între straturile de flori. Acum există o armată întreagă de grădinari, spune Beryl, care se ocupă în permanenţă de îngrijirea moşiei. Au o mulţime de lucruri de întreţinut: grădinile propriu-zise, peluzele, fântânile, şi alte clădiri de pe moşie. Pavilionul de vară. Pavilionul a fost una dintre primele schimbări pe care le-a făcut Teddy când a intrat în posesia Rivertonului, în 1923. Era o crimă, spunea el, ca un lac atât de frumos, bijuteria întregii moşii, să fie lăsat în paragină. Plănuia să organizeze petreceri în bărci în timpul verii, petreceri prilejuite de anumite observaţii astronomice, pe timpul nopţii. Până am ajuns noi de la Londra, în aprilie 1924, el comandase deja planurile şi treaba era aproproape gata, singurele impedimente fiind întârzierea unui transport de var italienesc şi ploile de primăvară. Ploua în dimineaţa când am ajuns. De cum intraserăm în satele din Essex, se pornise o ploaie stăruitoare, care îţi pătrundea până la piele şi nu mai contenea. Mlaştinile erau pline, pădurile erau îmbibate de apă, iar când maşinile au intrat pe aleea noroioasă de la Riverton, casa nici nu se vedea. Cel puţin, nu din prima. Era atât de învălu ită în ceaţa joasă, încât îşi facea apariţia treptat, de parcă ar fi fost o 389
fanotmă. Când ne-am apropiat suficient, am şters geamul aburit cu palma şi mi-am aruncat privirile către fereastra incrustată a camerei copiilor. Şi-am avut senzaţia acută că în casa aceea mare şi întunecoasă, Grace —cea de acum cinci ani —îşi facea de lucru aşezând masa, îmbrăcându-le pe Hannah şi pe Emmeline, ascultând sfaturile înţe lepte ale lui Nancy. Simultan, aici şi acolo, atunci şi acum, pradă capriciilor timpului. Prima maşină s-a oprit, iar domnul Hamilton a apărut printre coloanele porticului, cu o umbrelă neagră în mână, să-i ajute pe Hannah şi pe Teddy să coboare. Cea de-a doua maşină a mers mai departe, oprindu-se la intrarea din spate. Eu mi-am pus fulgarinul şi pălăria, i-am mulţumit şoferului dând din cap şi am luat-o la fugă spre holul de la intrarea servitorilor. Poate era din pricina ploii, poate că dacă ar fi fost o zi senină, dacă cerul ar fi strălucit albastru, iar lumina ar fi zâmbit prin ferestre, casa nu ar fi arătat atât de dărăpănată. Fiindcă, deşi domul Hamilton şi întreg personalul se străduiseră din răsputeri - curăţaseră zi şi noapte, spune Nancy - , casa era într-o stare proastă. Era o sarcină grea să aco peri dezastrul anilor în care domnul Frederick o neglijase cu bună ştiinţă. Iar Hannah era cea mai afectată, cu siguranţă. Văzând casa în această stare, şi-a dat seama de singurătatea care a marcat ultima perioadă din viaţa tatălui ei. O măcina, de bună seamă, vechea vinovăţie, aceea de a nu fi reuşit să se împace cu el. — Când te gândeşti că a trăit în halul ăsta, mi-a spus ea în seara aceea, în timp ce o pregăteam de culcare. Şi-n tot acest răstimp eu am stat la Londra şi n-am avut habar! Ei, da! Emmeline glumea mereu, dar eu nu mi-am imaginat nici măcar pentru o clipă că ... a spus ea, clătinând din cap. Nici nu m-am gândit, Grace, nu mi-a trecut prin minte că tati a fost atât de nefericit. A tăcut o clipă, apoi a adăugat: — Uite ce se poate întâmpla când nu îi rămâi credincios propriei tale persoane! — Da, doamnă, am îngânat eu, nedându-mi seama că nu se mai referea la tatăl ei. Deşi surprins de starea de degradare a casei de la Riverton, Teddy nu s-a descurajat. Plănuise, oricum, s-o refacă din temelii. 390
— Era şi timpul să modernizăm casa asta, să o aducem în secolul douăzeci! a spus el, zâmbind binevoitor. Trecuse deja o săptămână de când veniseră. Ploaia încetase, iar el stătea într-un capăt al dormitorului ei, măsurând din priviri camera însorită. Eu şi Hannah şedeam pe canapea, aranjând rochiile. — Cum vrei tu! a răspuns ea, Iară entuziasm. Teddy a privit-o, mut de uimire: nu o bucura ideea de a reface căminul familiei ei? Oare nu se bucură toate femeile când au ocazia de a-şi pune amprenta asupra unei case? — Nu voi precupeţi nici un efort pentru asta. — Fă cum crezi tu că e mai bine, i-a răspuns Hannah, ridicându-şi privirile spre el şi zâmbindu-i răbdătoare, ca unui vânzător prea stăruitor să-i facă pe plac. Sunt convinsă că lui Teddy i-ar fi plăcut ca ea să-i împărtăşească entuziasmul pentru planul de renovare: să se întâlnească împreună cu arhitecţii, să o preocupe alegerea materialelor docorative, să se bucure de achiziţionarea unei copii identice a cuierului regal. Hannah rămânea însă neclintită, dar el se obişnuise, de-acum, să nu îşi mai înţeleagă nevasta. A dat doar din cap, mângâind-o uşor pe frunte, şi a schimbat subiectul. Deşi lipsită de interes pentru renovarea casei, Hannah era într-o dispoziţie excelentă de când se întorsese la Riverton. M ă aşteptasem ca despărţirea de Londra şi de Robbie să o distrugă şi mă pregătisem pentru ce era mai rău. Dar mă înşelasem. Era într-o dispoziţie mult mai bună ca de obicei. Şi-n vreme ce reparaţiile îşi urmau cursul, îşi petrecea mai tot timpul afară. începuse să se plimbe pe moşie, hoină rind până la poienile îndepărtate din spatele grădinii, întorcându-se acasă la prânz, cu poalele rochiei pline de iarbă şi cu obrajii strălucitori. M ă gândeam că renunţase la Robbie. Oricât de mult l-ar fi iubit, poate că s-a hotărât să trăiască fară el. Tare naivă eram! Nu aveam pic de experienţă. Renunţasem la Alfred, mă reîntorsesem la Riverton şi mă adaptasem la viaţa fară el, imaginându-mi că şi Hannah făcuse la fel. Că şi ea considerase ca fiind de datoria ei să rămână în altă parte. într-o zi m-am dus să o caut. Teddy fusese nominalizat pentru circumscripţia Saffron şi se dădea o masă în cinstea lordului Gifford, care trebuia să sosească într-o jumătate de oră, iar Hannah era încă 391
1 la plimbare. Am găsit-o, în cele din urmă, în grădina de trandafiri. Şedea pe treptele de piatră de lângă arbuşti —acolo unde stătusem împreună cu Alfred în noaptea aceea, cu atâţia ani în urmă. — Slavă Domnului că v-am găsit, doamnă! i-am strigat gâfâind. Lordul Gifford trebuie să apară dintr-o clipă-ntr-alta şi dumneavoastră nu sunteţi îmbrăcată. Hannah mi-a zâmbit, privindu-mă peste umăr. — Şi eu care credeam că sunt îmbrăcată cu rochia verde. — Ştiţi ce vreu să zic! Nu sunteţi îmbrăcată pentru masă! — Ştiu! a spus ea, întinzându-şi mâinile pe lângă corp şi răsucindu-şi palmele. Doar că e o zi atât de frumoasă! E păcat să stăm înăuntru. Mă-ntreb dacă am putea să-l convingem pe Teddy să mâncăm pe terasă. — Nu cred, doamnă. Nu cred că domnului Luxton i-ar plăcea, ştiţi că nu suportă insectele. — Ai dreptate! a râs ea. Ei, mi-a venit şi mie aşa, un gând! S-a ridicat, adunându-şi caietul de corespondenţă, creionul şi un plic fară timbru. — Să-i spun domnului Hamilton să vă pună scrisoarea la poştă, doamnă? — Nu, a răspuns ea, zâmbind şi ţinându-şi strâns la piept carnetul de corespondenţă. Nu, mulţumesc, Grace. O să mă duc în sat după masă şi o pun chiar eu la poştă. Aşa că înţelegi de ce am crezut că e fericită. Şi chiar era. Era feri cită cu adevărat. Dar nu pentru că renunţase la Robbie. Aici greşisem. Şi cu siguranţă nu pentru că se îndrăgostise din nou de Teddy. Şi nici pentru că se reîntorsese în vechiul ei cămin. Nu. Era fericită dintr-un alt motiv. Avea un secret. Beryl ne conduce pe Aleea cea Lungă. E un drum cu hopuri, greu de străbătut în scaunul cu rotile, dar Ursula îl mânuieşte cu atenţie. Când ajungem la cea de-a doua poartă batantă se vede un afiş. Beryl ne spune că partea de sud a grădinii este închisă pentru renovare. Se lucrează la pavilionul de vară, aşa că nu vom putea să-l vizităm astăzi. Putem merge până la fântâna lui Icar, dar nu mai departe. Deschide poarta şi noi trecem unul câte unul dincolo. Petrecerea a fost ideea lui Deborah. Pentru a aminti lumii că, deşi au plecat din Londra, Teddy şi Hannah nu au pierdut contactul cu înalta 392
societate. Teddy a considerat că e o propunere splendidă. Lucrările principale de renovare erau pe sfârşite şi ar fi fost o ocazie excelentă să se fălească în faţa prietenilor cu ele. Hannah s-a arătat surprinzător de cooperantă. Ba chiar mai mult: a dat o mână de ajutor la organizare. Surprins, dar bucuros, Teddy n-a pus nici un fel de întrebări. Dar Deborah, neobişnuită să împartă meritele organizării cu altcineva, a fost mai puţin bucurosă. — Doar nu o să-ţi baţi tu capul cu toate mărunţişurile! i-a spus ea într-o dimineaţă, pe când luau ceaiul. — Cum să nu? a răspuns Hannah, zâmbind. Am o mulţime de idei. Ce-ai zice de lampioane chinezeşti? A fost dorinţa lui Hannah ca petrecerea să nu se limiteze la un cerc intim de prieteni, ci să se transforme în nebunia extravagantă care a urmat. A făcut şi o listă de invitaţi şi a cerut să se monteze şi un ring de dans. Petrecerea din miezul verii fusese cândva o tradiţie la Riverton, i-a spus ea lui Teddy, de ce să n-o reînvie? Teddy era încântat. îşi vedea împlinit cel mai drag vis: ca sora şi soţia lui să conlucreze. Aşa că i-a dat fiâu liber, iar ea a profitat de ocazie. Avea propriile ei motive. Acum ştiu care erau acestea. E mult mai uşor să treci nebăgat în seamă într-o mulţime agitată, decât într-un grup mic. Ursula mă împinge încet cu scaunul cu rotile în jurul fântânii lui Icar. Uite că au curăţat-o! Pardoseala albastră şi marmura sclipesc mai tare ca niciodată, dar Icar şi cele trei sirene au rămas la fel de încre meniţi în încercarea lor de a se salva. Clipesc, şi cele două siluete în jupoane albe, întinse pe marginea fântânii, se fac nevăzute. — Sunt regele lumii! Copilul american s-a căţărat pe capul sirenei cu harfa şi stă acolo, cu braţele desfăcute. Beryl îşi preface încruntătura în zâmbet profesional şi-i spune: — Hai, dă-te jos de acolo, băiete! Fântâna asta a fost făcută pentru a fi privită, nu să ne căţărăm pe ea. Mai bine du-te să vezi ce e acolo, îi zice ea aratând cu degetul potecuţa care duce spre lac. Nu ai voie să treci de barieră, dar o să poţi arunca o privire asupra faimosului lac de la Riverton. Copilul sare de pe marginea fântânii şi aterizează cu zgomot la picioarele mele. îm i aruncă o privire dispreţuitoare şi o ia la fugă pe potecă, urmat de părinţii şi de sora lui. 393
E prea îngustă pentru scaunul cu rotile, dar trebuie să văd. E aceeaşi potecă pe care am mers în noapte aceea. O rog pe Ursula să mă ajute să mă ridic. Ea mă priveşte cu îndoială. — Eşti sigură că poţi? Eu încuviinţez din cap. împinge scaunul până la marginea potecii, iar eu mă sprijin de ea în timp ce mă ridică. Rămânem o clipă în picioare, să ne recăpă tăm echilibrul, apoi o pornim încetişor. Pietricelele îmi scrâşnesc sub tălpi, ierburile îmi ating poalele rochiei, libelulele zboară pe deasupra noastră şi apoi plonjează în apa caldă. Ne oprim o clipă, să treacă familia de americani, care se plânge în gura mare din pricina renovărilor. — Orice vezi în Europa e în reparaţie! spune mama. — Ar trebui să ne dea banii înapoi! spune şi tatăl. — Singurul motiv pentru care am venit până aici a fost să văd locul în care a murit! s-a plâns şi fata cu bocanci mari şi negri. Ursula îmi zâmbeşte, strâmbându-se în urma lor, şi o pornim din nou. în cele din urmă, după mai multe opriri, ajungem la bariera de la capătul potecii. E în acelaşi loc. M ă ţin de ea şi privesc spre lac. Uite-1, unduind uşor în depărtare. Pavilionul de vară nu se vede, dar se aud zgomotele provocate de repa raţii. Parcă am fi în anul 1924, când zidarii se grăbeau să-l termine până la petrecere. Dar se zoreau degeaba, după cum s-a dovedit. Datorită unei probleme apărute la Calais, varul nu a sosit la timp, spre nemul ţumirea lui Teddy, care sperase să monteze telescopul, iar musafirii să vină la lac, să privească cerul înstelat. Hannah I-a consolat însă. — N-are nimic! Mai bine aştepţi până e gata. Atunci o să poţi organiza o altă petrecere. Una tematică, de observaţie astronomică! Bagă de seamă că a spus „să organizezi", nu „să organizăm". înce tase deja să se considere parte din viitorul lui Teddy. — Oricum, e mai bine aşa, a continuat ea, aplecându-şi capul într-o parte. De fapt, n-ar fi o idee rea să punem bariere la capătul potecii, spre lac. Să nu vină lumea prea aproape. Ar putea fi periculos. — Periculos? s-a încruntat Teddy. — Ştii cum sunt muncitorii! Sigur o să lase ceva neterminat, mai bine aştepţi până vei putea să-l inaugurezi aşa cum se cuvine! Ah, cât de viclean te poate face dragostea! N-a fost greu să-l convingă pe Teddy, cu ameninţarea proceselor şi a publicităţii nedorite. Acesta 394
l-a pus pe domnul Boyle să comande afişe şi bariere care să ţină oaspeţii departe de lac. Şi va organiza o altă petrecere în august, de ziua lui. Un prânz în pavilionul de vară, cu bărci pe lac, jocuri şi cor turi de pânză dungată. Ca în tablourile pictorului ăluia francez, cum îl chema oare? N-a mai apucat să dea petrecerea aceea, se înţelege. In august 1924, o petrecere era ultimul lucru de care le ardea lor, cu excepţia lui Emme line, desigur. Iar ea se lăsa dusă de un alt fel de exuberanţă socială, mai degrabă ca reacţie la groaza şi sângele vărsat. Sânge, atât de mult sânge! Cine şi-ar fi imaginat că există atâta sânge? Din poziţia în care mă aflu văd perfect locul acela, undeva, pe malul lacului. Locul în care stătea el, chiar înainte de a ... Simt că mă cuprinde ameţeala şi picioarele îmi slăbesc. Ursula mă prinde de braţ, să mă sprijine. — Cum te simţi? mă întreabă ea îngrijorată. Eşti palidă. Gândurile îmi zboară. Mi-e cald, ameţesc. — Vrei să mergem puţin înăuntru? încuviinţez din cap. Ursula mă conduce înapoi pe potecă, mă aşază în scaunul cu rotile şi-i explică lui Beryl că trebuie să mă ducă înapoi în casă. E din cauza căldurii, îşi dă cu părerea Beryl, ştie de la mama ei. Ce căldură nefirească! Se apleacă spre mine, zâmbind până nu i se mai văd ochii. — Asta e, scumpo, căldura, nu-i aşa? Eu dau din cap. N-are rost s-o contrazic. Cum să-i explic că nu căldura mă apasă, ci greutatea unei vechi vinovăţii? Ursula mă duce spre salon. Nu putem intra în încăpere, are un cordon roşu la câţiva paşi dincolo de prag. Presupun că nu vor să intre acolo toată lumea, să-şi şteargă degetele murdare de canapea. Ursula opreşte scaunul cu rotile în dreptul peretelui şi se aşază pe locul paznicului. Turiştii se-nghesuie, arătând cu degetul spre aranjamentul complicat al mesei, mirându-se la vederea blănii de tigru de pe canapea. Nimeni nu bagă însă de seamă că încăperea e plină de năluci. Acolo, în salon, au avut loc interogatoriile poliţiei. Bietul Teddy! Era complet debusolat. 395
— Era poet, le spunea el poliţiştilor, strângându-şi o pătură în jurul umerilor, îmbăcat încă în ţinuta de seară. El şi soţia mea se cunoşteau din tinereţe. Un tip destul de drăguţ: artist, dar paşnic! Ieşea mai mult cu cumnata mea şi cu prietenii ei. Poliţia a interogat pe toată lumea în noaptea aceea. Pe toţi, în afară de Hannah şi Emmeline. Teddy a avut grijă să fie lăsate în pace. Era destul că fuseseră martorele unui asemenea eveniment, le-a spus el ofiţerilor de poliţie, nu era nevoie să retrăiască ceea ce văzuseră. Iar familia Luxton avea atât de multă influenţă, am bănuit eu, încât poliţiştii au acceptat. Iar pentru ei n-avea, oricum, nici o importanţă. Era atât de târziu şi ei erau nerăbdători să plece acasă la nevestele lor, la paturile calde. Auziseră toate lucrurile de care aveau nevoie. De altfel, nici nu era o poveste chiar atât de neobişnuită. Aşa cum spusese şi Deborah, Londra, şi lumea întreagă, era plină de tineri care se adaptau cu greu la viaţa de zi cu zi, după tot ceea ce văzuseră şi făcuseră în timpul războiului! Grupul de turişti ne-a ajuns din urmă. Beryl ne îmbie să ne alăturăm lor şi ne conduce spre bibliotecă. — E una dintre puţinele încăperi care nu au fost distruse de incen diul din 1938, spune ea, ţăcănindu-şi tocurile pe pardoseala holului. O binecuvântare, credeţi-mă pe cuvânt! Familia Hartford avea o colecţie inestimabilă de cărţi rare. Peste nouă mii de volume. Asta ştiu eu mai bine! Grupul nostru pestriţ o urmează pe Beryl în bibliotecă şi se împrăştie peste tot. îşi dau capetele pe spate, să se uite la tavanul boltit de sticlă şi la rafturile care se înalţă până sus. Picasso-ul lui Robbie nu mai e acolo. Stă agăţat printr-o galerie, pe undeva, cred. S-au dus vremurile alea, când toate casele englezeşti aveau atârnate pe pereţi opere ale marilor maeştri. Aici şi-a petrecut Hannah mai tot timpul după moartea lui Robbie: stătuse zile întregi ghemuită pe un fotoliu, în încăperea cufundată în tăcere. Rememorând întâmplările recente. O vreme n-a vrut să vadă pe nimeni, în afară de mine. Şi-mi vorbea numai de Robbie, povestindu-mi obsesiv toate amănuntele poveştii lor de dragoste. Şi fiecare amintire se încheia cu aceeaşi tânguire. — L-am iubit, Grace, să ştii... spunea ea atât de încet, încât abia o auzeam. 396
— Ştiu, doamnă. — Dar n-am putut... continua ea, cu privirile pierdute. Pur şi simplu n-a fost îndeajuns! La început, Teddy i-a înţeles starea —părea o consecinţă firească a tragediei la care asistase —, dar după câteva săptămâni era uimit că nu-şi reia băţoşenia atât de caracteristică naţiunii sale în astfel de situaţii. Toată lumea îşi dădea cu părerea în legătură cu modul în care ar trebui să se comporte, cu ce ar trebui făcut să-şi vină în fire. într-o seară, după cină, a urmat o discuţie pe tema asta. — Are nevoie de o preocupare, a spus Deborah, aprinzându-şi o ţigară. Nu e puţin lucru să vezi pe cineva punându-şi capăt zilelor, dar viaţa merge înainte! — Ce fel de preocupare? a întrebat Teddy încruntat. — Mă gîndeam la mab-jong, a spus Deborah, scuturându-şi scrumul pe o farfurioară. O partidă bună de mah-jong îţi ia gândul de la orice. Estella, care rămăsese la Riverton, să-şi „facă şi ea datoria1', avea propria ei idee despre acest lucru: lui Hannah îi trebuia un copil. Care femeie n-are nevoie de un copil? Nu poate oare Teddy să se ocupe de asta? Teddy a promis că va face tot ce-i stă în putinţă. Şi, confundând lipsa de reacţie a soţiei lui cu consimţământul, şi-a făcut datoria. Peste doar trei luni, spre încântarea Estellei, doctorul a anunţat că Hannah este însărcinată. Dar, departe de a-i alunga gândurile rele, sarcina a facut-o din ce în ce mai distantă. îmi povestea tot mai rar despre dragostea ei pentru Robbie, şi-n cele din urmă a încetat să mă mai cheme în bibliotecă. Eu eram dezamăgită, dar şi foarte îngrijorată: sperasem că mărturisirile o vor elibera din surghiunul pe care şi-l impusese. Că, povestindu-mi despre legătura lor, şi-ar putea deschide calea înapoi spre mine. Dar n-a fost aşa. Dimpotrivă! S-a depărtat de mine din ce în ce mai mult. A început să se îmbrace singură, privindu-mă ciudat, aproape furioasă ori de câte ori mă ofeream s-o ajut. Am încercat să o conving că nu a fost vina ei, că nimic nu l-ar fi putut salva, dar ea mă privea cu ochii goi, cu o expresie uimită pe chip. Ca şi cum n-ar fi ştiut despre ce vor beam, sau mai rău, ca şi cum ar fi pus la îndoială motivele pentru care spuneam toate acele lucruri. 397
în ultimele luni începuse să bântuie prin casă ca o nălucă. Nancy spunea că era ca şi cum s-ar fi întors domnul Frederick îndărăt. Teddy devenea tot mai îngrijorat. Fiindcă acum nu mai era vorba doar de Hannah. Pruncul lui, fiul lui, moştenitorul familiei Luxton merita mai mult. A adus doctor după doctor, fiecare dintre ei evocând războiul şi şocul şi decretând că era o stare normală după tot ceea ce văzuse. După consultaţie, unul dintre ei l-a luat pe Teddy deoparte şi i-a spus: — Da, e şocată! Foarte interesant caz, e complet ruptă de mediu. — Şi ce putem face să o vindecăm? — Ce n-aş da şi eu să ştiu! a exclamat el neputincios. — Banii nu sunt o problemă, să ştiţi! — A mai existat vreun alt martor? — Sora soţiei mele. — Sora? Buun! a exclamat doctorul notând această informaţie în carneţelul lui. Cât de apropiate sunt? — Foarte apropiate! — Aduceţi-o aici, i-a poruncit doctorul. Să stea de vorbă! Ar fi un mod bun de a trata genul ăsta de isterie. Soţia dumneavoastră trebuie să stea de vorbă cu cineva care a trecut prin acelaşi gen de şoc. Teddy a urmat sfatul doctorului şi i-a trimis lui Emmeline o mul ţime de invitaţii, dar ea nu a venit. N-avea cum. Era prea ocupată. Şi era adevărat. Emmeline se lăsase din nou pradă vârtejului vieţii sociale din Londra. Devenise sufletul oricărei petreceri, juca în filme: de dragoste, de groază, îşi găsise menirea jucând rolul de femeie fatală. Ce păcat, şuşoteau celebrităţile Londrei, că Hannah nu a putut să-şi revină la fel de repede. Ce ciudat să sufere ea mai mult decât sora ei. Fiindcă Emmeline fusese cea care se afişa în lume cu tipul acela. Totuşi, nici lui Emmeline nu-i era mai uşor. Doar că ea facea faţă altfel. Râdea mai tare şi bea mai mult. Se spune chiar că, atunci când a murit în accidentul de pe Braintree Road, poliţia i-a găsit câteva sticle goale de coniac în maşină. Dar familia Luxton a făcut în aşa fel încât să fie muşamalizat totul. Deoarece, dacă era ceva ce se putea cum păra cu bani pe atunci, aceea era justiţia. Poate că şi acum este posibil, dar eu n-am de unde să ştiu. 398
La început nu i-au spus nimic lui Hannah. Estella a socotit că era prea riscant, iar Teddy a fost de acord, mai ales că rămăsese atât de puţin până la naştere. Lordul Gifford a dat declaraţii în numele ei şi al lui Teddy. In noaptea accidentului, Teddy a venit jos, în sala servitorilor. Arăta atât de nepotrivit în încăperea aceea sărăcăcioasă, asemenea unui actor care a intrat într-un decor inadecvat. Era atât de înalt, încât a trebuit să-şi plece capul, să nu se lovească de bârna de deasupra ultimei trepte. — Domnule Luxton, a exclamat domnul Hamilton, nu ne aştep tam să... Vocea i-a tremurat şi a sărit de la locul său, întorcându-se spre noi, plesnind din palme fară zgomot, ca şi cum ar fi dirijat o orchestră care executa o bucată muzicală într-un ritm foarte alert. Ne-am ridicat în picioare şi ne-am aliniat, cu mâinile la spate, pregătiţi să ascultăm ce avea să ne spună. Nu prea multe. Emmeline avusese un accident nefericit de maşină şi-şi pierduse viaţa. Nancy m-a apucat de mână pe la spate. Doamna Townsend a ţipat şi s-a prăbuşit pe scaun, ducându-şi mâna pe piept. — Drăguţa de ea, vai, ce tremur toată! — E o mare lovitură pentru noi toţi, doamnă Townsend! a spus Teddy, privindu-ne pe fiecare în parte. — Dacă îmi permiteţi să vorbesc, în numele întregului personal, a spus domnul Hamilton, vreau să vă asigur că suntem gata să vă ajutăm cu toate forţele noastre într-un moment atât de nefericit pre cum acesta. — Vă mulţumesc, domnule Hamilton! a spus Teddy, dând grav din cap. După cum ştiţi cu toţii, doamna Luxton a avut de suferit cumplit după întâmplarea din timpul verii. Şi cred că ar fi bine să nu-i spunem nimic deocamdată despre această tragedie. Nu are rost să o răvăşim şi mai mult. Nu acum, cât este însărcinată. Cu siguranţă sunteţi de acord. Personalul a rămas tăcut, în timp ce Teddy a continuat: — V-aş ruga să nu-i pomeniţi de domnişoara Emmeline sau de accident. Şi să nu lăsaţi vreun ziar la îndemâna ei. S-a oprit, privindu-ne iar pe fiecare în parte. — M-aţi înţeles? 399
— Da, domnule, sigur că da! a spus domnul Hamilton clipind de câteva ori. — Bine, a zis Teddy. A dat din cap şi, pentru că nu mai avea nimic de adăugat, a plecat zâmbind forţat. După ce Teddy s-a făcut nevăzut, doamna Townsend s-a întors către domnul Hamilton cu ochii măriţi şi l-a întrebat: — Dar asta-nsemană să nu-i spunem domnişoarei Hannah deloc? — Aşa se pare, doamnă Townsend. Cel puţin pentru moment... — Dar i-a murit sora... — Acestea au fost poruncile lui, doamnă Townsend, a spus domnul Hamilton, expirând tot aerul din plămâni şi apăsându-şi şaua nasului. Acum domnul Luxton e stăpânul casei, aşa cum a fost şi domnul Frederick înaintea lui. Doamna Townsend a deschis gura să continue, dar domnul Hamil ton a oprit-o. — Ştiţi la fel de bine ca mine că poruncile stăpânului trebuie respectate. Şi-a scos ochelarii şi a început să şi-i şteargă furios. — Indiferent ce credem despre ele sau despre el. Mai târziu, când domnul Hamilton se afla în încăperile de sus servind cina, doamna Townsend şi Nancy au venit la mine, în sufrageria ser vitorilor. Eu stăteam la masă şi cârpeam rochia argintie a lui Hannah. Domna Townsend s-a aşezat într-o parte, iar Nancy în partea cealaltă, asemenea unor gardieni sosiţi să mă conducă la spânzurătoare. — Trebuie să-i spui, a început Nancy, aruncând o privire spre scări. — Nu-i drept, e sora ei, trebuie să ştie, a continuat doamna Town send, clătinând din cap. Am înfipt acul în papiota argintie şi am pus rochia pe masă. — Tu eşti camerista ei, a urmat Nancy, pe tine te iubeşte. Tu trebuie să-i spui. — Ştiu, am răspuns eu încetişor, am să-i spun. A doua zi dimineaţă am găsit-o, aşa cum mă aşteptam, în biblitoecă, aşezată într-un fotoliu, lângă uşile mari de sticlă, privind spre cimitir. Urmărea atentă ceva în depărtare şi nu m-a auzit intrând. M-am apro piat de ea şi am rămas tăcută dinaintea celuilalt fotoliu. Soarele de 400
dimineaţă pătrundea prin ferestre, scăldându-i profilul şi dându-i o înfăţişare aproape ireală. — Doamnă, am început eu încet. — Ai venit să-mi spui despre Emmeline? m-a întrebat ea, fară să-şi ridice privirea. Am tăcut surprinsă, întrebându-mă de unde ştia. — Da, doamnă. — Ştiam că ai să vii. Chiar dacă v-a poruncit să nu-mi spuneţi. Te cunosc bine, de atâta timp, Grace! Era greu să îţi dai seama ce simte din tonul ei. — îm i pare rău, doamnă, de domnişoara Emmeline. A dat uşor din cap, dar nu şi-a desprins ochii de la punctul acela îndepărtat din cimitir. Am mai adăstat o clipă şi, când am înţeles că nu dorea să-i mai stau prin preajmă, am întrebat-o dacă vrea să-i aduc ceva. Ceai? Vreo carte? Nu mi-a răspuns, la început, ca şi cum nu m-ar fi auzit. Apoi a spus aşa, din senin: — Nu ştii să descifrezi semnele stenografice. Era o afirmaţie, nu o întrebare, aşa că n-am răspuns. Ce voia să spună am aflat abia mai târziu, de ce a pomenit tocmai atunci de stenografie. Şi nu în urmă cu atât de mulţi ani. In dimi neaţa aia nu ştiam încă ce rol jucase înşelătoria mea. S-a mişcat uşor, trăgându-şi picioarele lungi şi goale mai aproape de fotoliu. — Poţi pleca, Grace, a spus ea fară să mă privească măcar, cu o răceală în voce care m-a făcut să-mi simt ochii împunşi de mii de ace. Beryl ne-a dus apoi în camera pe care o folosise Hannah în ultima perioadă. La început mă întrebam dacă voi rezista. Dar era altfel acum: fusese zugrăvită şi redecorată cu mobilă victoriană, care nu existase la Riverton înainte. Nici patul nu era acela în care s-a născut copilul ei. Lumea a crezut că a murit în chinurile facerii. Aşa cum naşterea lui Emmeline a omorât-o pe maică-sa. Atât de neaşteptat, se spunea. Atât de trist! Dar eu ştiam mai bine. Era o scuză convenabilă. O şansă. Naşterea nu fusese uşoară, ce-i drept, dar nu mai avea nici pic de voinţă. Tot ce se întâmplase acolo, pe malul lacului, moartea lui Robbie şi apoi a lui Emmeline, o secătuiseră cu mult înainte de a i se propti pruncul de-a curmezişul în pântece. 401
Am fost alături de ea încă din prima clipă. Dar, pe măsură ce contracţiile deveneau mai puternice şi mai dese şi pruncul începea să coboare, Hannah se lăsa tot mai mult pradă vedeniilor. Se holba la mine cu chipul schimonosit de mânie şi groază şi-mi striga să plec de acolo fiindcă eu, doar eu, eram de vină pentru toate. Doctorul mi-a explicat că nu era deloc neobişnuit ca, în timpul travaliului, femeile să-şi piardă simţul măsurii şi să o ia razna. Dar n-am putut să plec şi să o las în starea aceea. M-am îndepărtat de pat, însă n-am ieşit din cameră. Şi i-am privit chipul, cum stătea întinsă acolo, în timp ce doctorul începea să taie. Şi-a lăsat capul pe spate şi a oftat mai degrabă a uşurare. Se elibera. Ştia că dacă nu luptă, se poate duce. Şi totul se va termina. Nu, n-a fost o moarte subită. Se stingea încetul cu încetul de luni de zile. Am fost zdrobită după aceea. Intr-un mod foarte ciudat, m-am simţit complet debusolată. Aşa se întâmplă când îţi dedici viaţa unei singure persoane. Te legi definitiv. Fără Hannah nu eram în stare să funcţionez. Nu eram în stare să mai simt nimic. Parcă aş fi fost golită, ca şi cum cineva mă spintecase, ca pe un peşte, şi-mi scosese măruntaiele, îm i îndeplineam îndatoririle de formă, deşi după dispariţia lui Hannah nu prea mai aveam ce face. Totul a durat cam o lună; mă plimbam dintr-un loc într-altul, până când, într-o bună zi i-am spus lui Teddy că plec. Ar fi vrut să rămân şi m-a rugat să mă mai gândesc, dar l-am refuzat. Dacă nu pentru el, de dragul lui Hannah, în amintirea ei. Oare nu ştiam cât îi fusesem de dragă? Ar fi vrut să joc un rol la fel de important în viaţa lui Florence, fiica ei. Dar nu puteam. Nu mă trăgea inima. De fapt, nu mai aveam inimă. Nici n-am vrut să aud mustrările domnului Hamilton şi lacrimile doamnei Townsend. Habar n-aveam ce o să fac de atunci înainte, însă cu siguranţă nu doream să mai trăiesc la Riverton. Cât de cumplit mi s-ar fi părut altădată să plec de la Riverton, să-mi las slujba, dar acum nu mai simţeam nimic. Şi era mai bine aşa: teama ar fi putut să fie mai puternică decât durerea şi să mă lege pe veci de casa de pe deal. Fiindcă nu ştiam nimic despre viaţa din afara 402
conacului. M ă speria gândul de a o porni pe cont propriu. îm i era frică să mă duc undeva, să fac până şi cele mai simple lucruri, să iau singură decizii. Am găsit un apartament micuţ lângă Marble Arch şi am încercat să-mi văd de viaţă. Am acceptat orice slujbă am găsit: servitoare, chelneriţă, croitoreasă, ţinându-mă la distanţă, plecând când lumea începea să pună prea multe întrebări sau voia mai mult decât puteam eu oferi. Şi aşa au trecut zece ani. Aşteptam, fară să ştiu, venirea celuilalt război. Şi a lui Marcus, a cărui naştere a făcut posibil miracolul pe care venirea pe lume a propriei mele fiice nu l-a putut înfăptui. Să umple golul lăsat în urmă de moartea lui Hannah. Şi în tot timpul acesta mă gândeam prea puţin la Riverton, la tot cceea ce pierdusem. Ba nu, trebuie să spun lucrurilor pe nume: refuzasem să mă mai gândesc la Riverton. Dacă în vreun rar moment de linişte şi tihnă mă surprindeam gândindu-mă la camera copiilor, sau la scările de lângă grădina de trandafiri a lui lady Ashbury, ori la marginea fântânii lui Iacr, îmi găseam imediat ceva de lucru. Dar mă gândeam adesea la Florence... îm i era nepoată pe jumă tate... Era o minunăţie. Moştenise părul blond al lui Hannah, dar nu şi ochii, ai ei erau mari şi căprui. Poate că i s-au mai schimbat când a crescut. Se mai întâmplă. Dar cred că au rămas căprui, ca ai tatălui ei, doar era fiica lui Robbie, nu-i aşa? De-a lungul timpului, m-am gândit destul de mult la asta. Sigur că era posibil, deşi nu rămăsese însărcinată cu Teddy vreme de atâţia ani, ca lucrul acesta să se întâmple pe neaşteptate în 1924. S-au întâmplat altele şi mai ciudate! Dar oare asta n-ar fi o explicaţie prea la îndemână? în ultimii ani ai căsniciei lor, Teddy şi Hannah împărţeau patul rar, însă la început Teddy fusese nerăbdător să aibă un copil. Şi din moment ce Hannah nu rămânea însărcinată, oare asta nu însemna că era ceva în neregulă cu unul dintre ei? Aşa cum s-a dovedit ulterior, prin naşterea lui Florence, nu Hannah purta vina. Aşa că nu era oare posibil ca tatăl lui Florence să nu fie Teddy? Ca ea să fi fost concepută acolo, pe malul lacului? Ca după luni de zile de despărţire, când Hannah şi Robbie s-au întâlnit în noaptea aceea, în pavilionul încă neterminat, să nu fi fost în stare să se înfrâneze? 403
Calendarul confirma această ipoteză. Cel puţin aşa credea Deborah. In clipa în care a văzut ochii aceia mari şi întunecaţi, şi-a strâns buzele. Ghicise. Nu ştiu dacă ea i-a spus lui Teddy sau dacă şi-a dat seama singur. In orice caz, Florence n-a rămas mult la Riverton. Teddy nu o putea ţine: era o veşnică amintire a faptului că fusese trădat. Familia Luxton a căzut de acord asupra faptului că cel mai bine era să uite întregul incident. Să se stabilească la conacul Riverton şi să-şi organizeze reve nirea în politică. Am auzit că au trimis-o pe Florence în America, Jemima a vrut să o ia la ea, să o crească aşa cum şi-a crescut propria fiică, pe Gytha. întotdeauna îşi dorise mai mulţi copii. Cred că Hannah ar fi fost mul ţumită. Ar fi preferat ca fiica ei să fie crescută mai degrabă de familia Hartford decât de cea a Luxtonilor. Vizita se încheie şi suntem aduşi din nou în holul de la intrare, în ciuda îndemnurilor lui Beryl, eu şi Ursula nu intrăm în magazinul de suveniruri. Rămân din nou pe băncuţa de metal, până când Ursula aduce maşina. — Vin repede! zice ea. îi spun să nu se grăbească, o să-mi ţină de urât amintirile. — Te întorci curând? mă întreabă domnul H am ilton din pragul uşii. — Nu, răspund, nu cred, domnule Hamilton. — Atunci, am să-i spun doamnei Townsend că ţi-ai luat rămas-bun, răspunde el zâmbind scurt, părând că a înţeles. Eu încuviinţez din cap şi el dispare, dizolvat precum o tuşă de acuarelă într-o rază prăfoasă de lumină. Ursula mă ajută să urc în maşină. A cumpărat o sticlă de apă şi mi-o deschide, după ce îmi leagă centura de siguranţă. — Poftim, spune, înfigând un pai înăuntru şi punându-mi pal mele în jurul sticlei reci. Porneşte motorul şi iese încet din parcare. în timp ce intrăm în tunelul de verdeaţă al aleii de la intrare, îmi dau seama că este ultima dată când vin aici, dar nu privesc înapoi. Mergem în linişte o vreme, apoi Ursula spune: 404
— Ştii, e ceva ce continuă să mă sâcâie! — Ce anume? — Surorile Hartford au fost de faţă când s-a întâmplat, nu-i aşa? a început ea, aruncându-mi o privire piezişă. Dar ce căutau ele pe malul lacului, nu ar fi trebuit să fie la petrecere? Eu nu-i răspund şi ea mă priveşte din nou, întrebându-se dacă am auzit-o. — Tu cum vezi scena? o întreb. Ce se întâmplă în film? — Ele îl văd dispărând, o pornesc pe urmele lui până la malul lacului şi încearcă să-l oprească. Am căutat peste tot, dar în dosarele poliţiei n-am găsit mărturiile lui Hannah sau ale lui Emmeline, aşa că a trebuit să improvizez. Dar aceasta mi se pare a fi cea mai plauzibilă dintre explicaţii. Eu încuviinţez din cap. — In plus, şi producătorul a crezut că e mai dramatic aşa, decât să dea peste el din întâmplare. încuviinţez din nou. — O să judeci şi tu când vei vedea filmul. Cândva mă gândisem să merg la premiera filmului, dar acum îmi dau seama că e peste puterile mele. Şi Ursula îşi dă seama de asta. — Am să-ţi fac o copie cât pot de repede. — Mi-ar plăcea. Virează maşina înspre Heathview. — Ehei! exclamă cu ochii măriţi, apucându-mă de mână. Eşti pregătită pentru un pic de muzică? Ruth stătea în dreptul intrării, aşteptându-ne. îm i închipui că are gura strânsă-pungă, în semn de dezaprobare. Nicidecum. Zâmbeşte. Cincizeci de ani se risipesc şi o văd din nou copilă. înainte ca viaţa să o dezamăgească. Ţine ceva în mână, fluturând. îm i dau seama că e o scrisoare. Şi ştiu de la cine e.
Ieşirea din timp
Marcus e aici. S-a întors acasă. Săptămâna aceasta a venit să mă vadă în fiecare zi. Uneori vine şi Ruth cu el, alteori suntem doar noi doi. Nu vorbim mereu. Adesea stă lângă mine, ţinându-mă de mână în timp ce moţăi. îm i place să mă ţină de mână. Este gestul cel mai tandru: o mângâiere din copilărie până la bătrâneţe. încep să mă sting. Nimeni nu-mi spune, dar citesc asta pe chipurile lor. Expresiile plăcute, blânde, ochii trişti, zâmbitori, şoaptele şi pri virile pe care le schimbă între ei. Şi-o simt chiar şi eu. Ca o vâltoare. Parcă aş ieşi din timp. Dintr-odată, reperele pe care le-am avut toată viaţa îşi pierd brusc sensul: secunde, minute, ore, zile. Devin simple vorbe. Tot ce mi-a mai rămas sunt momentele. Marcus îmi aduce o fotografie şi mi-o întinde. Ştiu ce este înainte de a-mi miji ochii să o văd. E preferata mea, făcută cu mulţi ani în urmă, pe un şantier arheologic. — Unde ai găsit-o? — Am avut-o cu mine, spune el timid, trecându-şi o mână prin părul lung, decolorat de soare. Tot timpul cât am fost plecat. Sper să nu te superi. — îm i pare bine. — Voiam să am o fotografie de-a ta, a spus el. Asta îmi plăcea cel mai mult când eram mic. Arăţi atât de fericită în ea! — Eram. Acelea au fost cele mai fericite vremuri. M ă mai uit un timp la fotografie, apoi i-o dau înapoi. O pune pe noptieră, să o pot vedea când am chef să o privesc. Mă trezesc din moţăială. Marcus e lângă fereastră, privind pajiştea. La început am impresia că se află şi Ruth în cameră, dar nu e ea. Ci
406
altcineva. A apărut acolo de câtăva vreme. Şi n-a mai plecat. Nimeni n-o vede. Pe mine mă aşteaptă. Ştiu asta şi sunt aproape gata. Azi-dimineaţă am terminat înregistrările pentru Marcus. Am spus tot ce aveam de spus. Mi-am încălcat legământul şi el îmi va afla taina. Marcus îşi revine din visare, se întoarce, îmi zâmbeşte. Zâmbetul lui minunat. — Grace! Vrei ceva? Un pahar cu apă? Pleacă de lângă fereastră şi vine spre mine. — Da. M ă uit la el: trupul lui subţire în veşminte largi. Blugi şi tricou, uniforma tineretului din ziua de azi. Pe chipul lui văd băiatul de demult, copilul care umbla după mine din cameră în cameră, întrebându-mă, cerându-mi să-i povestesc: despre locurile pe unde umblasem, despre lucrurile pe care le descoperisem, despre casa cea mare de pe deal, despre copiii de acolo şi despre jocul lor. II văd pe tânărul care m-a făcut atât de fericită în clipa în care mi-a spus că vrea să devină scriitor şi mi-a cerut să citesc ce scrisese, să-i spun ce părere am. II văd bărbat în toată firea, prins în mrejele durerii, neputincios. Refuzând orice ajutor. M ă mişc uşor, îmi dreg vocea. Am ceva să-l întreb. — Marcus! M ă priveşte dintr-o parte, printre buclele lui castanii. — Da, Grace! Eu îi cercetez ochii, sperând să aflu adevărul. — Cum te simţi? Spre lauda lui, nu se preface că nu aude. Se aşază lângă mine, îmi aranjează pernele la spate, îm i mângâie părul şi-mi întinde o cană cu apă. — Cred că voi fi bine. Vine şi Ursula. M ă sărută pe obraz. Vreau să deschid ochii, să-i mulţumesc pentru faptul că îi pasă de familia Hartford, că îşi amin teşte de ei, dar nu mă simt în stare. Marcus are însă grijă de asta. II aud cum îi mulţumeşte pentru caseta video, asigurând-o că îmi va face plăcere să o privesc. Spunându-i că nu am avut decât cuvinte de laudă la adresa ei. Apoi o întreabă cum a fost la premieră. — A fost grozav. Eram fost atât de emoţionată, dar a mers foarte bine. Au apărut chiar şi câteva cronici bune. 407
— Da, am văzut şi eu, a zis Marcus, era un articol foarte bun în
Guardian. „Obsedant", „subtil, fermecător" parcă scria acolo, nu-i aşa? Felicitări! — Mulţumesc, a răspuns Ursula. Iar eu îmi imaginez zâmbetul ei timid, dar încântat. — Lui Grace i-a părut rău că n-a putut veni. — Ştiu. Şi mie. Mi-ar fi plăcut să fie prezentă. A venit chiar şi bunica mea, tocmai din America! — Ia te uită! a exclamat Marcus, aşa devotament mai zic şi eu! — E chiar poetic, a continuat Ursula. Doar ea e cea care mi-a stâr nit interesul pentru povestea asta. E înrudită pe departe cu surorile Hartford, un fel de verişoară de gradul al doilea, cred. S-a născut în Anglia, dar mama ei s-a mutat în America pe când era foarte mică, după ce i-a murit tatăl în Primul Război Mondial. — Ce grozav că a putut veni să vadă ce-a ieşit din povestea ei! — N-aş fî putut-o opri pentru nimic în lume, a spus Ursula râzând, bunica Florence e tare încăpăţânată! Ursula se apropie. O simt. Ridică fotografia de pe noptieră. — N-am mai văzut fotografia asta până acum! Nu-i aşa că Grace e foarte frumoasă? Dar cine e cu ea? Marcus zâmbeşte, simt asta în vocea lui. — E Alfred! Urmează o pauză. — Bunica mea nu e deloc o femeie convenţională, a urmat Marcus cu vocea înmuiată. Spre disperarea mamei, la venerabila vârstă de şaizeci şi cinci de ani a avut un iubit. Evident că îl cunoscuse cu mult înainte. El a căutat-o. — Ce romantic! — Da. Alfred a fost minunat. Nu s-au căsătorit, dar au trăit împre ună aproape douăzeci de ani. Grace spunea că l-a mai lăsat o dată să-i scape şi crede că nu trebuie s i facă aceeaşi greşeală de două ori. — Ei, da! Asta seamănă cu ceea ce ştiu eu despre Grace! — Alfred o tachina mereu, spunând că se vedea de la o poştă că e arheoloagă. Cu cât îmbătrânea mai mult, cu atât îl plăcea mai tare! Ursula a izbucnit în râs. — Şi ce s-a întâmplat cu el? — S-a stins în somn, acum nouă ani. Atunci s-a mutat Grace aici. 408
O adiere caldă pătrunde prin fereastra deschisă, mângâindu-mi pleoapele închise. Cred că e după-amiază. Marcus e aici. Stă cu mine de câtva timp. Aud cum îi scârţâie stiloul pe hârtie. Oftează din când în când. Se ridică, porneşte spre fereastră, apoi către baie şi-o ia din nou spre uşă. Ceva mai târziu vine Ruth. E lângă mine, îm i mângâie faţa, mă sărută pe frunte. îi simt parfumul floral al pudrei Coty. Se aşază. — Scrii ceva? îl întreabă pe Marcus, cu vocea încordată. Haide, Marcus, fii bun, se străduieşte şi ea! — Nu ştiu, spune el. M ă gândesc. îi aud respiraţia. Hai, spuneţi ceva, unul dintre voi! — Ceva cu inspectorul Adams? — Nu, răspunde Marcus, iute. M ă gândesc să îmi schimb stilul. — Cum? — Grace mi-a trimis nişte casete. — Casete? — Ca nişte scrisori, dar înregistrate. — Mie nu mi-a spus nimic, zice ea încet. Şi ce ţi-a povestit? — Tot felul de lucruri. — D ar... despre mine zice ceva? — Uneori. Vorbeşte despre ce face ea în fiecare zi, dar şi despre trecut. A avut o viaţă uimitoare, nu-i aşa? — Da, răspunde Ruth. — Un secol întreg, de la o simplă servitoare la doctor în arheologie! Mi-ar plăcea să scriu despre ea. Sper că nu te superi, nu-i aşa? — De ce m-aş supăra? Sigur că nu. De ce m-aş supăra!? — Nu ştiu... îl aud apărându-se pe Marcus. Aşa mi s-a părut! — Mi-ar plăcea să citesc şi eu! a spus Ruth hotărâtă. — Ei, da, o să fie altceva. Ceva diferit! — Nu tot o poveste cu detectivi? — Nu, nu cu detectivi, râde Marcus. Doar o poveste frumoasă, liniştită. Vai, dragule, nu există aşa ceva! Sunt trează. Marcus stă lângă patul meu pe scaun, mâzgălind ceva pe un caiet. îşi ridică ochii la mine. — Bună, Grace! îmi spune zâmbind şi îşi pune caietul deoparte. M ă bucur că te-ai trezit. Voiam să-ţi mulţumesc. 409
Să-mi mulţumească? Ridic din sprâncene? — Pentru casete. îm i apucă mâna. — Pentru poveştile pe care mi le-ai trimis. Uitasem cât de mult îmi plac poveştile. Să le citesc, să le ascult. Să le scriu. De când cu Rebecca... a fost aşa o lovitură... n-am mai putut. Trage adânc aer în piept şi îmi aruncă un zâmbet. — Uitasem cât de multă nevoie am de poveşti. Bucuria —sau doar speranţa? —îmi zvâcneşte cald între coaste. Aş vrea să-l încurajez, să-l fac să înţeleagă că timpul stăpâneşte pers pectiva. Un stăpân obiectiv, uimitor de eficient. Probabil că fac eforturi vizibile, fiindcă îmi spune încetişor: — Nu vorbi. Ridică o mână, îmi mângâie uşor fruntea cu degetul mare. — Hai, odihneşte-te acum, Grace! închid ochii. Oare cât timp am rămas aşa? Oi fi dormit? Când deschid ochii din nou, îi spun cu o voce răguşită: — Mai e una. O ultimă casetă... şi-i arăt spre scrin. Se duce să o caute. O găseşte într-un teanc de fotografii. — Asta? Eu dau din cap. — Unde e casetofonul? — Nu, nu acum, e pentru mai târziu! Pare surprins o clipă. — E pentru mai târziu, după ce... Nu mă întreabă după ce anume. Nu e nevoie. O bagă în buzu narul de la cămaşă. îm i zâmbeşte şi vine să îmi mângâie obrazul. — Grace, îţi mulţumesc, îmi spune încetişor. Ce-am să mă fac fară tine? — O să-ţi fie bine! — Promiti? Nu mai promit nimic, cel puţin nu acum. Dar îmi folosesc toată energia să îl apuc de mână. >
E amurg: îmi dau seama după lumina roşiatică. Ruth stă în pragul uşii, cu o pungă sub braţ, cu ochii măriţi de grijă. — Nu cumva am ajuns prea târziu? 410
Marcus se ridică, îi ia punga şi o îmbrăţişează. — Nu, nu e târziu. O să ne uităm cu toţii la film, la filmul Ursulei. Facem ceva în fami lie, Ruth şi Marcus au organizat asta şi, văzându-i împreună, făcând planuri, nu vreau să mă amestec. Ruth vine să mă sărute, îşi trage un scaun şi se aşază lângă pat. Se aude o altă bătaie în uşă. E Ursula. Altă sărutare pe obraz. — Uite că ai ajuns! spune Marcus, încântat. — Cum să nu fi venit? Vă mulţumesc pentru invitaţie. Şi se aşază de cealaltă parte a patului. — O să trag jaluzelele, sunteţi pregătite? Lumina se estompează. Marcus îşi trage un scaun lângă Ursula. Ii şopteşte ceva care o face să râdă. M ă sim t năpădită de o senzaţie binevenită, ca un deznodământ. Se aude muzică şi începe filmul. Ruth îmi apucă mâna şi o strânge cu putere. Vedem o maşină în depărtare, înaintând pe un drum şerpuit de ţară. Un bărbat şi o femeie stau pe locurile din faţă, fumând. Femeia poartă o rochie cu paiete şi o eşarfă cu pene. Ajung în capătul aleii de la intrarea conacului Riverton şi maşina îşi croieşte drum înainte, până în faţa porţii ş i... uite-o. Casa de la Riverton. Vastă şi rece. I-a surprins minunat măreţia melancolică. Le iese în întâmpinare un valet, apoi ne aflăm în sala servitorilor. îm i dau seama după pardoseală. Se aud clinchete. Cupe de şampanie. Emoţie. Urcăm scările Se deschide o uşă. Trecem prin hol şi ieşim pe terasă. Ce straniu! Scena petrecerii! Lampioanele chinezeşti ale lui Hannah pâlpâie în întuneric. Orchestra de jazz. Sunetul scârţâit al unui clarinet. Oameni veseli dansând charleston... Se aude o pocnitură groaznică şi mă trezesc. E din film ... împuş cătura. Am adormit şi am pierdut finalul. Dar n-are nici o impor tanţă. Eu ştiu cum se sfârşeşte fimul: Robbie Hunter, poetul veteran de război, se sinucide pe malul lacului de la conacul Riverton, sub ochii celor două frumoase surori. Şi bineînţeles că mai ştiu şi că n-a fost aşa.
411
Sfârşitul >
în fine! După nouăzeci şi nouă de ani, mi-a venit sfârşitul. Firul cel de pe urmă care mă ţinea s-a desprins, şi vântul de miazănoapte mă ia în zbor. M ă pierd. Şi încă îi aud, sunt vag conştientă că se află în preajma mea. Ruth mă ţine de mână. Marcus e aplecat cu trupul lui cald peste picioarele mele. Mai e cineva lângă fereastră. Face un pas înainte, ieşind, în cele din urmă, din umbră şi mi se dezvăluie un chip minunat. Să fie mama, să fie Hannah? Parcă n-ar fi ele. îm i zâmbeşte şi-mi întinde mâna. Plină de înţelegere şi iertare şi pace. O iau. Sunt în dreptul ferestrei. Mă văd întinsă pe pat: bătrână, firavă şi albă. Frecându-mi degetele şi mişcându-mi buzele Iară să pot rosti vreun cuvânt. Respir cu dificultate. Un hârâit. O uşurare. Lui Ruth i se opreşte respiraţia. Marcus priveşte spre cer. Dar eu am dispărut deja. M ă răsucesc şi nu mă uit înapoi. M i-a venit sfârşitul. Şi nu-mi pare rău.
Caseta
Probă de microfon. Unu, doi, trei. Casetă pentru Marcus. Numărul patru. Aceasta este ultima înregistrare pe care o fac. Am ajuns aproape de sfârşit şi trebuie să merg până la capăt. Douăzeci şi unu iunie, 1924. E solstiţiul de vară şi ziua petrecerii de la Riverton. Jos, în bucătărie, era mare agitaţie. Doamna Townsend încinsese cuptorul şi le muştruluia pe cele trei femei aduse din sat să o ajute, îşi netezea şorţul peste mijlocul ei mătăhălos, supraveghindu-şi protejatele care stropeau cu grăsime sutele de potârnichi micuţe. — Ehei, o petrecere! a exclamat ea, zâmbindu-mi larg în timp ce treceam în fugă pe lângă ea. Era şi cazul! Şi-a aranjat o şuviţă de păr desprinsă din cocul răsucit în vârful capului. — Lordului Frederick, Dumnezeu să-l odihnească, nu-i plăceau petrecerile, şi avea el motivele lui! Dar, după umila mea părere, o casă are nevoie de câte o petrecere din când în când. Le aminteşte oame nilor că trăiesc! — E-adevărat că vine şi prinţul Edward? a întrebat femeia cea mai săbănoagă. — O să vină toată lumea bună, a răspuns doamna Townsend, smul gând un fir de păr dintr-o budincă. Se ştie că stăpânii acestei case sunt de viţă nobilă. Până la ora zece, Dudley tunsese iarba şi sosiseră decoratorii. Domnul Hamilton se instalase în mijlocul terasei, mişcându-şi braţele asemenea unui dirijor. — Nu, nu aşa, domnule Brown, striga el, arătând spre stânga. Ringul de dans trebuie montat în partea de vest. Acolo vine o ceaţă rece dinspre lac seara şi nu e ferit deloc dinspre est. 413
S-a dat apoi îndărăt, să vadă mai bine, după care a pufnit din nou: — Nu, nu, nici acolo! Ala e locul sculpturii de gheaţă. I-am spus clar asta omului dumitale! Dar omul, cocoţat în vârful unei scări, atârna lampioane chinezeşti deasupra tufelor de trandafiri şi nu avea cum să se apere. Mi-am petrecut dimineaţa primind oaspeţii care urmau să petreacă la noi sfârşitul acelei săptămâni şi m-am molipsit de entuziasmul lor. Jemima, venită în vacanţă din America, a sosit mai devreme cu Gytha şi cu noul ei soţ. îi priise viaţa în America: avea pielea aurie şi se împli nise la trup. Lady Clementine şi Fanny veniseră împreună de la Londra, cea din urmă resemnându-se cu gândul că o petrecere în aer liber în luna iunie o să-i răscolească cu siguranţă artrita. Emmeline a ajuns după prânz cu un grup mare de prieteni şi a stârnit o întreagă tevatură. Veniseră cu un şir de maşini de la Londra, claxonând pe aleea de la intrare şi învârtindu-se în jurul fântânii cu Eros şi Psyche. Pe capota uneia dintre maşini era cocoţată o femeie îmbrăcată într-o rochie de şifon roz, cu o eşarfa crem fluturându-i la gât. Nancy, care aducea tăvile de la masă în bucătărie, a rămas încre menită când şi-a dat seama că era Emmeline. Nu era vreme să ne minunăm văzând decăderea tineretului naţiunii noastre. Sculptura de gheaţă sosise de la Ipswich, florile de la Saffron, iar lady Clementine insista ca ceaiul de la ora cinci să fie servit în salonaş, ca pe vremuri. Mai târziu după-amiaza a sosit şi orchestra, şi Nancy i-a condus pe muzicanţi pe terasă, prin holul de jos al servitorilor. Şase bărbaţi înalţi şi slabi, cu instrumentele agăţate pe umeri şi cu chipuri atât de negre, încât doamna Townsend ar fi putut jura că erau mai tuciurii decât ciocanul lui Newgate. — Când te gândeşti că lady Ashbury s-ar răsuci în mormânt să-i vadă pe-aici, pe la conacul Riverton, a exclamat doamna Townsend cu ochii măriţi de emoţie. — Care lady Ashbury? a întrebat domnul Hamilton, care îi cerceta pe chelnerii închiriaţi. — Toate doamnele Ashbury, cred! i-a răspuns doamna Townsend. în cele din urmă, amiaza şi-a înclinat fruntea şi a început să se aplece către înserare. Aerul s-a răcorit şi a devenit mai dens. Lampioanele au început să strălucească în amurg, verzi, roşii şi galbene. 414
Am găsit-o pe Hannah în camera bordo, îngenuncheată pe sofa, privind în jos, spre peluza dinspre sud, urmărind pregătirile pentru petrecere, sau cel puţin aşa credeam atunci. — E vremea să vă îmbrăcaţi, doamnă! A tresărit şi-a pufnit încordată. Aşa era de mai multe zile: tresărea la orice mişcare, ca o pisicuţă. Se apuca ba de una, ba de alta, neter minând nimic din ce începea să facă. — Mai stai o clipă, Grace. A tăcut o vreme, lăsând lumina soarelui din apus să-i înro şească obrajii. — Nu cred că mi-am dat seama niciodată cât de frumoasă e pri veliştea de la fereastra asta, nu ţi se pare minunată? — Ba da, doamnă. — M ă mir că n-am observat lucrul acesta până acum. In dormitorul ei, m-am apucat să-i pun părul pe bigudiuri, ceea ce nu era prea uşor de făcut, având în vedere făptui că nu stătea locului nici o clipă, să le pot prinde strâns. Aşa că am pierdut o groază de timp cu asta. După ce am terminat cu bigudiurile, am ajutat-o să se îmbrace. Alesese rochia de mătase argintie, cu decolteu ascuţit pe spate, prins cu şireturi. îi venea bine, îmbrăcându-i trupul până la câţiva centi metri sub genunchii palizi. Şi-n timp ce trăgea de tiv, aranjându-1, i-am adus pantofii. Erau ultima modă de la Paris. îi adusese Teddy. Satin argintiu, cu barete subţiri din panglici. — Nu, nu pe ăştia, o să-i pun pe cei negri! — Dar sunt pantofii dumneavoastră preferaţi, doamnă! — Cei negri sunt mai comozi, a spus ea, aplecându-se să-şi tragă ciorapul. — Dar se potrivesc atât de bine cu rochia, e păcat... — Am spus că-i vreau pe cei negri! Pentru numele lui Dumnezeu, Grace! Nu mă face să repet de o mie de ori! Mi-am ţinut respiraţia. I-am pus la loc pe cei argintii şi i-am adus pe cei negri. Hannah şi-a cerut imediat iertare. — Sunt agitată şi n-ar trebui să-mi vărs nervii pe tine, Grace. îm i pare rău. 415
— Nu-i nimic, doamnă. E firesc să fiţi emoţionată. I-am scos bigudiurile, şi buclele blonde i s-au revărsat pe umeri. I-am pieptănat părul cu cărare într-o parte, periindu-i-1 peste frunte şi prinzându-1 cu o agrafa cu diamante. Hannah s-a aplecat să-şi pună cerceii de perle, a gemut şi a bles temat când şi-a prins degetul în clips. — Vă grăbiţi, doamnă, i-am spus eu blând. Cu ăştia trebuie să umblaţi mai uşor. — Sunt tare stângace azi, mi-a spus ea, dându-mi-i mie. Tocmai îi puneam şiragurile de perle la gât, când a sosit prima maşină, făcând să scrâşnească pietrişul de pe alee. Am îndreptat perlele în aşa fel încât să i se aşeze între umeri şi ceafa. — Uite, sunteţi gata! — Sper că aşa e, Grace! a spus ea ridicând din sprâncene şi privindu-se atent în oglindă. Sper că n-am uitat nimic. Cu vârful degetelor şi-a aranjat iute conturul sprâncenelor. Şi-a îndreptat unul dintre şiragurile de perle, trăgându-1 mai jos, ca să-l ridice apoi la loc, şi a răsuflat cu zgomot. Deodată s-a auzit vaietul unui clarinet. Hannah a tras aer în piept şi şi-a dus mâna la sân, exclamând: — Vai de mine! — Trebuie să fie foarte emoţionant, doamnă, am spus eu cu pru denţă. Să vă vedeţi toate planurile duse la bun sfârşit! M -a străfulgerat cu privirea şi parcă a dat să-mi spună ceva, dar s-a răzgândit. Şi-a strâns doar buzele rumenite de ruj. — Am ceva pentru tine, Grace, un cadou! Eu am rămas înmărmurită. — Dar nu e ziua mea, doamnă! A zâmbit, deschizând iute sertarul măsuţei de toaletă, apoi s-a răsucit din nou spre mine, cu degetele încleştate. Ţinea în mână ceva ce atârna de un lănţişor şi l-a lăsat să-mi cadă în palmă. — Dar, doamnă, e medalionul dumneavoastră! — A fost, acum e al tău! N-am ştiut cum să i-1 înapoiez mai repede. Darurile neaşteptate mă fac să mă simt nelalocul meu. — Vai, nu, doamnă, vă mulţumesc, dar n u ... M i-a împins mâna hotărâtă. 416
— Aşa vreau eu, insist. Să-ţi mulţumesc pentru tot ce ai făcut pentru mine! Oare aş fi putut ghici ceva în vocea ei chiar atunci? — Dar mi-am făcut datoria, doamnă, am spus iute. — Ia medalionul, Grace, te rog. înainte de a apuca să mai spun ceva, Teddy a apărut în pragul uşii. Era înalt şi chipeş în costumul lui negru, cu urmele pieptănului în părul uns, cu fruntea înaltă încreţită de emoţie. — Eşti gata? a întrebat-o, facându-şi de lucru cu mustaţa. Prietenul ăla al lui Deborah, Cecil şi nu mai ştiu cum, fotograful... vrea să facă nişte fotografii de familie, până nu vin oaspeţii. A plesnit cantul uşii cu palma de două ori şi a pornit-o pe cori dor spunând: — Unde Dumnezeu o fi Emmeline? Hannah şi-a netezit rochia pe talie. Am băgat de seamă că-i tremurau mâinile. Mi-a zâmbit neliniştită. — Urează-mi succes. — Mult succes, doamnă! Apoi, spre uimirea mea, s-a îndreptat spre mine şi m-a sărutat pe obraz. — Mult succes şi ţie, Grace! Mi-a strâns mâna în care se afla medalionul şi a pornit-o repede în urma lui Teddy. O vreme m-am uitat pe fereastra de la etaj. Domni şi doamne —în verde, galben şi roz —soseau pe terasă şi se revărsau pe peluză, coborând scările de piatră. Muzica de jazz plutea în aer; lampioanele chinezeşti pâlpâiau în adierea blândă; chelnerii angajaţi de domnul Hamilton purtau pe braţele ridicate tăvi uriaşe de argint, încărcate de cupe de şampanie, strecurându-se prin mulţime; Emmeline, strălucitoare în roz, conducea un tip care se prăpădea de râs spre ring, să danseze shimmy-shake. Am răsucit medalionul în palme de mai multe ori, privindu-1 pe toate părţile. Oare am auzit zgomotul uşor ce răzbătea dinăuntru sau eram prea preocupată de emoţia lui Hannah? Nu o mai văzusem aşa de multă vreme, din zilele de la începutul şederii ei la Londra, după vizita la ghicitoare. 417
— Ia te uită! Aid erai? s-a auzit Nancy din uşă, cu glasul sugrumat şi obrajii îmbujoraţi. Una dintre femeile doamnei Townsend a leşinat de oboseală şi n-are cine să pudreze ştrudelul. Se făcuse miezul nopţii când am reuşit să urc în camera mea, la culcare. Petrecerea era încă în toi pe terasa de dedesubt, dar doamna Townsend mi-a dat drumul de îndată ce n-a mai avut nevoie de mine. Se pare că nervozitatea lui Hannah era contagioasă şi bucătăria supra aglomerată nu era locul cel mai nimerit în care să orbecăi. Urcam scările încet, simţind cum îmi pulsează picioarele: după atâţia ani în care fusesem cameristă, nu era de mirare că începeau să mă lase. Şi o seară petrecută în bucătărie era tot ce le mai lipsea ca să se umple de băşici. Doamna Townsend îmi dăduse un pacheţel de bicarbonat, cu care aveam de gând să mi le oblojesc. Muzica se auzea peste tot: împânzea aerul, pereţii de piatră ai casei. Pe măsură ce trecea timpul, devenea tot mai stridentă, asemenea com portamentului petrecăreţilor. Simţeam până în stomac ritmul drăcesc al tobelor chiar şi după ce am ajuns la mansardă. Şi până în ziua de azi, muzica de jazz îmi îngheaţă sângele în vine. M-am oprit în capul scării, întrebându-mă dacă nu ar fi bine să intru direct în baie, să-mi dau drumul la apă, dar m-am hotărât să-mi iau mai întâi cămaşa de noapte şi cosmeticele. Când am deschis uşa camerei, m-a izbit aerul încins. Am aprins lumina şi m-am îndreptat spre fereastră, deschizând-o larg. Am rămas acolo o clipă, savurând răcoarea de afară şi mirosurile aromate de tutun şi parfum ce răzbeau până sus. Am tras încet aerul în piept. Să fac o baie fierbinte, pe îndelete, şi-apoi să dorm dusă! Mi-am luat săpunul de pe măsuţa de toaletă de lângă mine şi m-am îndreptat şchiopătând spre pat, să-mi iau cămaşa de noapte. Scrisorile le-am văzut abia atunci. Erau două. Sprijinite de perna mea. Una adresată mie, cealaltă cu numele lui Emmeline pe plic. Era scrisul lui Hannah. Atunci am avut o presimţire. O clipă de clarviziune inconştientă. Mi-am dat seama imediat că explicaţia comportamentului ei ciudat se găsea acolo. Am lăsat cămaşa de noapte şi am ridicat plicul pe care scria Grace. L-am deschis cu degetele tremurânde, am netezit foaia de hârtie. Ochii au scrutat-o, dar mi-a stat inima în Ioc. Era stenografiată. 418
M-am lăsat pe marginea patului, cu ochii ţintă la foaia de hârtie, ca şi cum, printr-un simplu act de voinţă, aş fi putut-o descifra. Iar asta mi-a întărit convingerea că era ceva foarte important. Am apucat cel de-al doilea plic, adresat lui Emmeline. I-am pipăit marginile cu vârfid degetelor. Nu mi-a trebuit nici o secundă să mă hotărăsc. Oare aveam altă soluţie? Aşa că - Dumnezeu să mă ierte - am deschis-o! Am luat-o la fugă pe scări în jos, străbătând casa până pe terasă, uitând de picioarele umflate, simţindu-mi bătăile inimii drept în cap, răsuflând odată cu ritmul muzicii. M-am oprit cu sufletul la gură, căutându-1 din ochi pe Teddy. Nu l-am zărit nicăieri, printre umbrele sfârtecate şi chipurile şterse. Nu era timp de pierdut, trebuia să acţionez de una singură. M-am avântat în mulţime, scrutând feţele —buze roşii, ochi machiaţi, guri larg deschise, schimonosite de râs. M ă strecuram printre ţigările aprinse şi cupele de şampanie, pe sub lampioanele colorate, ocolind sculptura de gheaţă, către ringul de dans. Totul se învârtea în jurul meu: coate, genunchi, pantofi, mâini, culori, mişcări. Sângele mi se zbătea în tâmple, respiraţia mi se îneca în gât. Apoi am văzut-o pe Emmeline. In capul scărilor. Cu un pahar de cocteil în mână, râzând cu capul dat pe spate, cu şiragul lung de perle de la gât trecut peste grumazul unui tânăr. Haina lui pe umerii ei. împreună am putea avea mai multe şanse de reuşită. M-am oprit. Am încercat să-mi trag răsuflarea. Ea s-a îndreptat de spate, privindu-mă printre pleoapele grele. — Ce-ai păţit, Grace, a exclamat cu greutate, o rochie mai frumoasă n-ai găsit şi tu pentru petrecere? Şi şi-a dat din nou capul pe spate râzând. — Trebuie să vă vorbesc, domnişoară! Bărbatul de lângă ea i-a şoptit ceva, iar ea i-a sărutat nasul în joacă. — E urgent... am spus eu fară suflare. — M ă faci curioasă! — Vă rog... veniţi puţin! A oftat dramatic, şi-a desfăcut şiragul de perle trecut pe după gâtul tânărului, l-a ciupit de obraz şi i-a spus bosumflată: 419
— Să nu te duci prea departe, dragă Harry! S-a împiedicat, a ţipat, apoi a chicotit, coborând împleticită scările. — Haide, spune-mi ce-i, Gracie! a bălmăjit cu greu. — Hannah, domnişoară... o să se-ntâmple ceva... ceva groaz nic la lac... — Ei, nu mai spune! a bâiguit ea, aplecându-se spre mine atât de tare, încât i-am simţit respiraţia îmbibată de gin. Doar n-o să facă baie în puterea nopţii! Ce ssscandalos! — Cred că are de gând să-şi ia viaţa, domnişoară! Adică eu cred că ... asta vrea să facă... Zâmbetul i-a pierit şi a rămas cu ochii măriţi. — Cum? — Am găsit un bilet, domnişoară! Şi i l-am întins. A înghiţit în sec, s-a clătinat, apoi a strigat cu voce stridentă: — D ar... lui Teddy... nu i-ai... — Nu mai e timp, domnişoară! După care am apucat-o de mână şi am luat-o la fugă pe Aleea aceea Lungă. Tufele crescuseră într-atât, încât se-mpreunau deasupra capetelor noastre şi era întuneric beznă. Alergam, împiedicându-ne şi ţinându-ne mâinile dinainte, croindu-ne drum printre frunze. Cu fiecare cotitură, forfota petrecerii se îndepărta, răsunând ca de pe altă lume. Când am ajuns în Grădina Egeskov, lui Emmeline i s-a rupt tocul unui pantof şi a căzut. Eu m-am împiedicat de ea, m-am oprit şi am încercat să o ajut să se ridice. M i-a dat mâna la o parte, căznindu-se să se ridice singură, după care a luat-o din nou la fugă. S-a auzit un zgomot şi mi s-a părut că una dintre sculpturi se mişcă, chicotind şi gemând: nu era sculptura, ci o pereche de amorezi, care nu ne-au dat nici o atenţie. Cea de-a doua poartă batantă era întredeschisă şi ne-am repezit în poiana din dreptul fântânii. Cerul era luminat de luna plină, iar Icar şi sirenele luceau fantomatic în lumina alburie. Cum aici nu mai erau tufe şi garduri vii, muzica şi chiotele petrecerii se auzeau din nou, ciudat de aproape. In lumina lunii am putut străbate mai repede poteca. Am ajuns la bariera cu afişul care interzicea trecerea şi am luat-o, în fine, către lac. 420
Ne-am oprit la adăpostul unei cotituri a potecii, cu răsuflarea tăiată, cercetând locul din priviri. Lacul sclipea tăcut în bătaia lunii. Pavilionul de vară şi malul stâncos erau scăldate în lumina argintie. Emmeline a tras speriată aer în peipt. I-am urmărit privirea. Pe malul pietros se vedeau pantofii negri ai lui Hannah, cei pe care o ajutasem să-i încalţe cu o oră în urmă. Emmeline s-a repezit la ei cu sufletul la gură. Lumina lunii o facea mai palidă, cu silueta subţire pierdută sub haina mare, bărbătească pe care o purta pe umeri. Dinspre pavilion s-a auzit un zgomot şi s-a deschis o uşă. Şi eu şi Emmeline ne-am îndreptat privirile într-acolo. O siluetă. Hannah. Vie! — Hannah, a strigat-o Emmeline cu vocea sugrumată, răguşită de alcool şi spaimă, reverberând peste lac. Hannah s-a oprit încremenită, a şovăit, aruncând o privire spre pavilion, apoi s-a întors către Emmeline: — Ce cauţi aici? a strigat ea aspru. — Ce să caut? Te salvez! i-a răspuns Emmeline, izbucnind într-un râs nervos, de uşurare. — Pleacă de aici, a repezit-o Hannah. Trebuie să pleci! — De ce? Să te las să te îneci? — N-am de gând să mă înec, a răspuns Hannah privind din nou spre pavilion. — Şi-atunci, ce faci aici? îţi aeriseşti pantofii? a continuat Emme line, arătând spre încălţări. Am văzut scrisoarea! — N-am vrut să... a fost o glumă! a spus Hannah, un joc. — Ce joc? — Nu trebuia să o vezi decât mai târziu, a continuat ea, mai sigură pe sine. Aveam un plan de distracţie. Pentru mâine, o păcăleală! — Cum adică? Ceva asemănător cu o căutare de comori? — Cam aşa ceva! Mie mi se oprise respiraţia. Scrisoarea nu era adevărată, ci parte dintr-un joc mai complicat. Dar cea adresată mie? Oare Hannah vrusese s-o ajut? Oare asta explica nervozitatea ei? Nu de petrecere îi păsa, ci de jocul acesta care voia să-i iasă bine!? — Asta şi fac acum, ascund urmele! Emmeline a rămas ţintuită locului, clipind. întreg trupul îi era zguduit de un acces de sughiţ. 421
— Un joc? a întrebat încetişor Emmeline. — Da. Emmeline a izbucnit într-un hohot de râs răguşit, azvârlind pan tofii pe jos. — Şi de ce n-ai spus aşa? Vai, ce-mi plac jocurile! Ce deşteaptă eşti! — Haide, întoarce-te la petrecere şi să nu spui nimănui că m-ai văzut. Emmeline a făcut un semn, ca şi cum şi-ar fi pus lacăt la gură, s-a răsucit pe călcâie şi a pornit-o şchiopătând pe pietrele aleii. Când a ajuns în dreptul ascunzătorii în care mă aflam, s-a încruntat la mine. Fardurile i se întinseseră pe faţă. — îm i pare rău, domnişoară, am crezut că e de-adevăratelea! — Norocul tău că nu i-ai dat chiar toate planurile peste cap, a spus ea, aşezându-se pe o piatră mai mare şi strângându-şi haina mai bine în jurul trupului. Uite că m-am ales cu o gleznă umflată şi-o să pierd şi petrecerea bântuind pe-aici. Să nu pierd şi artificiile! — Stau şi eu cu dumneavoastră, domnişoară. Vă ajut să vă întoarceţi. — Ar fi şi cazul! Am rămas aşa câteva clipe. Muzica răzbătea în depărtare, între tăiată de chiotele petrecăreţilor. Emmeline îşi freca glezna, încercând să pună piciorul în pământ şi să calce pe el cu toată greutatea. Dinspre mlaştini începea să se ridice ceaţa zorilor, întinzându-se către lac. Se anunţa o altă zi toridă, dar negura păstra încă răcoarea nopţii. Emmeline dârdâia de frig, a desfăcut haina pe care-o ţinea înfăşu rată în jurul umerilor şi a început să caute ceva în buzunarul interior. Un obiect negru şi lucios a străfulgerat întunericul nopţii, agăţat de căptuşeală. M i s-a tăiat respiraţia. Un pistol! Simţindu-mi reacţia, Emmeline s-a întors spre mine cu ochii măriţi: — Să nu spui nimănui că n-ai mai văzut un pistol! Eşti naivă ca un copilaş pierdut în pădure, Grace. Uite-1, vrei să-l ţii şi tu în mână? L-a scos din haină şi mi l-a întins. Eu am scuturat din cap, bles temând clipa în care am găsit scrisorile. Dorindu-mi ca Hannah să nu mă fi amestecat în toată povestea asta. — Mai bine nu, a spus Emmeline sughiţând. Pistoalele şi petre cerile nu sunt cea mai bună combinaţie. A pus pistolul la loc în buzunar, scotocind în continuare, până a dat, în cele din urmă, de o sticlă plată, argintie. — Drăguţul de Harry, a exclamat ea, plescăindu-şi buzele. E pre gătit pentru orice! 422
A tras o duşcă şi a pus sticla înapoi în buzunar. — Haide acum, mi-am luat calmantul. Am ajutat-o să se ridice, aplecându-mi capul spre ea, sprijinind-o cu umerii. — Aşa... acum dacă aţi vrea... Ea a tresărit şi mi-am ridicat ochii, urmărindu-i privirile aţintite spre lac. Hannah apăruse din nou în dreptul pavilionului. Nu era singură, ci cu un bărbat cu ţigara în gură şi un geamantănaş în mână. Emmeline şi-a dat seama înaintea mea cine era. — Robbie! a strigat ea, uitând de gleznă. Doamne, e Robbie! A pornit şchiopătând spre malul lacului, iar eu am rămas lângă tufişuri. — Robbie, a strigat ea, facându-i cu mâna. Robbie, vino încoace! Hannah şi Robbie au încremenit, uitându-se unul la altul. — Ce faci la Riverton? l-a întrebat ea agitată. Şi ce ţi-a venit s-o iei pe aici, prin spate? Robbie a tras adânc din ţigară. — Haide, vino la petrecere. O să-ţi caut ceva de băut. Acesta s-a uitat în depărtare, peste lac. I-am urmărit privirile şi am zărit ceva metalic pe malul celălalt. Mi-am dat seama că era o moto cicletă, lăsată în locul în care lacul dădea spre poienile învecinate. — A, înţeleg acum ... a exclamat brusc Emmeline, o ajuţi pe Hannah să-şi facă jocul! Hannah a făcut un pas înainte: — Emme... — Ştiţi ce? Haideţi cu toţii înapoi în casă, să-i căutăm o cameră lui Robbie. Să-i găsim un loc unde să-şi lase geamantanul. — Robbie nu vine în casă! a ripostat Hannah. — Ei, cum să nu? Doar n-o să stea aici toată noaptea? a râs Emme line. O fi iunie, dar e destul de rece, dragii mei! Hannah l-a privit pe Robbie într-un fel anume. Emmeline a sur prins-o şi, în clipa aceea, în timp ce luna îi lumina palid chipul, i-am văzut emoţia preschimbându-i-se în confuzie, după care a priceput, dintr-odată. Toate acele luni de zile petrecute la Londra, vizitele lui Robbie în casa de la numărul şaptesprezece, modul în care se folo siseră de ea. 423
— Ăsta nu e un joc, nu-i aşa? a întrebat ea încetişor. — Nu. — Si scrisoarea? — A fost o greşeală. — Atunci, de ce ai scris-o? — N-am vrut să te frămânţi, întrebându-te unde am dispărut. S-a uitat spre Robbie, care a încuviinţat uşor din cap. — Unde am dispărut amândoi. Emmeline a amuţit. — Hai odată! s-a răstit Robbie, apucând geamantanul şi pornind-o spre lac. Se face târziu. — Te rog să înţelegi, Emme. Aşa cum ai spus chiar tu: trebuie să ne lăsăm unii pe alţii să ne trăim vieţile aşa cum vrem. A şovăit, Robbie îi facea semn să se grăbească. Păşea cu spatele, privind spre sora ei. — Nu pot să-ţi explic acum, e prea târziu. Am să-ţi scriu, să-ţi spun unde ne găseşti. Vei putea veni să ne vezi. S-a răsucit, aruncându-i lui Emmeline o ultimă privire, şi a pornit-o după Robbie, înspre malul lacului învăluit de ceaţă. Emmeline a rămas ţintuită locului, cu mâinile înfundate în buzu narele hainei. A început să se legene, tremurând îngrozită. Apoi a spus cu o voce calmă, abia auzită: — Ba nu! Nu. Ca apoi să strige: — Opriţi-vă! Hannah s-a întors, dar Robbie o ţinea de mână, încercând s-o tragă după el. Ea a spus ceva, după care a pornit-o înapoi, spre Ememline. — N-am să vă las să plecaţi aşa! Hannah s-a apropiat de ea şi a spus pe un ton jos şi hotărât: — Trebuie! Mâna lui Emmeline s-a mişcat înăuntrul buzunarului. — N-am să vă las! A scos mâna din buzunar şi întunericul a fost străpuns de o scli pire metalică. Pistolul. Hannah a încremenit. Robbie a luat-o la fugă către ea. Eu îmi simţeam sângele bubuind în ţeastă. >
424
— Nu-ţi perm it să mi-1 iei, a strigat Emmeline, ridicând mâna tremurândă. Pieptul lui Hannah se zbătea, iar chipul i se vedea palid în lumina lunii. — Să nu faci vreo prostie, aruncă-l! — Nu sunt proastă, n-avea grijă! — Aruncă-l. — Nu. — Doar n-o să-l foloseşti! — Ba da! — Şi pe care dintre noi vrei să-l împuşti? a întrebat Hannah. Robbie ajunsese în dreptul ei, iar Emmeline, cu buzele tremurânde, şi-a trecut privirea de la unul la celălalt. — Doar n-ai de gând să ne împuşti pe amândoi? Haide, spune! Chipul lui Emmeline s-a boţit şi a izbucnit în plâns. — Nu! — Atunci, aruncă-l! — Nu! M i s-a tăiat răsuflarea văzând-o cum ridică mâna nesigură şi îşi îndreaptă pistolul spre tâmplă. — Emmeline! a strigat Hannah. Emmeline plângea cu sughiţuri. — Dă-mi-1 mie, hai să stăm de vorbă. Să lămurim lucrurile. — Ce să mai lămurim? a întrebat Emmeline printre suspine. Ce, ai de gând să mi-1 dai înapoi? Sau să mi-1 iei şi pe ăsta, cum mi i-ai luat pe toţi? Pe tati, pe David şi pe Teddy? — Dar nu ai dreptate! — Acum a venit rândul meu, a spus Emmeline. Deodată s-a auzit un zgomot asurzitor. O petardă de la focurile de artificii. Am tresărit cu toţii. Chipurile li s-au luminat în roşu. Mii de scântei stacojii se revărsau peste lac. Robbie şi-a acoperit faţa cu mâinile. Hannah s-a repezit şi a smuls pistolul din mâna lui Emmeline, luând-o la fugă înapoi. Emmeline a pornit-o după ea, cu faţa năclăită de lacrimi şi farduri. — Dă-mi-1, dă-mi-1, că ţip! Să nu plecaţi! O să spun la toată lumea! O să le spun tuturor că ai fugit şi Teddy o să te găsească şi-ai să... Bang! încă o explozie de artificii verzi. 425
— Teddy nu îţi va permite să dispari, va avea el grijă să rămâi şi n-ai să-l mai vezi pe Robbie niciodată... ş i... Bang! altă explozie argintie. Hannah se căţărase pe malul înalt al lacului. Emmeline fugea după ea, plângând. Artificiile explodau pe rând. Muzica răsuna din ce în ce mai tare, răsfrângându-se peste copaci, peste lac, peste zidurile pavilionului. Robbie rămăsese cu umerii gârboviţi, cu ochii holbaţi şi chipul palid, astupându-şi urechile cu palmele. La început nu am auzit ce spunea, dar i-am văzut buzele mişcându-se. Arăta către Emmeline, strigându-i ceva lui Hannah. Bang! Roşu! Robbie a tresărit. Faţa i s-a schimonosit de frică. Şi striga. Hannah a şovăit o clipă, privindu-1 nesigură. Auzise ce-i spunea, însă ceva în fiinţa ei se prăbuşise. Artificiile încetaseră, dar scânteile încă mai cădeau din cer. Atunci l-am auzit şi eu. — Impuşc-o, striga el. Impuşc-o! M i-a îngheţat sângele în vine. Emmeline s-a oprit, încremenită, înghiţind în sec. — Hannah? a scâncit ea, cu o voce de copil. Hannah? — Impuşc-o, a strigat Robbie, o să distrugă totul. Apoi a luat-o la fugă spre Hannah, care privea în gol, neînţelegând nimic. — Impuşc-o, urla el, înnebunit. — Nu pot, a spus Hannah. M âinile îi tremurau. — Atunci, dă-mi-1 mie, a strigat el apropiindu-se tot mai mult. O împuşc eu! Şi ar fi facut-o, era în stare. Pe chip i se citeau disperarea, hotărârea. Emmeline a sărit într-o parte şi a luat-o la fugă spre sora ei. — Nu pot, a spus din nou Hannah. Robbie a dat să-i smulgă pistolul din mână, dar ea şi-a ferit braţul, a căzut şi a început să se târască pe mal. — Impuşc-o, altfel o împuşc eu! a strigat din nou Robbie. Hannah ajunsese în partea cea mai înaltă a malului. Robbie şi Emmeline se îndreptau amândoi sprea ea. Nu mai avea unde să fugă. I-a privit pe rând. 426
Şi timpul s-a oprit. Două laturi ale unui triunghi, nelegate de cea de-a treia, s-au depărtat într-atât, ca un elastic întins la maximum. Mi-am ţinut respiraţia, dar elasticul nu s-a rupt. In clipa aceea, s-a strâns la loc. Cele două laturi şi-au revenit, unite prin devotament, sânge şi decădere. Hannah a ridicat pistolul şi a apăsat pe trăgaci. Şi ce-a urmat! Fiindcă, da, există întotdeauna o urmare. Asta se uită îndeobşte. Sânge, foarte mult sânge, pe rochii, pe chipurile şi în părul lor. Pistolul a căzut cu zgomot pe pietre. Hannah a rămas clătinându-se pe mal. Trupul lui Robbie zăcea pe jos, cu capul zdrobit într-o învăl măşeală de sânge, creier şi oase. Eu împietrisem, cu inima zbătându-mi-se în timpane, străbătută de valuri de căldură şi frig. Brusc mi s-a făcut greaţă. Emmeline încremenise şi ea, cu ochii strâns închişi. Nu mai plângea. Scotea doar un horcăit groaznic, pe care n-am să-l uit niciodată: ca un croncănit, când trăgea aer în piept. Iar aerul i se oprea în gât la fiecare încercare de a-1 inhala. După câtăva vreme, am auzit voci şi râsete undeva, în spatele meu. — E aici, un pic mai departe, s-a auzit. Staţi să vedeţi, lord Gifford! Scările nu sunt încă terminate, blestemaţii ăia de francezi şi vasele lor! Dar în rest, o să vedeţi... e destul de frumos. Mi-am trecut repede mâna peste gură şi-am dat fuga spre mar ginea lacului. — Vine Teddy! am strigat eu. Vine Teddy! — Ai ajuns prea târziu, a spus Hannah, ştergându-şi înnebunită faţa, gâtul, părul. Ai venit prea târziu. — Vine Teddy, doamnă! am repetat eu tremurând. Emmeline a deschis ochii - o scânteie albastru-argintie în lumina lunii. S-a cutremurat, şi-a îndreptat spatele şi mi-a arătat geamantanul surorii ei. — Du-1 în casă, a spus ea pe un ton răguşit, dar ia-o pe ocolite. Am şovăit. — Fugi odată! Am încuviinţat, am apucat geamantanul şi-am luat-o la fugă prin pădure. Nu gândeam limpede. M-am oprit într-un tufiş, unde m-am putut ascunde. îm i clănţăneau dinţii. 427
Teddy şi lordul Gifford ajunseseră la capătul potecii şi rămăse seră în dreptul malului. — Doamne, a exclamat Teddy, opindu-se brusc. Ce s-a... — Teddy, dragule, a exclamat Emmeline. Slavă Domnului c-ai venit! S-a întors apoi spre el şi a spus pe un ton calm: — Domnul Hunter s-a sinucis.
Scrisoarea lui Hannah
La noapte am să mor şi-atunci voi începe să trăiesc. Ţie îţi mărturisesc şi numai ţie. Aifost alături de mine în aventura asta şi vreau să ştii că, în zilele ce urmează, când vor răscoli lacul să-mi caute trupul, eu n-am păţit nimic. Plecăm mai întâi în Franţa, iar de acolo nu ştiu unde. Sper că voi ajunge să văd masca lui Nefertiti. Ţi-am lăsat o scrisoare pentru Emmeline. Anunţă o sinucidere care nu va avea loc. Trebuie să i-o dai mâine, nu mai devreme. Te rog să ai grijă de ea, Grace. O să-i fi e bine. Are mulţi prieteni. Mai vreau să te rog ceva. Efoarte important. Orice s-ar întâmpla, n-o lăsa p e Emmeline să se apropie de lac la noapte. Robbie şi cu mine plecăm p e acolo. Nu p ot risca să dea peste noi. Nu va înţelege. Celpuţin nu acum. O voi căuta mai târziu. Când vom f i în siguranţă. Şi-acum un ultim lucru. Poate ţi-ai dat deja seama că medalionul p e care ţi l-am dăruit nu este gol. înăuntru se află cheia unui seif secret de Ia banca Drummonds, de p e Charring Cross. Seiful ep e numele tău, Grace, şi tot ce e înăuntru îţi aparţine. Ştiu că nu-ţiplac darurile, dar te rog ia-le şi nu te uita înapoi. Sunt oare prea încrezută dacă spun că acestea îţi vor deschide drumul către o viaţă nouă? La revedere, Grace. Iţi doresc o viaţă lungă, plină de aventură şi dragoste. Doreşte-mi şi tu acelaşi lucru... Ştiu cât de bine poţi să păstrezi un secret.
Mulţumiri >
Aş dori să le mulţumesc tuturor celor care urmează: In primul rând, prietenei mele celei mai bune, Kim Wilkins, fară a cărei încurajare n-aş fi început niciodată să scriu acest roman şi nici nu l-aş fî putut termina. Lui David, pentru rezistenţă, înţelegere şi credinţa nestrămutată. Lui Oliver, pentru că mi-a lărgit orizonturile emoţionale ale vieţii şi m-a vindecat de blocajul scriitorului. Familie mele: lui Warren, lui Jenny, Juliei şi mai ales mamei mele, Diane, ale cărei curaj, graţie şi frumuseţe mi-au stat drept model. Dragilor mei prieteni, Herbert şi Rita Davies, care mi-au povestit cele mai minunate poveşti. Să rămâneţi neschimbaţi! Minunatei mele agente literare, Selwa Anthony, ale cărei devo tament, grijă şi talent sunt fară seamăn. Selenei Hanet-Hutchins, pentru eforturile pe care le-a făcut pentru mine. Sf-sassies pentru sprijinul literar. Tuturor celor de la Allen & Unwin, mai ales lui Annette Barlow, lui Catherine Milne, Christei Munns, lui Christen Corneli, Juliei Lee şi Angelei Namoi. Tuturor celor de la Pan Macmillan UK, mai ales Măriei Rejt, pentru aprecierile critice. Juliei Stiles, pentru că a reprezentat tot ceea ce-mi imaginam că trebuie să fie un editor. Lui Dalerie şi Lainies, pentru ajutorul pe care mi l-au dat cu Oliver (oare a fost vreodată un băieţel atât de iubit?) şi pentru timpul liber pe care mi l-au dăruit. Minunaţilor oameni de la Mary Ryans, pentru că iubesc cărţile şi fac cea mai bună cafea din lume.
431
Mulţumiri lui Mirko Ruckels pentru că mi-a răspuns la întrebă rile despre operă şi muzică, lui Drew Whitehead, pentru că mi-a spus povestea lui Miriam şi Aaron, lui Elaine Rutherford, pentru informa ţiile medicale, şi lui Diane Morton, pentru descrierile amănunţite ale unor obiecte şi obiceiuri care au aparţinut unei alte lumi şi pentru că mi-a fost un îndrumător de bun gust. Şi, în cele din urmă, aş dori să le pomenesc pe Beryl Popp şi Dulcie Connelly. Două bunici mult iubite şi regretate. Sper că Grace a moş tenit câte ceva de la fiecare.
Nota autoarei
Chiar dacă personajele Casei de la Riverton sunt imaginate, mediul din care provin nu este. Contextul socioistoric al romanului m-a fascinat întotdeauna: secolul al XlX-lea tocmai se încheiase şi lumea începea să capete forma pe care o cunoaştem noi astăzi. Regina Victoria murise, ducând cu ea vechile certitudini: sistemul aristocratic începea să se destrame, umanitatea experimentase catastrofa războiului la dimen siuni inimaginabile, iar femeile se eliberau de rigorile sociale. Atunci când un scriitor încearcă să evoce o perioadă istorică pe care nu o cunoaşte defel, este necesar, desigur, să facă cercetări. îm i este imposibil să enumăr toate sursele consultate, dar aş dori să men ţionez totuşi câteva fară de care această carte ar fî fost mult mai săracă. The Rare and the Beautifiil de Cressida Connolly, 1939: The Last Seasonşi The Viceroys Daughter de Anne Courcy, 1939, Vita de Victoria Glendinning, The M itford Girls de M ary S. Lovell, Life in a Cold Climate de Laura Thompson şi serialul Channel 4, Edwardian Country House, mi-au oferit exemple elocvente ale vieţii din conacele de ţară la începutul secolului al XX-lea. Trebuie să menţionez şi pe plan mai larg, The Bronte Myth de Lucasta Miller, Voices front the Trenches: Letters to Home de Noel Carthew, The Theory o f the Leisure Class de Thorstein Veblen, Paris 1919 de Margaret Macmillan, Forgotten Voices o f the Great War de Max Arthur, A History ofLondon de Alison Adburgham, A Punch History ofManners andModes, Yesterdays Britain publicată de Reader’s Digest, The Repression ofWar Experience de W H . Rivers, Flapperfane de Bruce Bliven, Moving Frontiers and the Fortunes o f Aristocratic Townhouse de F.M.L. Thompson şi website-ul lui Michael Duffy, firstworldwar.com, mi-au fost foarte utile. Alături de aceste surse secundare, Sweet and Twenties de Beverley Nichols, Child o f the Twenties de Frances Donaldson, M yself 433
when Young de Daphne du Maurier, revista Punch, corespondenţa lui Nancy Mitford şi Evelyn Waugh editată de Charlotte Mosley mi-au oferit relatări bogate şi bine structurate ale vieţii literare din anii douăzeci. Aş dori, de asemenea, să menţionez articolul lui Esther Wesley, Life Below Stairs at Gayhurst Hoţise, care apare pe website-ul Asociaţiei Stoke Goldington. Informaţiile despre eticheta eduardiană le-am luat, aşa cum au facut-o atâtea alte doamne înaintea mea, din The Essential Handbook o f Victorian Etiquette de Prof. Thomas E. Hill şi din Manners and Rules ofG ood Society or Solecisms to be Avoided publicat de „un membru al aristocraţiei" în 1924. Sunt de asemenea recunoscătoare pentru preţioasele informaţii istorice cuprinse şi păstrate în romanele şi piesele de teatru scrise în acea perioadă. Aş dori să-mi exprim recunoştinţa faţă de următorii autori: Nancy Mitford, Evelyn Waugh, Daphne du Maurier, F. Scott Fitzgerald, Michael Arlen, Noel Coward şi H.V. Morton. Aş dori să pomenesc şi câţiva artişti contemporani care mi-au stârnit fascinaţia pentru acea perioadă socioistorică: Kazuo Ishiguro (Remains o f the Day), Robert Altman {Gosford Park) şi bineînţeles serialul britanic de televiziune Upstairs Downstairs. Ca cititor şi cercetător, am fost întotdeauna interesată de acele romane care —asemenea Casei de la Riverton —folosesc elemente de gotic literar: prezentul bântuit de trecut, persistenţa secretelor de familie, reîntoarcerea celor oprimaţi, importanţa moştenirii (materiale, psiho logice şi fizice), casele bântuite de stafii (mai ales de cele metaforice), suspiciunea faţă de noile tehnologii şi de schimbare, subjugarea femeii (fizică sau socială) şi claustrofobia asociată cu ea, dublarea persona jelor, nesiguranţa memoriei şi natura parţială a istoriei, poveştile în poveşti. Dau câteva exemple, pentru cazul în care unii cititori ar dori să citească şi alte romane de acest gen: The Chatham School Affair de Thomas H. Cook, Possession de A.S. Byatt, The Blind Assassin de Margaret Atwood, HalfBroken Things de Morag Joss şi Dark-Adapted Eye de Barbara Vine. Şi, în cele din urmă, după ce mi-am permis să citez atât de multe lucrări de referinţă şi atâtea teme de interes, recunosc faptul că toate adevărurile denaturate şi toate greşelile îmi aparţin.
La preţul de vânzare se adaugă 2%, reprezentând valoarea timbrului literar ce se virează Uniunii Scriitorilor din România, cont nr. R 0 4 4 RNCB 5101 0000 0171 0001, B.C.R. Unirea, Bucureşti.
Tehnoredactor MANUELA MĂXINEANU DTP DENISA BECHERU CARMEN PETRESCU Apărut 2012 BUCUREŞTI-ROMÂNIA Lucrare executată la FEDPRINT
Imediat după apariţie, Casa de la Riverton a devenit numărul 1 în topurile de vânzări din Sunday Times (Marea Britanie) şi New York Times (SUA). în 2007 este desemnat General Fiction Book of the Year în cadrul Australian Book Industry Awards, în 2008 fiind nominalizat la categoria Most Popular Book, în cadrul British Book Awards. Este tradus în treizeci şi două de ţări şi s-a vândut până în prezent în peste 1,5 milioane de exemplare.
Destinul lui Grace Bradley a fost mereu legat de cel al familiei Hartford. Martoră a evenimentelor care au zguduit viaţa surorilor Hannah şi Emmeline, ultimele vlăstare ale unei familii de nobili englezi, Grace este singura deţinătoare a adevărului despre faptele petrecute în somptuosul conac de la Riverton. După ani şi ani, trecutul pare să îşi ceară drepturile, iar Grace va dezvălui taina morţii poetului Robbie Hunter. „Un debut uluitor."
People Magazine US
„Succesul lui Kate Morton este asigurat de intriga exemplar construită, de o emoţionantă şi, în acelaşi timp, tensionată poveste de dragoste, precum si de finalul obsedant...“ _ 7 7. 7 TW 7 7
Pubiishers Weekly
„Un amestec încântător de iubire şi mister." Lancashire Evening Post